Інна Ромич

Любов у спадок

Пролог

— А потім вони одружилися й щасливо жили багато-багато літ…

Стара Кетрін акуратно склала руки на колінах і посміхнулася беззубим ротом. Полум'я грало на її брунатному обличчі, схожому на печене яблуко, й баба здавалася чаклункою з казки, яку щойно розповіла. Діти притихли біля вогню, ніби мишки, тільки в захваті поблискували оченятами.

Стіни камінної зали, як гордо звалася невеличка кімната в головній (і єдиній) вежі замку Тейндел, високо над їхніми головами губилися десь у закіптюженому склепінні. Вогонь вихоплював із темряви то стару стіну, викладену з грубого каменю, оголену від обсипаного тиньку, то з’їденого іржею давнього меча над димарем каміна, то пошарпаний вітрами часу й добряче поїдений міллю гобелен. Під стелею свистів вітер, колихав довгі пасма павутиння, які зараз, у цьому непевному світлі, здавалися сумовитими заблуканими баньши,[1] що тоскно стогнуть на пустирищах. Замок був старий і недоглянутий, ніби люди вже давно занедбали його й він тепер належав духам і примарам.

Однак четверо, що затишно влаштувалися біля вогню, вносили щось обнадійливе в гнітючу картину запустіння. Біля самого каміну, час від часу підкидаючи в нього поліна та перевертаючи їх довгою коцюбою, сиділа старезна баба в коричневій сукні з грубої вовни та в овечій накидці. Незважаючи на близькість вогню й теплий одяг, вона мерзлякувато щулилась, посуваючись ближче до живлющого тепла.

Трохи осторонь, на старому подертому кріслі, що знало й кращі часи, якщо зважати на стерту позолоту підлокіть, сидів сухорлявий широкоплечий чоловік років тридцяти. І хоча на ньому теж були прості й доволі потерті куртка та штани, з першого погляду можна було зрозуміти, що людина ця звикла сама віддавати повеління, а не виконувати чиїсь накази. Господаря замку Тейндел, сера Родеріка Персі, й дотепер можна було б назвати вродливим. Не псували враження навіть його поношений одяг і неохайно відросла борода. Зрештою, в такій глушині, як Тейндел, не було перед ким вдавати придворного чепуруна. Тут, на кордоні, цінувалися не багаті шати, не вишукані манери, а сміливість і вміння тримати в руках меча… Однак вираз якоїсь невимовної, дикої туги в темно-карих очах, які очужіло дивилися кудись вдалину, зводив нанівець усю привабливість його мужніх, правильних рис. Темне хвилясте волосся, давно не стрижене, довгими пасмами спадало на широке чоло, закриваючи очі та надаючи йому доволі понурого вигляду. Гарне обличчя барона прорізали кілька глибоких зморшок. Він мовчки горбився в своєму куті й, здавалося, не дуже цікавився тим, що діялося навколо.

Біля няньки, тримаючись за руки, сиділи двійко хлопчаків. Одного-єдиного погляду на цих майже двійнят було достатньо, аби знати, хто тут верховодить. Певна річ, той, що старший, Бранвен, дуже схожий на батька — такий само чорнявий і кароокий, з таким само великим прямим носом і зрослими бровами. Міцний, з розумним та рухливим личком, він був цілковитим поєднанням батькових рис у кращі дні його юності. Молодший же, білявий Гілберт, тендітне, хворобливе з вигляду дитинча, мав мрійливий вираз обличчя, на якому зараз було німе замилування.

Діти, вочевидь і досі під владою чудової казки, не зводили заворожених поглядів з няньки, яка щойно скінчила свою оповідь. За стінами замку гуляв розбишака вітер, ганяючи сніг пустирищем, а маленьке товариство, зібране тут, біля теплого вогнища, почувалося затишно.

— Багато-багато літ… — луною відгукнувся маленький Гіл і навіть носом шморгнув від надміру почуттів, та при цьому непомітно скосив око на брата.

Бран відразу суворо насупився — майбутньому воїнові, майже дорослому, нема чого слухати якихось бабських казочок, хай навіть і таких чарівних.

— А скільки це — багато років? — раптом дзвінко і якось вимогливо запитали звідкілясь із темного кута.

Із безформної купи пледів і соломи, зваленої трохи віддаля, визирнув раптом замурзаний писочок дівчинки з величезними, на півобличчя, очиськами. Всім присутнім одночасно здалося, що вогонь, який палав у каміні, дивовижно перекинувся на цю купу ганчір'я та заграв веселими іскрами над головою в дитини. Золотаво-руде, надзвичайно яскравого відтінку волосся пухнастою поплутаною копицею вінчало цю голівку. Дівчинка мала рочків із шість. Від щойно почутого вона аж ротика розтулила в захопленні.

— Еріко! Я вже думала, ти давно заснула, пустунко! — стара Кетрін сплеснула руками й докірливо похитала головою. — Для чого ж я тут цілісіньку годину казки розказую, що аж у горлі спухло!

— Кет, ти ж знаєш, діти ладні цілими днями й ночами слухати твої історії про ельфів та фей, — усміхнувся сер Родерік.

— Ну татку! Скільки, три? — вимагав і далі примхливий голосок.

— Боже мій, до чого ж ти вперта! Чому три, Еріко? — стомлено, навіть роздратовано запитав чоловік, не дивлячись на дитину.

— О, ви ж із мамою теж щасливо жили цілі три роки, — впевнено сказала дівчинка, — а потім вона вмерла. Виходить, жити щасливо багато років — це три?

Вона не зводила широко розплющених оченят з батька, очікуючи відповіді.

— Еріко!!! — це був уже навіть не крик, а нелюдське ревіння, від якого всі здригнулися. — Як ти смієш, негіднице!

Господар замку зірвався на рівні, мимоволі стискаючи кулаки. Сер Родерік, здавалося, за якусь мить цілком втратив глузд. Він страшно сполотнів і всім тілом подався до переляканої дитини. Хлопчики втягли голови в плечі, а Кетрін так і завмерла з розтуленим ротом. Та батько лише різко видихнув повітря крізь стиснуті зуби й опустився назад у крісло, яке жалібно зарипіло під його вагою. У залі запала гнітюча мовчанка; всі чули тільки важке дихання сера Родеріка. Бран непомітно показав сестрі кулака.

За якийсь час Кетрін зітхнула, підвелася й незграбно погладила чоловіка по плечі.

— Сере Родеріку, та чого ви… То ж дитя нетямуще, хіба воно хотіло вас скривдити? Не побивайтеся так! Скільки літ минуло, час би вже й опам'ятатися.

— Не має для мене значення, скільки минуло років! — злостиво кинув той, скидаючи руку старої няньки зі свого плеча. — Годі втручатися не в свої справи, Кет!

— Заспокойтеся, ваша милосте, — і далі монотонно бубоніла стара, — дітлахів-бо навіщо лякати?

Сер Родерік глянув на хлопчаків, і погляд його трохи потеплішав.

— Дітям давно спати час, — уривчасто кинув він. — Засиділися сьогодні.

Усі троє зміркували, що небезпека минула, полегшено зітхнули й засовалися. Еріка знову наважилася вистромити цікавого носа зі свого сховку, а Бран і Гіл пригорнулися до няньки. Зважаючи на все, ніхто спати не збирався. За стінами замку так само потужно гув вітер і чути було, як він сердито кидає пригорщі снігу в затягнуті пергаментом[2] вікна. Якийсь час усі мовчали, тишу порушувало тільки потріскування дрів у вогнищі.

Сер Родерік весь поринув у свої невеселі думи. На його чолі прорізалися глибокі поперечні зморшки, які робили цього чоловіка старшим років на десять. Здавалося, господар забув, де він, — темні очі знову набули похмурого, очужілого виразу, обличчя застигло в страдницькій гримасі.

У куті знову почали вовтузитися й тяжко зітхати.

— Кет, розкажи ще… про лісову фею, — шморгаючи носом, попрохала Еріка.

Стара нянька пирхнула й похитала головою.

— Спати час, дівчинко. Батько наказав, ти чула? Годі на сьогодні.

— Нема ніяких фей і ельфів, — авторитетно заявив старший, Бранвен. — Це дурниці все. Мені просто було цікаво, коли він переможе дракона.

— Ні, є! — негайно обурилася власниця чудової вогненної гриви. — Ти такий дорослий, Бране, а не знаєш. І що б твої лицарі робили без фей? Та я й сама їх бачила!

— Напевне, в діжці з водою на подвір'ї, еге ж? — лукаво підхопив той. — Ти сама — рудий ельф, фейрі![3]

Усі розреготалися. Навіть сер Родерік відірвався від своїх невеселих дум та скупо всміхнувся. Дівчинка підхопилася з гнівно стиснутими кулачками, з люттю тупнула ніжкою і справді стала цієї миті на диво подібна до розгніваного представника маленького народу[4].

Ти знову дражнишся, Бране! Та постривай, як виросту та як дам тобі прочухана, не надто зрадієш! А ти чого мовчиш, Гіле? — накинулася мала й на другого брата. — Скажи йому!

— Ну ось, Еріка знову починає порядкувати, — пробурчав господар, підводячись зі свого крісла. — А так було гарно, тихо… Я вже хотів був віддати за це хвалу святому Дунстану.

Хлопчики, не змовляючись, пирснули в долоньки.

— Я, напевне, пошлю тебе наступного року на навчання до черниць, — батько підійшов до дівчинки й узяв її на руки. Очі Еріки, й без того великі, настільки покруглішали, що стали просто величезними.

— Бо ти так упевнено виголошуєш усілякі дурниці та носа дереш, що мені страшно за околишніх ворон — якби не побачили таке джерело мудрості та не подохли від заздрощів! Ні, дівчинко, час тобі навчитися трішки впокорювати гординю, поважати старших та хоч іноді мовчати. Крім того, тебе давно слід навчати письма й читання. Я надто розбестив тебе, — попри ці суворі слова, сер Родерік з погано прихованою гордістю милувався донькою.

— Що вже є, то є, — пробурчала Кетрін, — розбестили, мілорде. Де ж таке бачено — дівчинку не шити й прясти вчать, а битися! Цілий день із хлопчиськами ганяє, немов те чортеня, прости, Господи!

— Не бурчи, Кет, — ти сама знаєш, чому я вчу її битися. Але ти маєш рацію. Час узятися до виховання. Поїдеш учитися в монастир, га?

На личку Еріки знову позначилася впертість. Ясно-зелені, як у дикого звіряти, очі обурено звузилися й пильно глянули на нього, вилиці зарожевіли.

— Але татку! Я не хочу жити з черницями! Вони нудні. Весь час співають кепських пісень, ходять у чорному та змушують молитися! Я краще піду до друїдів.[5] Вони тварин люблять і з деревами розмовляють, — дівчинка відвернулася, кумедно надула губки.

— Еріко! — гримнув сер Родерік. — Не богохульствуй! Інакше Господь покарає тебе!

Його густі брови ще дужче зійшлися над переніссям, і дівчинка миттєво принишкла — зрозуміла, що батько вже не жартує. Прохально дивлячись на нього, вона знову наприндилася.

— Ну годі тобі, татку… — вона зумисне кумедно розтягувала слова. — Не буду я… Тільки не відсилай мене в монастир. Хай краще отець Годвін мене вчить.

— Ах ти мала пустунко! — барон передав дівчинку на руки няньці та насварився пальцем. — Ти негайно йдеш спати! Гляди, Кет, щоб діти вляглися, та не розповідай їм більше на ніч усіляких історій. Якби тільки отець Годвін був тут і чув, що це бісеня збирається йти в навчання до друїдів! Він би змусив усіх нас двадцять разів прочитати «Вірую» та окропив замок від порогу й до даху святою водою!

Діти поцілували батька на ніч і, тихенько пирскаючи в долоньки, пішли старими рипучими сходами, які не завадило б полагодити.

Бран і Гіл ішли самі, малу несла на руках Кетрін.

— Добраніч, татку!

Еріка звішувалася з її рук аж через поруччя та позіхала на весь рот. Сер Родерік не зміг втриматися від посмішки, коли ще раз глянув на її сонне личко. «Зараз вона більше схожа на янголятко, аніж на замурзане чортеня», — подумав він.

— Спи, Еріко, — сказав батько. Його тихий голос ніби ледь зірвався на наступних словах. — Спи, і хай твій сон янголи охороняють краще, ніж сон твоєї матері.

Розділ І

Протягле рипіння криничного ворота знадвору ввірвалося в останній ранковий сон, безжально його проганяючи. Еріка підвелася на лежанці, протерла спросоння очі. «Знову Кет сама носить воду!» — з досадою подумала дівчина, відкинула ковдру та босоніж зіскочила на підлогу.

— Бр-р-р! — замотала головою, намагаючись прокинутися.

Густе руде волосся безладно розметалося їй по плечах, огорнуло дівчину вогненною хмарою. Еріка швидко, не розчісуючи, звичним рухом згорнула свою гриву в немудрий вузол і закріпила шматочком мотузки. Як звичайно, дотик до холодної кам'яної підлоги розбудив її остаточно. Рештки сну розвіялися, мов дим, і вона, вицокуючи зубами та підстрибуючи на одній нозі, швидко почала одягатися. Починалася осінь, і в кімнаті ранками ставало холодно.

Звичайно, слід було застелити підлогу килимом або, в найгіршому разі, циновками, та в замку Тейндел не було господарки, яка б простежила за цим. Втім, не тільки за цим… Дах давно прогнив, і в дощ на підлогу лило, немов із цебра, одяг і взуття зносилися. Батько не зважав на такі дрібниці, а Кетрін була вже надто стара, щоб упоратися з усім господарством. Еріка й хлопчаки вже звикли, що підлога крижана, кімнатами гуляють протяги, а в кухні не завжди є чим поживитися. Втім, дівчинка не знала іншого життя, та й не хотіла його. Їй подобалося жити так, як хочеться: вставати раненько, допомагати Кетрін, а потім утікати в ліс чи на сусідні пагорби, годинами просиджуючи на вершині та дивитися на призахідне сонце; бігати з сусідськими хлопчаками, вправляючись у киданні каменів, або тренувати мистецтво бою на мечах із батьком. Навряд чи кому з баронських дочок доводилося користуватись такою волею, і Еріка нічого не мала проти цього дозвілля. Бувало, цілими днями її ніхто не чіпав, і в шлунку не було нічого, крім жмені вівсяної каші, але саме в такі дні вона була по-справжньому щаслива.

Однак траплялися й інші дні — коли батько замикався в своїй кімнаті нагорі з пляшкою ялівцевої настоянки чи двома глечиками вина, й тоді щастя відразу кудись відлітало. У ці дні всі в Тейнделі ходили похмурі, не розмовляли одне з одним. Це почалося не дуже давно — Еріка пам'ятала часи, коли батько ще не пив, а більше уваги приділяв їм і господарству. Тоді вони й жили краще… Він сам займався нею, навчав битися на коротких мечах, завжди хотів, щоб вона вміла за себе постояти, й Еріка з захватом навчалася військової справи. Щоправда, тепер замість батька частенько її вчив хтось із замкової варти, найчастіше — здоровань Джош.

Від спогаду про батька вона спохмурніла. Два дні тому він знову поїхав «у справах» до сусіда, кульгавого Віллі, й сьогодні мав повернутися. А це означало, що всі цього дня отримають прочухана, оскільки батько й Віллі, напевне, напередодні добряче випили, і в батька болітиме голова. Слід було хоч якось приготуватися до його приїзду, щоб не знайшов до чого прискіпатися.

Рипіння ворота припинилося. Еріка засукала широкі рукави, нашвидкуруч зав'язала шнурки на сукні й вискочила з кімнати. Вовняна сукня була завелика й жахливо кололася, але іншої дівчинка не мала. Зі своїх дитячих сорочок вона давно виросла, й Кетрін довелося витягти зі скрині стару домашню сукню Ейлін та абияк перешити її.

Плутаючись у довгій пелені, дівчина збігла в темряві рипучими сходами, штовхнула важкі двері й зупинилася на порозі, примружилася від яскравого світла. Сонце вже зійшло десь за горами, але ще не піднялося — на сході світилась тільки бузкова смужка зорі. Сизий туман стелився по землі, гори вдалині огорнулися щільною пеленою синіх і рожевуватих хмар. Замок стояв на узвишші, оточений горбкуватими пустирищами, які далі плавно вигиналися догори темно-синіми горами. Праворуч від фортечної стіни починався густий ліс, і вкриті ним пагорби здавалися тепер зовсім чорними. Внизу починалася вузька долина Тейну, який ніс швидкі води ущелиною і далі, на рівнини Нортумберленду. Зараз вузька смуга річки зблискувала в променях вранішнього сонця, ніби вихоплений із піхов гострий меч. Як звичайно, Еріка на мить завмерла, милуючись цією дикою і навіть грізною красою. Вона зітхнула й глянула туди, на схід, який дедалі світлішав. Шкода, але навряд чи сьогодні вдасться вислизнути з дому… А день мав бути чудовим.

Дівчинка мерзлякувато пересмикнула плечима та заходилася оглядати подвір'я. Так і є — біля колодязя горбилася стара в чорній сукні.

— Кет! не-ет! — загукала дівчинка щосили. — Ану постав, кажу!

Бабця саме з натугою піднімала повне цебро, але від несподіванки випустила його з рук, і воно з голосним стукотом упало на землю, розхлюпуючи воду.

— Ах ти Господи, — заголосила Кетрін, насилу схиляючись над ним. — Ох, напасть яка!

— Облиш, кому сказано! — Еріка миттю підскочила до неї та вихопила цебро.

— Еріко, ну що ти накоїла? — закректала баба, повільно розгинаючись. — Негіднице, ти так мене налякала! Хіба ж можна так кричати? Я тільки набрала води, а ти як заволала… Я вже подумала, щось у домі сталося. Поглянь, уся мокра через тебе!

— Кетрін, скільки я просила тебе, щоб ти сама не носила цебра, не рубала дрова й не тягала з лісу хмизу? — не зважаючи на бурмотіння старої няньки, суворо заговорила Еріка. — Я наношу води, якщо треба, а ще краще збуджу Брана й він допоможе.

Дівчина спритно підчепила цебро на мотузку, обертаючи рипучий ворот, почала витягати. Видно було, що справа ця для неї звична.

— Ох, що ж це діється! Де ж це бачено, щоб шляхетні Персі ось так просто з колодязя тягали воду, — заголосила Кетрін, спліскуючи руками.

— Якщо ти знаєш інший спосіб дістати води, запропонуй мені, — крізь зуби промовила Еріка, стежачи, щоб цебро не перекинулося вдруге.

Вона вже починала жалкувати, що прокинулася так рано. Кет сьогодні вочевидь була налаштована на буркотіння, а в такі дні її не зупиниш.

— Та хіба ж я про те, — гірко скривилася бабця. — Ти молода леді високого роду, та ще й така гарненька, якщо вмити… Тобі потрібно сидіти біля віконця та вишивати, чекаючи на багатого нареченого, а ти, розпатлана, брудна, цебра носиш та камінням із хлопчиськами кидаєшся!

Еріка підхопила цебро й повільно рушила до кухні, лише глузливий погляд кинула через плече на свою сільську менторшу.

— Кет, що на тебе найшло? — поцікавилась вона. — Ти взялася навчати мене гарних манер? Та кому вони тут потрібні! Селянам, чи нашим вівцям на пасовиську? Повір, мені досить і отця Годвіна, що замучив уже своїми проповідями!

— А проте читати й писати тепер умієш, — задоволено мовила Кетрін, дрібочучи слідом за своєю вихованкою. — Не всяка багата наречена цим похвалитися може! От з'явиться в тебе наречений, а ти йому…

— Знову ти про своїх наречених! Завели водно: наречені, наречені! — з досадою вигукнула Еріка. — Потрібні вони мені! Я, може, заміж і зовсім не збираюся.

— Це ти зараз так кажеш, — упевнено прорипіла бабця. — А ось настане час, підшукаємо тобі багатого та гарного англійця…

Еріка, зачеплена за живе, з розмаху поставила цебро на землю перед кухонними дверима.

— Слухай-но, Кет, — зірвалося в неї, — щось я не вірю, що ти сама дуже уважно дивилася, ким був твій Томас — багатим англійцем, чи бідним шотландцем. Либонь виходила за нього по любові?

Наступної миті дівчина вже пожалкувала про свої слова. Обличчя старої Кетрін скривилося, ніби вона з'їла кислу сливу, а з маленьких блакитних очиць швидко потекли сльози.

— Кет! Ну чого ти, Кет… Я не хотіла, пробач, — Еріка кинулася втирати старій сльози своїми задовгими рукавами. — Господи, не потрібно було тобі нагадувати…

— Ох, не дивися ти на мене, стару дурепу, — затуляючись від неї руками, промовила нянька. — Як згадаю свого Томмі, так і плачу, зовсім як ваш панотець за матінкою. Його лаю, а сама плачу.

Дівчина засмутилася. Кет не часто плакала при ній, більше сварила за котрусь із провин, яких у неї бувало безліч. А тут… Еріка майже силоміць всадовила Кетрін на сходинку перед кухнею.[6]

— Кет, пробач. Поплач, якщо хочеш, може, тобі полегшає, — вона обійняла няньку за плечі, й та потроху почала заспокоюватися.

— Не полегшає вже мені, дівчинко, — стара сумно дивилася в далечінь своїми вицвілими блакитними очима. — Видно, тільки в могилі заспокоюся. Надто вже ми кохали одне одного. Бувало, обійме він мене ось так, то й усі прикрощі кудись подінуться. І ніякого багатства мені не треба було, твоя правда… Але Бог дав, Бог і взяв…

Стара нянька замовкла, пожувала беззубим ротом. Дівчині самій стало так сумно, що схотілося плакати. «Надто вже кохали одне одного»… Напевно, це так страшно — втратити кохану людину. Еріка ще міцніше обійняла стару. Кетрін давно стала членом їхньої родини, адже вона гляділа спершу маленького сера Родеріка, а далі пішла за своїм вихованцем у Тейндел, коли барон Генрі Персі вигнав старшого сина з родового замку. Скільки Еріка пам'ятала, нянька завжди була такою старою, згорбленою і зморшкуватою, ніби порохнявий пень на болоті. Важко повірити, що колись і вона була молода… Чоловік Кетрін загинув давно-давно, ще в битві під Беннокберном, звідтоді вона жила з ними.

Еріка частенько просила Кет розповісти про ті часи, й стара охоче ділилася своїми спогадами. Дітьми вони завжди захоплено слухали розповіді про колишні битви, і в Еріки мороз пробігав по шкірі, коли вона думала про Вільяма Воллеса й короля Брюса, битву під Беннокберні,[7] про славну перемогу шотландців… Лише за десять років по тому молодий король Едуард III у битві під Халідон-Гілл зміг повернути Англії владу над непокірною Шотландією. Еріка зітхнула. Це було так давно! Вона ще навіть не народилася. Все це торкало в її душі невідомі струни. Видіння грандіозної битви, шотландських шилтронів,[8] грізно наїжачених довгими списами, поставало перед її очима, й волосся ворушилося від жаху. Як, мабуть, страшно було цим простим людям, котрі йшли на закутих у крицю лицарів, назустріч власній смерті! Дівчина знала, що там, при Беннокберні, бився її дід-шотландець, але ніхто з домашніх ніколи не заводив з нею мови про це. Видно, батькові не надто приємно було згадувати про поразку співвітчизників, у якій був почасти винен і його тесть.

Еріка мимоволі подумала, як вибагливо сплелася її доля. Один її дід — англієць, знатний і гордовитий лорд Персі, королівський намісник. Другий — патріот, який віддав життя за волю Шотландії, знаменитий своєю бурхливою вдачею Томас Рендолф, граф Мар, найближчий соратник короля Брюса.[9] Саме за таємне одруження з його донькою лорд Персі й вигнав із дому свого сина Родеріка. Батько… Колись його очікувала гідна заздрощів доля — багатство, пошана, слава… Зараз він вигнанець, злиденний і всіма забутий. Еріка майже не пам'ятала своєї матері — баронеса Ейлін Тейндел загинула невдовзі після народження дочки, і смерть її була страшна… Батько заборонив говорити про це.

Чого ж більше в ній самій? Змалечку Еріка чула шотландські казки, майже щодня бачила пастухів-шотландців у важких чорно-білих картатих пледах, які меланхолійно гнали худобу на круті схили Чевіотських гір. Їхніми сусідами були й шотландці, й англійці. Частенько, коли вона пустувала, батько зітхав: «Це в тобі грає кров старого Рендолфа. От рудий диявол!» А Кет, лаючи свою вихованку за чергову витівку, завжди заявляла: «Бісова англійська вдача!» Ось і думай, хто тут винен…

— Хіба можемо ми знати промисел Божий? — несподівано знову заговорила стара Кетрін, відволікаючи Еріку від сумних думок про її родину. — Коли твоя бабця, мати сера Родеріка, щойно його народила та підхопила гарячку, я саме втратила своє немовлятко. І як можна було інакше витлумачити таку випадковість: я з повними грудьми молока брела шляхом, знемагаючи від голоду, а твій дід посилав усіх своїх слуг нишпорити околицями, щоб знайти годувальницю для свого спадкоємця? Звичайно, це було знамення Господнє, коли вони наткнулися на мене. Якби не твій батько, що замінив мені моє дитя, я озлилася б серцем і щось тоді собі зробила. А так зрозуміла, що не всі англійці люті й жорстокі, серед них зустрічаються й добрі люди. Всі Персі добре до мене ставилися. Я звикла до вас і вважаю вас своєю родиною. Нічого мені більше не треба на старості літ.

— І все-таки не розумію… — замислено похитала головою дівчина. — Якби я щойно поховала своїх рідних і зустріла тих, хто міг бути винен у їхній загибелі… Я б помстилася!

У неї мимоволі стислися кулачки, в зелених очах спалахнули іскорки гніву.

Кетрін окинула її уважним поглядом.

— Ти зрозумієш, Еріко, як виростеш. Не завжди помста дає полегкість. Мститися людям лише за те, що вони англійці чи шотландці, не велить Господь. Судити про людину слід не по тій країні, в якій вона живе, а по тому, яка в неї душа… Годі, час братися до справи, — зненацька без жодного переходу заявила Кетрін, підводячись зі сходів та обтрушуючи сукню, — бо так ми й до вечора не впораємося.

Еріка невдоволено скривилась, однак пішла за нею. Ось так завжди — тільки сядеш, як тебе знову примушують працювати! Де вже тут пам'ятати про своє знатне походження… Вони давно вже були простими вбогими дворянами, в яких залишилося тільки добре ім'я, напівзруйнований замок, дві корови, четверо коней, череда гусаків так два десятки овець.

За хвилину по тому вона взялася старанно тягати важкі цебра з колодязя до кухні. Не надто й любила це заняття, та нічого не вдієш, коли зі слуг у домі тільки стара Кет і товста ледарка Доллі, яка, напевне, й досі ще спить! Ще в замку було з десяток вояків, і батько роздав свій куций наділ їм у оренду, сподіваючись хоч якось прогодуватися самому й не дати вмерти з голоду своїм людям. Але це мало допомагало — врожаї були невеликі й мешканці замку Тейндел збідніли, як церковні миші. Добре хоч, що зараз не голодували. Чума, що впала на Британію п'ять років тому, викосила добру половину населення, тож тепер майже не було кому обробляти землю. Брістоль, Лондон і решта великих міст вимерли наполовину, графства Уїлтшир, Дорсет, Пул, Девоншир практично спорожніли… В Едінбурзі чума теж зібрала рясні людські жнива — хворобі байдуже, англієць ти, чи шотландець. Їх врятувало те, що мешкали в малонаселеній місцевості. Еріка чудово пам'ятала: ворота замку Тейндел, як і решти околишніх замків, майже рік були наглухо зачинені від усіх. Тоді вони ледь не вмерли з голоду — доводилося їсти навіть траву, але Чорна Смерть зупинилася біля підніжжя Чевіотських гір і понесла з собою лише жителів двох поселень у долині Тейну. Тож тепер їй доводилося виконувати майже всю роботу в домі.

Еріка долонею витерла піт з чола. Твердо пообіцяла собі втекти сьогодні в ліс і поставила останнє цебро на підлогу. Кетрін уже встигла розпалити вогонь і поралася біля великої печі, збиралася куховарити.

— Уф! Годі, Кет. Піду-но я побуджу тих лежнів, своїх братиків, та пожену їх збирати хмиз.

— Іди, йди, — закивала бабця. — Час би вже. Бо приїде сер Родерік, то дасть їм прочухана! Я вже розштовхала Доллі, вона пішла доїти корів, поки я приготую чогось попоїсти. Було б непогано, якби Бран підстрелив бодай кролика.

— Та я сама підстрелю тобі кролика, — самовпевнено заявила Еріка. — Із пращі вціляю з п'ятдесяти кроків. Та й із лука б'ю набагато краще за Бранвена, а за Гіла — й поготів.

Стара нянька осудливо похитала головою, слухаючи її вихваляння. Дівчина подалася до виходу, затягуючи у вузол розсипане волосся та весело щось наспівуючи собі під ніс.

— Агов, панянко! Я бачу, ти знову намірилася втекти до лісу на цілий день? — суворо погукала до неї Кетрін. — І не думай! Пам’ятаєш, що батько тобі казав? У жодному разі не потикатися самій за стіни. Дівчинко, згадаєш моє слово, у країні незабаром знову почнеться війна. Шотландці чогось уже надто жваво сновигають то тут, то там, тож не здумай!

Стара накивала на дівчину скорченим пальцем, не зводячи з неї пильного погляду. Еріка байдуже знизала плечима.

— Кет, не мели дурниць. У цій країні війна починається щовівторка. А ось кролик до обіду знадобився б, навіть дуже!

— Не забудь дати собі лад! — суворо наказала стара нянька. — Стріляти дичину — чоловіча справа. А ти розчешися та вмийся. Пригадай, що я тобі сьогодні казала. Ти з роду Персі, а це багато до чого зобов’язує.

— Звісно, — похмуро буркнула собі під ніс Еріка, зачиняючи двері. — Щось сьогодні забагато розмов про моє походження. Незабаром почуватимуся просто принцесою!

Гарний настрій враз її полишив. Нічого, вона все одно сьогодні вшиється із замку, що б не казала стара Кет! Вона зійшла на другий поверх, без жалю розштовхала своїх сонних братів. Бранвен, як завжди, почав лаятися спросоння: мовляв, чого це їх підняли вдосвіта. Еріка тільки посміювалася, стягаючи з хлопців спільну ковдру зі шкір, якою бідолахи вкривалися. Зрештою Бран протер очі, невдоволено забурмотів і почав нишпорити під лежанкою, шукаючи свої чоботи. Гіл мовчки вдягався. Він взагалі був боязкий і скромний, а це засмучувало батька. Якщо Бран у свої вісімнадцять уже мав вигляд справжнього чоловіка, високого й кремезного, то, дивлячись на Гілберта, навряд чи можна було сказати, що він молодший за брата лише на рік. Худенький і хворобливий, він здавався підлітком. Гіл не любив битися, перед вправами на мечах і списах віддавав перевагу грі на сопілці. Щоправда, і грав на ній божественно. Слухати його приходили з найдальших сіл, запрошували грати на святах, і Гілберт по праву пишався своїм умінням.

— Агов, лежні! — лунко гукнула Еріка, дражнячи братів. — Ми з Кетрін уже наносили води, а піч розтопити нема чим. Скільки ж можна спати? Хіба справжні лицарі можуть припустити, щоб леді сама тягала цебра? Ваш обов'язок — допомогти нещасній шляхетній панянці, до того ж, власній сестрі, — вона стражденно звела очі до стелі, та по тому швидко показала Брану язика. — Може, тому тебе й не приймають у лицарі?

Остання шпилька призначалася старшому братові. Бран, який давно вже мріяв бути посвяченим у вищий військовий стан, обурено пожбурив у неї подушкою. Вона спритно ухилилася від важкого вовняного валика і скорчила ще одну кумедну пичку. Миттєво витягла з кишені заздалегідь прибережену шишку та поцілила Бранвену просто в ніс. Не чекаючи, поки той остаточно прокинеться та завдасть їй перцю, заливаючись реготом, прожогом вискочила з кімнати. Такі жартівливі сутички відбувалися між ними щодня. Еріка завжди знаходила привід покепкувати з надто серйозного, на її думку, Брана, чи пожартувати з довірливого Гілберта. Вони в Тейнделі жили дружно, хоча їхню родину й не можна було, напевне, назвати звичайною.

По смерті матері батько змалечку вчив її захищатися, й виховання Еріки навряд чи відрізнялося від виховання хлопчиків. Навпаки, вона користувалася ще більшою волею, оскільки була найнепосидючішою дитиною. Саме вона, а не Бранвен верховодила в усіх дитячих витівках, які вони влаштовували. Частенько Кет, витягаючи заплакану трійцю з якогось неймовірного місця, лише безпорадно спліскувала руками: як таке спало на думку звичайній дитині? Спершу братам добряче діставалося за те, що вони втягують маленьку сестричку в свої пригоди, але невдовзі сер Родерік з'ясував, хто ініціатор усіх неподобств. Однак Еріка, незважаючи на найсуворіші заборони, не полишала своїх витівок. Просто не могла впоратися з власною непосидючою вдачею! Можливо, якби поруч була мати, то змогла б вплинути на неї, а так… Ніким не контрольована дівчинка цілими днями тинялася по замку, не знаючи, що його робити, й це виливалося в нескінченні витівки та вибрики. Скільки разів, після чергового покарання, на залитій слізьми подушці вона обіцяла собі, що більше не засмучуватиме батька й Кет! Але наступного ранку все повторювалося.

Ось і зараз Еріка збиралася порушити няньчину заборону та податися до лісу. Скільки можна! Вона працювала цілий ранок. Хай тепер Бран і Гіл допомагають старій Кетрін. А вона зовсім не хоче сидіти в замку такого чудового дня, тим більше, що думка про кролика не давала їй спокою. Печеня вже парувала в неї перед очима, так що дівчина навіть облизнулася. Вона принесе додому дичину, що б там Кет не казала!

Еріка спокійно могла впоратися з луком і мисливським ножем, трохи вміла фехтувати легким одноручним мечем, але її улюбленою зброєю була праща. Щоб натягти тятиву й тримати удар меча, потрібні дужі руки, а вона була досить тендітна. Еріка посміхнулася, згадуючи, як у дитинстві заливалася слізьми через те, що була найменшою. Нічого, зараз їй це навіть подобалося. Вона може прослизнути в найвужчу розпадину, легко втриматися на найтоншій гілці, та й стрибати по каменях так зручніше. Щоб упоратися з пращею, сили зовсім не потрібно. Зате необхідна влучність, а з цим у неї все гаразд. Вона могла вцілити зі ста ярдів у маленьке дике яблуко й частенько вигравала в дорослих стрільців під час сільських змагань серед лучників.

Вихором увірвалася вона до себе в кімнату, схопила свою маленьку пращу та застромила її за пазуху. Слід було поквапитися, поки брати не спустились. Легко збігла сходами, обережно визирнула за двері. На подвір'ї нікого не було: видно, Кет порається в кухні, а Доллі в корівні. Біля воріт дрімав Муругий Піт, обгорнутий своїм незмінним пастушим чорно-білим пледом, який дістався йому за давніх часів від якогось шотландця. Піт хворів на ревматизм, і цей пухнастий подарунок дуже став йому в пригоді.

Дівчина прислухалася. З-під пледа чулося голосне хропіння. Власне, сонце вже давно зійшло, час був мирний, на стіні стояв ще один стражник, тож старому ніщо не заважало дрімати. Батько, їдучи, взяв із собою кількох людей разом із Джошем, начальником варти, й усі, хто лишився в замку, користувалися тимчасовою відсутністю старших, аби добряче виспатися.

Еріка тугіше затягла пояс на сукні та глибше запхала в кишеню шмат учорашнього коржа, який встигла непомітно поцупити з кухні. Швидко пробігла подвір'я, з натугою відімкнула хвіртку біля воріт і, намагаючись не збудити Піта, потягла стулку на себе. Важка хвіртка з дубових дощок огидно зарипіла, й стражник невдоволено забурмотів уві сні, пожував губами. Його кумедна, наполовину сива борода, за яку він, власне, й отримав своє прізвисько, загрозливо настовбурчилася, немов голки на спині в сердитого їжака.

— Теж мені страж! — весело прошепотіла Еріка, в'юном прослизаючи у вузьку шпару ледь прочиненої хвіртки. — Хоч цілий замок під самим носом винесуть, він і не помітить.

Вона опинилася за фортечною стіною, і в ніздрі їй відразу вдарив дух свіжого ранку та скошеної трави, який вітер приніс від пагорбів. Її руде волосся злетіло за плечима, й вітер радісно підхопив цю яскраву іграшку, почав захоплено бавитися нею.

Як завжди, коли їй вдавалося потрапити на пагорби, серце в Еріки переповнилося дурнуватим, невимовним щастям. Вона ледве стрималася, щоб не заспівати на повен голос якоїсь молодецької пісні. Кинула швидкий погляд назад і побігла вниз, по висохлій колючій траві, просто в долину. Замок Тейндел стояв на доволі високому пагорбі, що заступав вихід із долини до верхів'їв Тейну, який протікав унизу. Тому звідси відкривався чудовий краєвид. Цілу долину, вузьку, ніби вигнутий мисливський ніж, було видно, як на долоні. Десь далеко внизу виднілася купка землянок, укритих дерном, які нагадували звідси, згори, маленькі вулики. Там уже де-не-де підіймалися стовпи диму, сповіщаючи, що господині готують обід.

Сонце вже зійшло, і його не надто гарячі промені приємно зігрівали. Еріка, весело розмахуючи зірваною гілкою, перестрибувала з каменя на камінь і уважно стежила, щоб нога не застрягла в підступній розпадині. На цьому схилі можна було запросто поламати ногу, але це був і найкоротший спуск у долину, де починався ліс, і якщо вона хотіла встигнути повернутися додому до обіду, варто було поквапитися.

Раптом її увагу привернули кілька темних цяток, що рухалися внизу. Вершники! Хтось їхав у напрямку Тейндела. Еріка сховалася за великим валуном і сторожко примружилася, намагаючись розгледіти. Наступної миті в неї вирвалося розчароване зітхання. Так і є — це батько! І Джош із ним, і двоє інших хлопців, яких він брав із собою…

— Ну чому ти так рано повернувся? — засмучено прошепотіла дівчина.

Від прогулянки тепер доводилося відмовитись. Батько нізащо не дозволяв їй виходити з замку самій. Цікаво, що сталося? Адже він казав, що повернеться не раніше завтрашнього полудня.

— Піду-но я попереджу Кет, — сама собі сказала Еріка.

Вона гадюкою ковзнула на ледь помітну стежку. Цілий потік дрібних камінчиків посипався вниз, але дівчина не звернула на це уваги. Треба негайно повертатися, інакше не минути чималого прочухана.

* * *

Невеличка процесія в'їхала на подвір'я, до неї відразу кинулися нечисленні мешканці Тейндела. Еріка швидко підскочила до батька, випередила Бранвена та перша схопилася за повід його коня.

— Вітаю, татусю! Чому ти так рано?

Вона аж підстрибувала від цікавості. Сер Родерік посміхнувся.

«Хвалити Бога, він має задоволений вигляд і здається зовсім тверезим», — радісно подумала дівчина.

— Ми раді вашому поверненню, бароне, — вперед статечно виступив отець Годвін, який перед цим кинув на дівчину докірливий погляд.

Втім, було помітно, що й він жадає новин, і тільки суворе виховання втримує його в межах пристойності. Життя а Тейнделі було не надто багате на події, тому кожна новина очікувалася з нетерпінням і ще довгий час обговорювалася. Всі жителі маленького замку оточили барона і його супутників, радісно галасуючи.

— Татку, ти привіз мені нову сопілку?

— Як там ті квочки, про яких я питала? Віллі погодився обміняти їх на наших трьох курей?

— Та тихше ви! — жартівливо гримнув сер Родерік, зіскакуючи на землю. — За вашим гамором не чую власного голосу!

Барон обвів домашніх усміхненим поглядом. Авжеж, таким доволі похмурого власника Тейндела давно не бачили. Він вочевидь був у доброму гуморі.

— Ну кажи вже, татку! — голосила Еріка.

Усі розсміялися.

— Звичайно, тобі треба знати швидше за всіх! — сер Родерік скуйовдив доньчину руду гриву. — Ну гаразд, скажу вже зараз. Справа така. Коли ми приїхали в Ейс-хаус, у нашого сусіда Віллі саме гостював шотландець зі Сноттона. Знаєте, Віллі, як і ми, товаришує з деким із них. І він шепнув нам на вушко, що в Хоїку нині збирається величезний ярмарок, якого не було вже, вважай, років з п'ять. І ще цей хлопець казав, що там очікують великого попиту на овес. От я й вирішив, що для нас це шанс виправити становище. Овес-бо вродив цього року, як ніколи. А раз ціна там буде вища, то повезімо його в Шотландію…

Він обвів виразним поглядом прогнилий дах і похилі надвірні будівлі замку.

— Хей-я-а! — голосно заволала Еріка. Татку, ти молодець! Хай живе ярмарок!

Муругий Піт заткнув одне вухо, присідаючи від комічного жаху. Це повідомлення викликало бурю захвату. Жінки ойкали та охкали, глухувата Кет смикала Доллі за рукав, вимагаючи, щоб говорили голосніше, Бран і Гілберт силкувалися відтягти батька вбік… Маленький лисий отець Годвін метушився навколо, благословляючи вдале рішення та прагнучи вивідати подробиці.

У Еріки навіть подих перехопило від цих слів. Ні, це справді чудова новина!

Відчуваючи, як стукотить серце, вона схопила батька за пояс і голоском, що аж зривався від хвилювання, запитала:

— Татку, й ти візьмеш мене… тобто, нас із собою?

У її зелених очах застигло таке розпачливе благання, що батько не витримав і розсміявся.

— Е-е, дівчинко, та ти зовсім засохла тут без розваг, — весело сказав він. — Звичайно, я вас візьму — й тебе, й Брана, й Гілберта.

— Дурощі це, й більш нічого, — раптом рішуче заявила Кетрін і підібгала сухі губи. — Самі знаєте, що це небезпечно.

Сер Родерік миттєво спохмурнів.

— Мовчи, Кет! — гримнув на няньку. — Нам треба продати цей бісів овес, а тут за нього не дадуть такої ціни. Нам потрібні гроші, дідько забирай! Брану та Гілберту слід купити спорядження, замок руйнується на очах… Тому доведеться ризикнути. Я гадаю, ніхто нас не вижене з Хоїка. Багато англійців із кордону їздять туди щороку, й нічого — всі з зиском. Чого нам боятися?

Еріка запопадливо кивала разом із усіма, але про себе подумала, що якби їм нічого не загрожувало по той бік кордону, вони б уже давно їздили до Хоїка щороку.

— А я кажу, не треба б їхати… — гнула на своє стара.

«Навряд чи Кет вдасться переконати батька. Він ще впертіший за неї», — вирішила дівчина. Що ж, хай вони тут посперечаються. А в Еріки є важливіші справи. Вона скористалася загальною метушнею і тихенько втекла в житлову вежу.

Прудко збігла до себе нагору, в малу спаленьку. Колись Еріка ділила цю кімнату зі старою Кетрін. Потім, коли їй виповнилося тринадцять, за батьковим розпорядженням Кет переселилася вниз, у комірчину під сходами. Донька ставала дорослою леді, якій належало мати власну кімнату, й старій няньці не доводилося більше сходити нагору хисткими східцями…

Дівчина розчинила єдине віконце. Вона любила вільне повітря й завжди стежила за тим, щоб кімната була чистою і свіжою. Еріка пишалася своїм житлом. Хай воно й невеличке, й меблів у ньому — одна лежанка та стара розсохла скриня, але все тут вона зробила сама.

Дівчина обійшла кімнату, звично торкаючись знайомих з дитинства речей. Лежанку застелено старим пледом, що належав колись матері… Ось потертий рукопис Священного Писання, що подарував їй батько; за ним отець Годвін учив її читати. Маленький дитячий лук, зроблений для неї Браном, свічка в дерев'яному свічнику…

На стінах кімнати висіли пучки цілющих трав, які вона збирала разом із Кетрін і отцем Годвіном. Золоті рурки, ялівець… А ось трава Діви Марії — чорнобривці.[10] Ромашка, що знімає біль у шлунку, звіробій — трава, яка лікує всі хвороби, полинь — щоб відлякувати мишей і комах. Скільки разів вони допомагали їй! У замку не було лікаря, а молитви святого отця не завжди діяли. Деякі з трав, як твердила Кетрін (і що люто спростовував отець Годвін), були чарівні. Ось, наприклад, золотава гілочка омели, яку Еріка збила каменем з величезного дуба й устигла підхопити в пелену до того, як та торкнулася землі. За повір'ями, зірвана таким чином омела охороняє від злих духів, перепиняючи їм шлях до житла та охороняючи людям сон. Еріка повісила її над дверима. А в головах постелі красується пучок сухого червонуватого вересу — її талісман. За зиму верес зовсім висох, порудів, став схожим на її волосся. Час назбирати нових квітів. Пагорби навколо замку вже вкрилися квітучим рожево-фіалковим вересом. Це так гарно! Треба обновити його, коли вони повернуться з ярмарку.

Від думки про ярмарок її щоки аж пашіли. Ярмарок! О Боже милосердний, вони ніколи не бували на великих святах! Сер Родерік не возив своїх дітей далі сусіднього замку. Він завжди боявся за них, особливо за доньку. Еріка знала, чому, але все-таки… Було нестерпно кривдно сидіти вдома на Великдень і Різдво, на П'ятдесятницю й на всі інші свята, вибираючись тільки в долину до маленької церкви та на сільські гуляння.

І ось вони нарешті поїдуть на справжній ярмарок. Це, напевне, так весело! Еріка підхопилася та закружляла по кімнаті від надміру почуттів. Цікаво, що ж там буде? Мабуть, музика, танці, безліч смачних речей… Буде багато люду, й вона зможе подивитися на знатних дам у розкішних сукнях. Звичайно, ті, хто влаштовує ярмарок, подбають про змагання бійців і стрільців із лука. Жоден ярмарок не обходиться без цього! Їй би так хотілося подивитися на справжні, великі турніри, а не на жалюгідні сільські змагання за участю трьох стрільців. О, може, їй і самій вдасться взяти в них участь? Вона ж влучно стріляє!

Натхненна Еріка заметалася по кімнаті, не знаючи за що хапатися. Потрібно зібрати речі. Взяти пращу, лук і… Зненацька вона спіткнулася, вражена однією думкою. Їй на голову ніби вилили глек холодної води. Чи не надто замріялася? Зібрати речі… Які речі? Що вона вдягне на ярмарок?!

Дівчина разом втратила весь свій запал, розгублено опустилася на лежанку. Що ж робити? Адже їй зовсім нема в чому їхати. Але вона просто мусить мати гарний вигляд — адже це її перший виїзд у світ! Їй так хотілося покрасуватися перед людьми на ярмарку в новому, яскравому одязі, може, навіть потанцювати… Чомусь раптом це здалося їй дуже важливим. Еріка відчула, як ображені сльози закипають десь у горлі й ладні вже вилитися на її стару, бридку, залатану сукню. Вона похилила голову й деякий час сиділа нерухомо. Звісно, вона може з'явитися в Хоїку так, як ходить удома, адже там її ніхто не знає…

Невідоме їй досі почуття сімейної честі зненацька заграло в душі. Вона не буде на святі якоюсь замазурою. Треба щось терміново придумати.

— Ти Персі! — тихо сказала вона собі. Слова пролунали дивно в порожній кімнаті, де її не було кому слухати, але від цього якось ніби полегшало.

— І Рендолф, — додала Еріка по нетривалому роздумі. — А це багато до чого зобов'язує.

Ось так воно краще. Дівчина рішуче підійшла до скрині, одним рухом змела з неї напинало й відкинула важке віко. З темних надр дихнуло травами й неповторним запахом чистого біленого полотна. Колись, як вона була зовсім маленька, ця скриня здавалася Еріці повною справжніх скарбів… На жаль, тепер дівчина добре знала, що нічого скільки-небудь коштовного там нема. Всі пристойніші мамині сукні вже давно продані або перешиті на неї, а нових речей у скрині не з'являлося вже надто давно. Вони так збідніли, що, мабуть, могли вже позаздрити й церковним пацюкам.

У дівчини виникла здорова думка: в Хоїку не можна показувати своєї бідності, бо ніхто нічого за високою ціною в бідняків не купуватиме. Навіщо пропонувати голодранцям справжні гроші, якщо вони й так продадуть свій овес, аби тільки заробити бодай якісь копійки? Вона заходилася люто порпатися в скрині, викидаючи звідтіля старі, нікому не потрібні речі. Тепла накидка з овчини, плетені шкарпетки, шапка, в якій вона ходила взимку. Старий, але майже зовсім цілий плед у червоно-зелену клітинку. Все не те! Нічого не підходить! Білене полотно… На просту одежу, в якій ходили селянки, воно годилося. Дівчина замислилася, але потім також відкинула його. Ні, тільки не це! Якщо вона з'явиться на святі вбрана, як проста селянка з долини, з неї сміятимуться! А раптом там, на ярмарку, вони зустрінуть кого-небудь зі своїх шотландських родичів? Звичайно, вони давно вже не спілкувалися, але хтось із Рендолфів і Дугласів запросто може впізнати батька. І як вона постане перед ними в такому вигляді? Ця думка викликала в неї лють, і Еріка з іще більшим завзяттям полізла в скриню.

За якийсь час побачила її дерев’яне дно, але нічого вартого уваги так і не знайшла. Знесилена та вкрай засмучена, Еріка сіла просто на купу ганчір'я і заплакала. Вона витирала мокре обличчя колючим рукавом, але сльози лилися суцільним потоком і зупинити їх було вже неможливо. Дівчина почувалася несправедливо скривдженою, обділеною. Чому, ну чому в неї нема нової сукні? Навіть вертихвістка Енні, донька сільського старости, й та вбирається краще за неї! На минуле Різдво вона хизувалася новенькою сукнею та жовтими чобітками й було дуже кривдно…

Еріка знала, що в селі їх звуть «знатними голодранцями» — недарма все її дитинство проминуло серед сільських хлопчаків і дівчаток. Але хто ж винен, що так сталося? Дівчина злісно витерла сльози. Ну й нехай. Вона просто нікуди не поїде. Бідолашна обхопила руками коліна й застигла, щиро віддаючись своєму горю.

За дверима почулося повільне шаркотіння, далі стукіт.

— Еріко! Ти тут?

Кетрін, не чекаючи запрошення, відчинила двері й зайшли до кімнати.

— Я так і знала, що ти тут. Змусила мене так високо дертися…

Бабця тільки руками сплеснула, оглядаючи розгром у кімнаті своєї вихованки.

— О Господи! Дівчинко, що тут сталося? І чого це ти рюмсаєш?

Еріка мовчки потягла носом, але положення не змінила. Кет задріботіла до дівчини та схилилася над нею. Уважно подивилася на Еріку й похитала головою.

— Здається, я знаю, що сталося. Ох-хо-хо… — бабця зітхнула й присіла на лаву біля розореної скрині.

— Так! — не витримала Еріка. — Звичайно, знаєш! Мені зовсім, зовсім нема чого надягти туди, на цей ярмарок у Хоїк! І тому я не поїду!

Вона знову голосно потягла носом.

— Ну, це ми ще побачимо, — розважливо сказала Кетрін, гладячи її по голові. — Може, взагалі ніхто туди не поїде.

— Тобто як це — ніхто не поїде? — обурилася Еріка. Сльози її миттю висохли й вона вже гнівно дивилася на свою няньку.

— Я вважаю, що не можна вам туди вибиратися. Небезпечно це. Не діло задумав сер Родерік, — стара знову підібгала губи. — Дуглас недарма грозився, що зведе ваш рід до кореня. Хіба можна самим іти в лабети до шотландців, коли так неспокійно навкруг?

— Та ти що?! — вигукнула дівчина. — Хто нас там зачепить? У нас в сусідах самі шотландці, мою матір звали Ейлін Рендолф, ти забула, чи що? Та ми їм кревна рідня, — вона просто захлинулася від обурення. — Дуглас, ха! Дуже страшно! Та він уже все забув давно… Теж вигадала. Ти просто боягузка, Кет.

Стара похитала головою, сумно спостерігаючи за метаннями Еріки.

— Ні, дівчинко. Може, я й боягузка, але Вільям Дуглас не з тих, хто може забути свою клятву. Згадаєш мої слова, англійці ще наплачуться від нього. Для шотландця нема нічого важливішого за кревну помсту. І я боюсь, щоб не трапилося лиха… Ну, та я бачу, що вас із батьком не переконаєш. Той теж затявся — поїдемо, хай там що!

— Що може трапитися гірше за те, що є зараз! — запально сперечалася Еріка. — Поглянь на нас! Ми забилися в цю нору, ховаємося від усіх! Незабаром цей старий замок зовсім розсиплеться, привалить нас і ніхто не згадає про лорда Тейндела. Будь ласка, Кетрін, не треба відговорювати батька! — дівчина з благанням склала руки й притисла до грудей.

Бабця приплющила повіки, замислено пожувала губами.

— Хоча, якщо подумати, то ти й маєш рацію, — повільно сказала вона. — Нема чого вам, молодим, отут сидіти. Може, на тім святі тобі й нареченого підшукаємо…

Еріка нервово розреготалася.

— У тебе одне на думці! Так, звичайно, підшукаємо. Там саме знайдеться аматор городніх опудал, і я йому сподобаюся. Кет, скільки я казала тобі: не хочу заміж!

— А ми зараз подивимося, що можна придумати, — ніби й не чуючи її останніх слів, нянька на подив моторно підвелася з лави. — Ну-бо, поглянемо…

Вона заходилась і собі порпатися в купі безладно розкиданих речей, щось задоволено бурмочучи під ніс. Знайшла та застромила в руку Еріки дерев'яний гребінець:

— Зачешися та чекай на мене тут! — наказала стара. — Я незабаром повернуся.

Бабця швидко вийшла з кімнати, так що Еріка навіть не встигла запитати, куди це вона подалася. Дівчина з усмішкою подумала, що її стара нянька, коли схоче, може бути дуже прудкою, і ні глухота, ні ревматизм їй не заважають.

Вона вмилася над олив'яною мискою та взялася заплітати коси. Не надто любила це заняття, бо щоразу воно виявлялося справжньою мукою. Ретельно розділила неслухняні пухнасті пасма й почала жорстоко роздирати їх, вибираючи реп’яхи та колючки. От же наслав Господь кару! Волосся було головним лихом Еріки. Мало того, що руде, через що всі околишні хлопчиська дражнили її фейрі, та ще й кучеряве, ніби плющ на огорожі. Варто дмухнути навіть легесенькому вітерцю, — й густа легка грива перетворювалася на непролазні хащі. Чортихаючись нишком, Еріка заплела дві товсті коси та закріпила їх подертими стрічечками, які давно втратили свої кольори.

— Ну ось, тепер добре! — пролунав у неї за спиною рипучий няньчин голос.

— Кетрін! — Еріка озирнулася. — Де ти була?

Стара з'явилася в неї за спиною, ніби чарівниця — Еріка навіть не чула, як та ввійшла. Вигляд, проте, мала трохи загадковий. Крекчучи, Кетрін нахилилася, підняла з підлоги яскравий плед і приклала його до дівчини. Окинула критичним поглядом її маленьку постать і задоволено кивнула.

— Я ось що думаю, — замислено протягла нянька, — коли з нього пошити рясну картату спідницю, а на сорочку надягти безрукавку на шнурівці, то й ти будеш не гірша за будь-яку шотландську леді на цьому святі. А може, й краща, — додала за якусь мить, по роздумі.

Еріка спершу здивовано підняла брови, але по тому обличчя її проясніло.

— Кет! Яка ти розумниця, як я тебе люблю!

Вона закружляла по кімнаті в якомусь дикому танці, обіймаючись із важким пледом. Вона поїде на ярмарок! Звичайно! Як же їй самій не спало на думку, що вона може вдягтися, як леді з гір? Адже в ній рівно навпіл англійської та шотландської крові. Ну й що з того, що на ній буде шотландський костюм? Вона може заявити, що вдяглася так просто заради пристойності, адже вона їде до родичів.

Стара Кетрін дивилася на неї з якимось дивним виразом, ніби подумки щось прикидаючи. Нарешті зважилася.

— Ану ж бо, вертихвістко, ходи сюди, — нарешті покликала Еріку. — Поглянь, що я принесла тобі.

Нянька розгорнула якусь ганчірку й витягла на світло дивний довгастий предмет. Він тьмяно блиснув на сонці, й у здивованої Еріки вирвався радісний вигук.

— Дзеркало! Звідки воно в тебе?!

Вона миттю забула про все й підскочила до няньки. Її роздирала цікавість. Це дійсно було найсправжнісіньке дзеркало — відполіроване до блиску срібло, вставлене в різьблену дерев'яну раму. Як же воно потрапило до Кет?

— Тримай, — Кетрін рішуче простягла їй свій скарб. — Це дзеркало належало твоїй матері. Батько подарував їй ще до весілля, коли міг дозволити собі такі подарунки… — вона невесело посміхнулася. — Тепер воно твоє. Я знайшла його в кімнаті Ейлін, після того, як… Тримай. Я боялася, що ти зіпсуєш таку дорогу річ, тому тримала в себе. Але чомусь мені здається, що час тобі його віддати.

Вона зітхнула, вручаючи дівчині люстерко, й Еріка благоговійно прийняла неоціненний скарб. Воно була важке, та руків'я лягло в долоню на подив зручно. Вона підняла його до обличчя…

— Ой!

Це виявилося зовсім не те, що дивитися у воду. Відображення було живе, немов на неї глянула інша людина.

— Це я? — Еріка здивовано втупилася в гладеньку поверхню.

— Ти, ти, хто ж іще, — засміялася стара Кетрін.

Еріка не чула її. Вона провела руками по волоссю, відкинула коси назад і швидко витерла брудну смужку на щоці. На неї дивилася доволі приємна дівчина з величезними зеленавими очима, веснянкуватим кирпатим носиком і ротом, що сміявся, але губи ще були трішки припухлі від недавнього плачу. Мабуть, трохи сухорлява, вилиці стирчать, але в цілому… Так, вона була гарненька!

Вона знову й знову розглядала себе, не в змозі відірватися від нової іграшки.

— Ну, тепер переконалася, що ти, якщо вмиєшся, навіть стаєш на людину схожа? — в своїй звичайній буркотливій манері промовила нянька. — Нема чого на мене так розчулено витріщатися, я не Богородиця в церкві. Ет, знала б, що це дзеркало тебе так заворожить, давно вже віддала б його тобі. Ну то що, — вона вперла руки в боки, — слухатимеш стару Кет?

Еріка ошелешено кивнула, й Кетрін розсміялася старечим деренчливим сміхом. Вона похитала головою, з любов'ю милуючись своєю розпашілою від задоволення вихованкою.

— Господи, яка ж ти ще дитина, — лагідно мовила стара і провела долонею по її волоссю. — Зовсім дитина… Ейлін була ледь старша за тебе, коли твій батько подарував їй це люстерко.

— Ти помиляєшся, Кет! — весело заявила Еріка. — Насправді я вже зовсім доросла.

Стара нянька знову похитала головою.

Розділ 2

У замку Беверлі, чиї стіни гордовито підносилися над містечком, яке примостилося біля його підніжжя, вже третій тиждень чекали смерті старого лорда Персі.

Усі родичі та друзі — а їх залишилося в старого Генрі Персі небагато — з'їхалися сюди, в твердиню баронів Олнвікських, намісників графства Нортумберленд. Хоча замок був повний люду, в ньому стояла гнітюча тиша, яку порушували зрідка приглушений плач або чиєсь човгання. Іноді промайне чорна спідниця якоїсь далекої родички та злякано сахнеться кухонний слуга, що з цікавості забрів на панську половину. Життя в Беверлі завмерло, неначе боялося потурбувати старого лорда своїм настирливим гамором. Той лежав у розкішно обставленій спальні нагорі, зі свистом вдихали повітря його змучені легені. Граф умирав тяжко, хоча був ще не старий, — Генрі Персі виповнилося лише п'ятдесят три роки. Але його здоров'я було підірване в нескінченних військових кампаніях і це далося взнаки. Граф підхопив гарячку, повертаючись із полювання, коли скупався в крижаній річці, яка текла з гір. Міцний старий завзято боровся за своє життя, але сили полишали його, і вже всі бачили, що довго він не протягне.

Лише в одній із кімнат у лівому крилі головної вежі життя йшло, як і досі. Здавалося, гнітючий настрій, котрий навис над Беверлі, не торкнувся цієї частини старого замку. Тут жив син старого Генрі, Джеффрі Персі, єдиний спадкоємець величезних графових статків.

У його кімнаті, як і в решті помешкань, вікна було завішено темною тканиною і там панував приємний півморок. Але в іншому не було жодних ознак жалоби. Дбайливо розтоплений камін, кубок, наповнений підігрітим вином із прянощами, фрукти на низенькому столику, привезеному зі Сходу, свідчили, що господар попри смуток, який панував у домі, не цурався простих радощів життя. Сам сер Джеффрі сидів на низенькому ослоні, вистеленому гаптованими подушечками, й потроху потягував вино з карбованого кубка.

Він простяг ноги до живлющого тепла, що струмувало від каміна, й замислено дивився, як грає червонувате полум'я на майже прогорілих полінах. Тьмяний вогонь освітлював його різке, але не позбавлене привабливості обличчя. Це був молодий чоловік якраз у розквіті літ; юнацька незграбність рис уже поступилася місцем спокійній упевненості дорослої людини, котра знає ціну собі та іншим. Рівні густі брови, випнуте підборіддя, різкий обрис вилиць виказували в ньому людину вольову й не схильну до компромісів. Однак глибоко посаджені темні очі дивилися сторожко, ніби сумнівалися в істинності всього, що бачили.

Із самого ранку молодший графський син перебував у напрузі. Сьогодні все мало скінчитися.

Учора він розмовляв із лікарями, які доглядали батька, й обоє сказали, що час готуватися до гіршого. Він із хрускотом потягнувся, розминаючи трохи затерплі руки й ноги. І справді, надто довге очікування. Ну що ж — не сьогодні, то завтра… Він меланхолійно сьорбнув іще вина.

Раптом із-за щільно завішених важким килимом дверей почулися йому знайомі легкі кроки. Джеффрі відзначався гострим слухом, тому весь напружено зібрався, дослухаючись. Хтось наближався до його покоїв. Він підвівся, й саме цієї миті в двері тихо постукали.

— Атож, заходь! — різко вигукнув господар кімнати.

Його голос несподівано зірвався на хрип. Незважаючи на митецьку маску спокою, майбутній спадкоємець хвилювався.

Двері відчинилися, відсуваючи важкий килим, у покої впевнено ввійшов невисокий кряжистий чоловік. Одяг на відвідувачеві був простий: сукняна безрукавка й короткі шкіряні штани, але враження, що його він справляв, змушувало забути про непишне вбрання. Він уже починав лисіти, але здавався неймовірно міцним і жилавим, немов потужний дуб, що виріс на голій скелі. Риси обличчя були грубі, як у простолюду, але блакитні очі дивилися з тією селянською щиросердністю, за якою безпомилково вгадувалися природні кмітливість і хитрість. Пересувався він як на свою комплекцію напрочуд легко, ступав безгучно, як вроджений мисливець.

— Хай продовжить Господь літа вашої милості, — той, що ввійшов, схилився в легкому поклоні, й Джеффрі нетерпляче кивнув йому.

— Ну? — запитливо втупився він у відвідувача. — Що там?

Той повільно підвів погляд на пана.

— Ваш батько щойно звелів привести до нього священика, — чітко промовляючи кожне слово, відповів він.

Молодий Персі здригнувся й повільно приплющив повіки. В нього раптово страшно затремтіли руки, так що навіть змушений був сховати їх за спину.

— Значить — кінець, Джоне… — тихо промовив він. — Край.

Пан глянув на свого слугу, але попри понурий тон у його очах можна було прочитати не тільки гіркоту втрати. Там поряд із розгубленістю світилася довгоочікувана радість. Дивно було спостерігати такі почуття на обличчі вбитого горем сина, але слуга нічим не виказав свого подиву.

Раптом молодий граф насупився й зробив до Джона рвучкий крок.

— Це справді так? — підозріливо запитав він, вдивляючись у обличчя слуги. — Ти напевне знаєш?

— Та Господь із вами, ваша милосте, — слуга притис руки до грудей і глянув на свого пана трішечки глузливо. — Хіба ж я міг переплутати? Із самого ранку стирчу перед покоями старого графа, наче вірна доглядальниця. Дженні щойно вискочила з дверей, як ошпарена, очі заплакані. А обоє лікарів вийшли за нею з покоїв, похмурі, як ті сичі взимку, й мовчки подалися геть. Я до неї: що, мовляв, там таке? А вона тільки заревла та руками на мене замахала — по священика посилають, каже. Я сам бачив: святий отець притьмом побіг до покоїв його милості.

Джеффрі задоволено кивнув і відступив. На його суворе обличчя повернувся колишній вираз упевненості й сили. Молодий барон підійшов до столика, хлюпнув темного вина в кубок та простяг Джонові.

— За життя і смерть, мій вірний Джоне Ноллісе! — проголосив він. — Ти приніс сумну звістку, але нічого не вдієш — мені вона обіцяє чудове майбутнє. Та й тобі теж… Я знаю, що ти віддаєш перевагу елю, але випий вина за моє здоров'я!

Джон прийняв із рук хазяїна важкий срібний кубок, зважив його на своїй могутній долоні.

— Я з задоволенням вип'ю за ваше здоров'я, сер, — озвався він зі своєю простакуватою усмішкою. — Тим більше, таке вино й із такої посудини я згоден пити замість елю хоч усе життя!

Джон залпом осушив свій кубок і зі стукотом поставив його на стільницю.

— Ех, добре… Непогано, напевне, там жити, де роблять таке вино, — він крекнув і втер із губів терпкі краплі.

— Авжеж, — посміхаючись, підтвердив майбутній граф Персі. — Ти це вірно зауважив, друже мій. Французам непогано живеться в сусідстві з такими виноградниками, але боюся, наш король неабияк попсував їм цю радість.[11]

Він дрібними ковтками допив своє вино, пройшов кімнатою. Радість, яка ненадовго притлумила інші почуття, поступилася місцем заклопотаності. Джон Нолліс, який уважно спостерігав за своїм паном, помітив, що той знову насупився.

— І що ж, батько не наказав покликати мене? — запитав він невдоволено.

Джон похитав головою. Молодий Персі гнівно глянув на нього, але на безтурботному обличчі слуги не відбилося анічогісінько. Джеффрі сердито стис губи.

— Зрозуміло, — з гіркою посмішкою промовив він. — Як і раніше, не хоче мене бачити… Навіть на смертному одрі він не може змінити свого ставлення до мене! Ну й дідько з ним! Сподіваюся, його душа горітиме в пеклі!

Він зненацька грюкнув кулаком по різьбленому поставці, й посуд, що стояв там, жалібно задеренчав.

Цей спалах люті був єдиним, що він собі останнім часом дозволив. На що він, власне, розраховував? Що батько помириться з ним перед смертю? Мабуть, що так… Він же все-таки його син! А тепер на додачу — єдиний спадкоємець. Але ні, марні сподівання. За весь час хвороби граф жодного разу не покликав до себе сина, ніби його й не існувало.

Так, він визнав його за спадкоємця, Джеффрі це знав напевне, але навіть тепер їхні стосунки не покращали. Звичайно, між ними давно сталося охолодження, особливо після тієї історії…

Джеффрі невдоволено поморщився, ніби з'їв щось кисле. Відчув біль у руці, з деяким подивом глянув на неї та перевів погляд на Джона.

Слуга, як і раніше, здавався незворушним. Нолліс добре вивчив свого хазяїна, і не вважав за потрібне втручатися в його особисті справи — молодий барон не любив цікавих, зате за мовчання й відданість платив добре. І хоча Джон чудово знав, у чому річ, ні слова не сказав своєму панові. Навіщо? Втішати власного сеньйора негоже для гарного слуги. Панський сум швидко розвіється, а ось те, що ти втрутився в родинні сварки, тобі не минеться.

Слуга з мимовільним смутком пригадав минулі дні. Ет, гарні були часи! Джон непомітно зітхнув. Воно, звісно, трохи шкода, що так усе склалося. Але, з іншого боку, йому від того якраз і непогано!

…У нинішнього глави роду Персі, графа Нортумберлендського, було троє дітей. Перша дитина Генрі Персі та Ідонеї, в дівоцтві Кліффорд, померла ще малою, а двоє ж інших синів обрали різну долю. Дружина лорда виявилася жінкою не дуже міцного здоров'я і вмерла майже двадцять років тому, відразу по народженні Джеффрі. Може, тому батько й не любив свого молодшого нащадка?

Зате старший, Родерік, був улюбленцем графа. Та й правду сказати, було за що: найкращий лицар у околицях, доблесний, сміливий, він цілком успадкував пряму й непохитну вдачу свого батька… Генрі бачив у ньому власне відображення та ладнав його в спадкоємці. Молодший же, відлюдькувата й тиха дитина, завжди здавався на тлі старшого брата лише блідою тінню. Так, батько ставився до нього з належною увагою, але всі розуміли, що улюбленцем залишався веселий Родді. Скільки дівчат задивлялося на цього молодця! Нікому й на думку не могло спасти, що він викине такого коника, як одруження на тій шотландській дворяночці, годованці Дугласів. Що там казати, дівка була до безтями гарна, але йти проти батькової волі… Ну, попсував дівку, то навіщо ж відразу женитися? Старий Генрі ладен був дати відкупного за сина, йти війною на Дугласів, перевернути догори дригом усю Англію та Шотландію, але молодий бовдур уперся й ніщо його не зупинило. Навіть загроза позбутися спадщини.

Сам-бо Джон вважав, що Родерік виявився неймовірним дурнем, але тримав свою думку при собі. І зараз, завдяки цим давнім чварам у гордовитому сімействі, молодший Персі стає повноправним володарем, вважай, цілого Нортумберленду. А це значить, що і йому, вірному слузі сера Джеффрі, дещо перепаде з панського столу… Барони ще при першому Едуардові[12] були намісниками Півночі, найнебезпечніших територій у королівстві, й володіли величезними землями. При нинішньому королі рід Персі вже носив графський титул. Господи, як подумаєш, що втратив цей дурень Родерік…

Джон Нолліс заздрісно зітхнув. Певна річ, він був честолюбний і не збирався все життя залишатися простим слугою. Найбільше він мріяв сам колись піднестися нагору. Попри зовнішню простакуватість мав гнучкий і спритний розум, яким не квапився хвалитися, бо волів спостерігати й робити висновки. Його маленькі блакитні очі, в яких світилася справжня селянська щиросердність, уміли помічати такі деталі, які вислизали від уваги поважних панів. За цю здатність, — мовчати й слушно радити, коли його запитують, — і тримав при собі Джона Джеффрі Персі.

— Ну, чого замовк? — пролунав у тиші невдоволений голос баронського спадкоємця.

Нолліс мимоволі здригнувся, відірвався від своїх спогадів.

— Я думаю, ваша милосте, чи треба мені підніматися разом із вами до покоїв вашого батечка, чи залишитися внизу, щоб зустріти вашого тестя, — незворушно відгукнувся слуга.

— Ах ти, хитруне, — пальцем накивав Джеффрі. Його обличчя знову розгладилося й навіть уже здавалося задоволеним. — Ти вмієш вгадувати мої думки! Виходить, Генрі Ланкастер теж буде тут?

— Гадаю, незабаром прибуде, — шанобливо, з поклоном відповів Нолліс. — Пан барон посилав по нього ще минулої неділі.

— Гаразд, — рішуче сказав Джеффрі, накидаючи на себе плаща, — я все-таки зійду нагору, що б там не наказував цей старий упертюх. Шанобливий син, майбутній граф Персі мусить бути присутній при останніх батькових хвилинах.

Він скривив губи в гіркій посмішці й поквапливим кроком вийшов геть. Джон Нолліс пропустив свого пана вперед і рушив за ним.

* * *

За дві години всі вони стояли поруч із пишним ложем графа. Джеффрі, його молода дружина Марія, двоє кузенів по материнській лінії, ще кілька родичів, які тислися по кутах і яких Джеффрі не пам'ятав; заплакана економка Дженні, що раз у раз втирала сльози рукавом, баронів духівник… Священик, що стояв біля ложа, тихо читав молитву, і його невиразні слова створювали ще гнітючішу обстановку в панських покоях.

Генрі Персі вмирав. Варто було кинути оком на цього змарнілого чоловіка, щоб зрозуміти: жити йому лишалося навряд чи більш ніж дві години. Пожовкла, ніби пергаментна шкіра обтягувала його костистий череп і робила схожим на живу мумію. Джеффрі змусив себе глянути на це знайоме й водночас якесь чуже, далеке батькове обличчя й відразу в сум'ятті відвів погляд. Йому завжди ставало зле від видовища близької смерті.

Він спробував з'ясувати власні почуття. Гіркота втрати? Так, мабуть… Все-таки він любив батька, хоча той ніколи не виявляв до нього особливої приязні. Радість? Ні, тільки не радість. Дивно, але попри такі близькі перспективи одержання жаданого титулу й спадщини, радості він не відчував. Швидше — глухе роздратування. Йому бридкі були всі ці родичі, слуги, що юрмилися біля одра вмираючого, нестерпні їхні голосіння й тужне зітхання. Він, тільки він повинен бути в цій кімнаті! І тільки йому повинна призначатися остання батькова посмішка та його воля. Але ні, злетілися, як хижі птахи на здобич. Чекають… Джеффрі обвів дратівливим поглядом усіх навколо й презирливо стис губи.

Двері в баронові покої тихо відчинилася, й на порозі постала ще одна людина. Всі мимоволі повернулися до того, хто ввійшов. Літній лицар у мокрому дорожньому плащі, з золотим ланцюгом на шиї, кряжистий, із червоним обвітреним обличчям, невпевнено ступив у кімнату.

Присутні, видно, впізнали цього чоловіка та шанобливо відступили. По правді кажучи, в англійському королівстві мало хто не знав сина знаменитого графа Ланкастера на прізвисько Крива Шия, двоюрідного брата короля, одного з найдоблесніших лицарів Англії. По тому, як його батько майже тридцять років тому допоміг юному Едуардові III зійти на престол, король обсипав милостями всю його родину. Генрі Ланкастер по праву вважався найвпливовішою людиною в країні.[13]

Молодий Персі подумки вилаявся. Граф Ланкастер був відомий не тільки своїми родинними зв'язками з королем, але й надмірною прямолінійністю. Лицарську честь і обов'язок він цінував понад усе, й це частенько бувало причиною неприємностей як для інших, так і для самого графа. Сер Генрі був надто принциповий… Сер Джеффрі непомітно поморщився, але негайно додав своєму обличчю належного шанобливого та стражденного виразу. Джеффрі вважав за велику удачу своє одруження з дочкою могутнього графа Ланкастера. Хоча він не мав до Марії особливо ніжних почуттів, тесть, до якого був настільки прихильний король, дорого коштував.

Тому зі скорботним виразом на обличчі він повільно рушив назустріч графові, вітаючи його. Граф був найкращим другом його батька, і слід було переконати сера Генрі в тому, що син щиро засмучений.

Старий лицар квапливо поцілував свою дочку в чоло й ступив до Джеффрі.

— Як він? — із щирою тривогою запитав граф Ланкастер.

І лише по тому швидким рухом витер дощові краплі, які не встигли ще висохнути на обвітрених щоках, та заклопотано глянув на хворого. У сера Генрі було розумне, хоча й трішки наївне обличчя чесної людини; Джеффрі вкотре подумав про те, як йому вдається так довго втримуватися при королівському дворі.

— Моєму батькові дуже погано, — з гіркотою мовив Джеффрі. — Кляті лікарі нічого не змогли вдіяти. Боюся, що…

Він скорботно замовк. Граф швидко відвернувся, й молодший Персі встиг помітити, що на очах у Генрі Ланкастера блиснули сльози.

Раптово з високого ложа, заваленого перинами й ведмежими хутрами, долинув кволий переривчастий голос:

— Хто там?

Усі здригнулися. Голос графа Персі швидше нагадував глас із того світу, такий він був слабкий і невиразний, Джеффрі також мимоволі сіпнувся від цього страшного звуку. Чоло його вкрилося потом. Батько отямився! Як невчасно…

— Прибув граф Ланкастер, ваша світлосте — він ледь знайшов у собі сили, щоб відповісти.

З купи подушок пролунав короткий сміх, більше схожий на кашель.

— Виходить, мій… син… тут? Тим краще…

Генрі Ланкастер ступив до краю ложа, схилився над вмираючим.

— Генрі, це я, твій друг.

— Це ти, Генрі? З'явився… Не думав, що… побачу тебе… перед… смертю! — хворий говорив з натугою, проте, схоже, цілком свідомо. — Радий… тобі. Це дуже… до речі, що ти… приїхав. Будеш… свідком. Священик… тут?

Джеффрі почав нервуватися. Йому зовсім не подобалося те, що казав батько. Схоже, він вирішив наостанок влаштувати йому купу неприємностей! Джеффрі добре знав його невгамовну й рішучу натуру, вловлював зміни в його настрої. Навіть зараз у батьковому голосі, кволому голосі вмираючого, відчувалася непохитна воля і якесь дивне торжество.

— Вийдіть усі! — різко наказав він, звертаючись до присутніх. — Граф хоче висповідатися.

Родичі й слуги, невпевнено озираючись, поквапилися до виходу. Хтось заридав. Марія злякано глянула на нього, але він непомітним кивком вказав їй на двері. Дружина була ще зовсім молода й особливим розумом не відзначалася, а жіночі сльози та голосіння йому за ці два місяці вже добряче набридли. Він роздратовано подумав, що дружина дуже схожа на свого батечка — ті самі вицвілі сірі очі, білясті брови… Він насупився. Нема чого їй тут робити.

У кімнаті лишилися тільки він, сер Генрі Ланкастер, священик і вмираючий лорд Персі.

— Молодець, синку… — прошелестів зі свого ложа граф. — Спритно…

— Батьку, що ви таке кажете? — Джеффрі, вдаючи образу, схилився над ложем. Густий дух хвороби вдарив йому в ніс. Баронове обличчя вже придбало жовтувато-синявий відтінок, очі були заплющені. Якоїсь миті Джеффрі відчув, як бридка грудка підступає до самого горла, але відразу впорався з собою.

— Даруйте мені, якщо чимось провинився перед вами, — швидко сказав він, зробив над собою зусилля й поцілував старого в мокре чоло.

Той розплющив очі, й Джеффрі побачив у них незміряну втому й гіркоту.

— Недовго… вже… — старий захекався. — І я… прощаю… Який же… я був… дурень… — новий приступ кашлю затряс його тіло. — Генрі…

Граф швидко підійшов до нього. Лорд Персі щось зашепотів своєму другові на вухо — що саме, Джеффрі так і не почув. Схоже, старого лицаря засмутило почуте.

— Священик! — переривчасто видихнув батько.

Носатий святий отець у коричневій сутані схилився над ложем умираючого, вислуховуючи ледь чутну сповідь. Джеффрі разом із Генрі Ланкастером зайшли за завісу, що ділила опочивальню на дві половини. Вони мовчки стояли, кожен занурений у свої думки. Крізь щільну тканину долинало монотонне гугняве священикове бурмотіння. Це тривало довго…

За деякий час у кімнаті все стихло.

— Ви можете підійти до нього, — графів духівник безгучно зайшов за завісу й сумно глянув на них.

Джеффрі запитливо втупився в обличчя священика.

— Він… умер? — його голос зірвався на хрипіння.

Той скорботно кивнув.

— Так, діти мої. Граф Генрі Персі щойно помер. Я висповідав його і можу сказати, що його душа тепер чиста перед Господом. Перед смертю він передав мені ось це, — чернець витяг із широкого рукава сутани пергамент, запечатаний червоною восковою печаткою. — Його світлість просив, щоб я передав його вам. Це його останні розпорядження, записані з його слів і підтверджені королівськими атторнеями[14] і шерифами.[15]

Він простяг пергамент Генрі Ланкастеру. Той, дивуючись, узяв сувій до рук і, поглинутий скорботою, рушив за священиком.

Джеффрі мало не відкусив собі язика. Насилу стримався, щоб не вихопити пергамент із рук свого тестя. Прокляття! Що в тому сувої? Але він опанував себе й мужньо витримав весь ритуал прощання з батьковим тілом. Нескінченною низкою потяглися родичі, яких він щойно вигнав за двері. Усі йшли попрощатися зі своїм паном, щиро вболіваючи про його кончину… А син і спадкоємець безмовно чекав закінчення цієї процесії, і в ньому все клекотіло від люті й страху.

Нарешті катування скінчилося. Вони полишили кімнату з тілом барона, там зосталися тільки жінки, що мусили підготувати все до похорону. Тепер, за традицією, належало оголосити волю покійного та назвати спадкоємця.

Генрі Ланкастер, похмуріший за хмару, сам запропонував йому прочитати заповіт, не відкладаючи справи. Джеффрі сподівався, що вони розкриють пергамент наодинці, та помилився.

— Нам будуть потрібні свідки, — затявся граф. — Справа надто серйозна.

У Джеффрі впало серце.

— …Тому, вважаючи себе в боргу перед старшим сином своїм, Родеріком Персі, за несправедливе рішення, каюся перед ним у тім і прошу пробачення в нього, стоячи на краю могили. І повертаю йому володіння, що належать йому по праву, а саме замок Беверлі й усі поля, луки, поселення та бурги,[16] прилеглі до нього, замок Саутвел і всі володіння й бурги, прилеглі до нього, замок Ріпон і всі володіння, — Джеффрі мовчав, слухаючи, як граф Ланкастер монотонно перераховує батькове майно. Спочатку він просто вухам своїм не повірив. Як таке можливо? Його просто обікрали, нахабно обікрали просто в родовому замку. Замок Беверлі, Саутвел, Ріпон… Нортумберленд, який по праву мав дістатися йому, вислизав у нього з рук по мірі того, як глухуватий голос його тестя вимовляв назви дедалі нових замків, відписаних батьком Родеріку. Прокляття! Як же він тепер ненавидів його… Насилу стримувався, щоб не кинутися з кулаками на всіх, хто слухав цей божевільний заповіт. Господи, та якби він знав, то спалив би цей клятий пергамент, щойно побачив!

Нелюдським зусиллям волі Джеффрі стримав розбурхані почуття. У кімнаті було забагато люду, і його тесть, із яким він неодмінно повинен був зберегти теплі стосунки, сам читав цей бісів заповіт. Якщо зараз він виявить своє обурення, з цього не буде ніякої користі. Життя навчило його стримуватися. Звичайно, з таким братиком… Його думки перемкнулися на Родеріка. Ось хто винуватець усіх його нещасть! Усе життя він тільки й чув, що прославляння на його адресу. Ах, який у нас Родді славний! Який мужній, чесний, просто зразок лицарства. Як він спритно тримається в сідлі та вправляється зі списом… А ти що, Джеффрі, тут робиш? Іди-но до себе, пограйся.

Усе дитинство було отруєне перевагами старшого брата. Род був перший у ратній справі, найбільш вдало жартував за столом під час бенкетів, писав вірші, й увага найвродливіших дівчат завжди належала йому… Усі любили старшого Персі, а до нього ставилися, як нічого не вартого недомірка. Але Родерік припустився помилки, а він, Джеффрі, довів, що здатний на щось більше. Поки той чарував дівчат і ганяв оленів у лісах, він навчався керувати маєтками.

І ось тепер, у мить його торжества, коли графський титул і землі, які повинні були перейти до нього по праву, раптом виникає примара старшого брата й знову вихоплює просто з його рота ласий шматок! Джеффрі непомітно стис кулаки, та так, що заболіла шкіра на долонях, у які вчепилися нігті. Не бути цьому. Він не дозволить себе так нахабно одурити! «Ми ще побачимо, батьку, чи вдасться мені виконати вашу волю», — зловтішно подумав він. Нарешті довгий список земель, які старий барон відписував своєму старшому синові, скінчився.

Джеффрі стояв блідий, але спокійний. За цим заповітом графство Нортумберленд діставалося Родеріку. Йому лишалися якісь жалюгідні крихти — володіння на самому півдні, в гористій місцевості. Але найстрашніше…

— Титул барона Олнвікського, графа Персі, передається в спадщину моєму старшому синові, Родеріку Персі… — розгублено прочитав сер Генрі.

Усі присутні повернулися до нього. Джеффрі задихнувся від дикої люті, яка на мить змусила цілий світ перед його очима спалахнути й перевернутися. Нічого, він ще покаже їм… Покаже… Він швидко опанував себе.

Ланкастер теж дивився на свого зятя, і в його очах Джеффрі зі злістю прочитав лише повагу та співчуття. Сер Генрі завжди в першу чергу був лицарем, а лицар мусить бути чесний, тримати дане слово, чого б це не коштувало. Його вмираючий друг доручив йому простежити за виконанням його останньої волі, й він будь-що-будь виконає прохання. Зараз він пишався зятем! Джеффрі нестерпно схотілося скрутити його грубу криву шию. Краще б віддав йому пергамент, Ланселот нещасний! Тепер він, бачиш, роздувся від гордощів через те, що власноруч позбавив свою дочку спадщини. Безмозкий дурень!

— Що ти скажеш, сере Персі? — врочисто звернувся до нього тесть.

Джеффрі подумки вилаявся, глибоко зітхнув і насупився. Тепер слід бути вкрай обачним і нічим не виказати своїх почуттів.

— Звичайно, якщо я скажу, що серце моє сповнилося радості, це буде неправдою. Мені гірко усвідомлювати, що батько вкотре оминув мене своєю довірою. Але як відданий син шаную його волю і з радістю виконаю її. Все-таки з радістю, бо це батькове рішення нарешті дозволить мені побачити свого старшого брата, якого я палко люблю і якого не бачив уже багато років… «І не бачив би ще стільки ж», — подумки додав він. Джеффрі говорив палко, з щирим почуттям. Ніхто з тих, хто слухав зараз молодого графа, і не здогадувався, з яким саме почуттям… У душі молодшого Персі все переверталося від ненависті.

— Завтра ж я звелю своїм людям вирушити в Тейндел і передати моєму братові останню батькову волю, — закінчив він. — А поки він не прибув, я беру на себе тягар похорону та керування замком.

Джеффрі вклонився присутнім. Генрі Ланкастер з суворо стиснутими губами слухав його мову.

— Так і буде, — відгукнувся він. — Чи всі згодні? — громовим голосом звернувся до свідків.

Кілька лицарів, викликаних для підтвердження права спадкоємця, дружно кивнули. Всі мали врочистий і суворий вигляд.

— Не щодня в наш час зустрінеш таку шляхетність, Джеффрі, — теж урочисто промовив сер Генрі. — Я радий, що віддав дочку за гідного лицаря. Ет, шкода, що ти відмовився вирушити зі мною в хрестовий похід,[17] — з досадою ляснув він себе долонею по стегну. — Я б із радістю бився пліч-о-пліч із такою шляхетною людиною, як ти. Може, передумаєш? Тепер, коли ти втратив Нортумберленд… ну, загалом, саме час.

Ланкастер змішався, усвідомлюючи, що сказав дурницю. Його зятеві й так несолодко…

Джеффрі ще раз уклонився, демонструючи найглибший жаль і подумки посилаючи найстрашніші прокльони своєму тугодумові-тестю. Втішив, нічого не скажеш! Йому зараз тільки й бракує на краю світа битися з юрбами балтійських язичників, коли тут у нього з-під самого носа тягнуть його спадщину. «Ми ще побачимо, чи втратив я своє графство», — похмуро подумав він.

Стривай. Думки його шалено закрутилися. Виходить, сер Генрі вирушає в хрестовий похід?

— Радо вирушив би з вами, але не можу… — розвів руками Джеффрі. — Сумні обов'язки… І чи надовго ви збираєтеся в Балтію?

— Не знаю, синку, — щиросердно прогув граф Ланкастер. Усі ці проблеми зі спадщиною вже вивітрилися в нього з голови, і він вочевидь був налаштований відпочити, попоїсти й поговорити про лицарську звитягу. — Поки не наверну всіх цих варварів до християнства.

Двоє лицарів-свідків з усмішками перезирнулися. Балтійський хрестовий похід тривав уже кілька років, і не схоже було на те, щоб дикі племена венедів збиралися приймати християнство в найближчі місяці.

Джеффрі ледь вдалося приховати радісну посмішку. Виходить, старий дурень залишає Англію, і його ще довго не буде в Нортумберленді! Отже, не буде кому перешкодити у вирішенні проблеми з братиком, який так зненацька виринув із забуття. Дайте тільки трохи часу… Ланкастер надто авторитетний, щоб його можна було не послухати. А вже іншим він рота заткне, тут нема про що турбуватися. Король зараз на континенті, воює за свою «французьку спадщину». Непогано б і йому відвоювати свою. Але потрібно діяти обережно. Вкрай обережно! Навіщо йому зайві проблеми?

— Дозволю собі запропонувати вам пройти в трапезну й дечим пригоститися, — озвався Джеффрі. — Всі ми дуже стомилися, а ви, мій найдорожчий тестю, просто з дороги. Стільки потрясінь за один день… Мабуть, час вам спочити. Увечері ми всі зберемося на молитву, а зараз я звелю приготувати вам найкращу кімнату в… нашому замку.

Він мало не сказав «у моєму замку». Дідько забирай, ще вранці він міг вважати його своїм!

Старий лицар вдячно кивнув, приймаючи запрошення, і неквапом рушив до виходу. Решта пішли слідом. Джеффрі стис зуби, щойно дочекався, поки слуги поведуть гостей до їхніх кімнат. По тому швидко піднявся до себе й викликав Джона Нолліса.

Спритний молодик з'явився ще до того, як господар устиг зробити ковток уже охололого вина.

— Ваша світлосте, я…

— Слухай мене, Джоне, — здавленим голосом перебив його Джеффрі. — Слухай уважно.

Нолліс замовк і підібрався, зображаючи на своєму обличчі увагу й чемність. Він недарма цілий день крутився біля панських покоїв і встиг багато почути. Для нього не було новиною те, що йому збирався повідомити хазяїн.

— Ти вже знаєш, яке вітання з того світу переказав мені батечко? — навпростець запитав молодий граф.

Голос у нього раз у раз зривався на хрипіння, хоча він і намагався триматися. Джон Нолліс лише тяжко зітхнув. Джеффрі задоволено кивнув, начебто іншого й не очікував. Авжеж, саме така людина йому зараз і потрібна — вірна, надійна, рішуча… й залежна від нього. Рішення він прийняв ще в тій кімнаті, де сер Генрі читав заповіт. Ні, він не відступить! Темні очі Джеффрі зайнялися потаємним полум'ям.

— Тоді нема рації повторювати все, що ти вже знаєш, — різко мовив він. — Батько думав, що відновив справедливість, але я не збираюся ні з ким ділитися тим, що належить мені по праву. Особливо з Родеріком. Я не дозволю на радість шотландцям роздрібнити Нортумберленд, дивлячись, як мій брат-зрадник сидить у родовому замку Персі. Ти згоден зі мною, Ноллісе?

Джон, не зводячи погляду зі свого пана, повільно кивнув. У його душі не було ні страху, ні сумнівів. Та, щиро кажучи, й ніколи не було — за це його й тримав при собі хазяїн. Нолліс чудово розумів, до чого хилить молодий барон. Що ж, це не найгірший спосіб продемонструвати свою відданість і отримати більш вагому нагороду, аніж проста торбинка з грішми. Він давно вже думав прикупити землі та поріднитися з яким-небудь заможним сквайром. До смерті набридло виконувати чужі доручення. Настав час віддавати їх самому.

— Так, ваша милосте, — спокійно відповів Нолліс. Він не хотів квапити свого вельможного пана. Нехай сам промовить ці слова. Джеффрі підійшов упритул до свого слуги й прошипів крізь зуби:

— Тоді позбудься його, Джоне. Його і всіх вилупків, яких він наплодив із цією шотландською сучкою. Всіх, щоб не лишилося нікого, хто б міг претендувати на мої володіння… А вже я тебе не скривджу. Але врахуй! — він застережливо підніс догори палець, на якому тьмяно поблискував масивний золотий перстень з рубіном. — Жодного натяку на моє ім'я. Ніхто не повинен знати про нашу з тобою розмову, мій вірний Джоне. А якщо довідається, то… Адже ти розумієш, що простолюда, який зрадив свого пана, дуже легко повісити, чи не так?

Джон Нолліс не виказав і натяку на страх, навпаки, широко посміхнувся.

— Як можна, мілорде! Я цю справу так владнаю, що комар носа не підточить. Ніхто й не запідозрить нічого! Ви вже не сумнівайтеся. Ось послухайте, що я думаю…

Розділ 3

Хоїк зустрічав прибулих веселим гамором. Тутешній ярмарок вважався важливою подією. На початку вересня, коли добре розпогоджувалося, в це лоулендське[18] містечко стікалися торгівці та знать із усієї Шотландії, а на додачу ще й із Прикордоння, звідки прибувало також чимало люду. Всі, хто бажав будь-що продати чи купити, готуючись до довгої зими, добувалися сюди.

Від замку Тейндел до Хоїка можна було дістатися за якісь два дні. Через гори вони перебралися без особливих пригод і тепер мирно котили шляхом. Троє озброєних чоловіків слугували за надійну охорону маленькому візку, запряженому двома облізлими волами досить поважного віку.

Цілу дорогу Родерік, похмурий і неговіркий, уважно вдивлявся в усіх зустрічних, ніби когось виглядав. Спалах гарного настрою барона Тейндела тривав недовго, і зараз він уже мало не жалкував, що приїхав сюди. Джош, який правив візком, помітив його тривожний стан і чудово зрозумів. Колись молодий барон Родерік Персі був щасливий у цих місцях. Тепер тому, хто все втратив, доводилося віч-на-віч зустрічатися з власним минулим, від якого досі так надійно ховався під трухлявими склепіннями замку на кордоні.

Сер Родерік зітхнув, ніби відгукуючись на думки Джоша. Він, чоловік зі знатного роду, приїхав на ярмарок, немов простий торговець… Але справді, що ж їм лишалося? Мусили десь брати гроші, й нерозумно було б не скористатися нагодою. Ось уже десять років ніхто його не бачив у цих краях. Напевне, всі вже забули про лорда Персі, який колись через дурощі одружився з юною красунею Ейлін Рендолф. Принаймні, він сподівався на це. Мимоволі озирнувся на доньку, що сиділа поруч із Джошуа на передку. За своєю звичкою, Еріка розмахувала руками, щось весело розповідаючи. Його серце стислося від звичної туги… У цій гарній шотландській спідниці вона була така схожа на Ейлін! Тільки вогненне волосся взяла від діда, та й вдачу, схоже, теж від нього. Бідолашна Еріка, вона своїми звичками швидше нагадує хлопчиська, аніж юну леді. Вже зовсім доросла, а батько так і не спромігся дати їй пристойного виховання — забракло сміливості відпустити від себе. Тепер Родерік гірко каявся.

Гілберт і Бран, що їхали поруч у візку, піддалися батьковому настроєві й теж мовчали. Брати почувалися трохи невпевнено — не звикли ж бо до такої кількості людей; тому й сиділи тепер набурмошені, як два сичі. Лише Еріка була ніби в своїй стихії. Дівчина буквально всотувала пишноту, яка її оточувала. Величезні зелені очі зблискували, ніби смарагди в крамниці ювеліра, не встигаючи встежити за всім, що їй хотілось би побачити. Ет, шкода, що вона не бачить себе в цьому новому вбранні! Цікаво, чи до лиця їй шотландський костюм? Еріка непомітно оглянула свою рясну спідницю. Ні, шотландські леді все-таки знаються на уборах! Годі й уявити щось ошатніше та яскравіше.

Ярмарок здавався їй справжнім дивом. Так багато людей! Усі гарно вбрані, скрізь миготять шотландці в своїх святкових пледах і кілтах,[19] із традиційними спорранами,[20] в боннетах,[21] набакир начеплених на нечесані чуприни. Усі чоловіки при зброї, та й не дивно: у цьому краю багато років точилася війна, що привчила завжди бути напоготові. Еріка помітила, що в багатьох шотландців за краєм гольфа стирчить традиційний чорний ніж, а на поясі теліпається дирк[22] або навіть клеймор,[23] хоча останній вона вважала вже очевидячки зайвим.

Трохи незвично було бачити стільки голоногих чоловіків, але години за дві Еріці вже здавалося, що нема зручнішого та практичнішого одягу. Навколо всі весело галасували, реготали, торгувалися до хрипоти. Звідкілясь долинав тужливий, гугнявий звук волинки та заливчастий вереск скрипки, і Еріка раз у раз витягала шию, аби подивитися на музик.

У Хоїку батькові ледве вдалося найняти одну невеличку кімнатку на всіх. Заїзд, на якому вони зупинилися, був не з найкращих, зате розташовувався досить близько до міських воріт. Та вони й не могли дозволити собі кращих апартаментів.

Овес вдалося продати першого ж дня. Двоє покупців-шотландців довідалися, що англійці з Прикордоння привезли овес на продаж, з'явилися просто на заїжджий двір та довго лаялися між собою, хто прийшов перший. Врешті-решт овес було продано за таку високу ціну, про яку в Тейнделі не сміли й мріяти. І цим убили відразу двох зайців: по-перше, серові Родеріку не довелося стирчати, як простому торговцеві, біля свого візка — він навряд чи переніс би таке приниження. Що не кажи, а таки оперезаний лицар, для якого торгівля — просто безчестя. По-друге, непогано заробили. Еріка помітила, якою радістю спалахнули батькові очі. Тепер залишалося продати лише яблука, й наступного дня вони вирішили вийти за стіни Хоїка, власне на ярмарок.

Видимо, щоб донька нікуди не поділася та нічого не накоїла, батько й поставив її торгувати яблуками зі старшим братом. Цілий ранок Еріка насилу стримувалась, аби не втекти з-під Бранового нагляду. Їй страшенно, страшенно хотілося приєднатися до веселої юрби.

Життя тут вирувало. Куди не глянь — візки, домашня худоба, пригнана на продаж, пастухи, торговці, лицарі… Усе це змішалося в неймовірну кашу, гомоніло, бекало, сміялось та метушилося. Палали вогнища, покупці з продавцями перекидалися лайкою, хтось весело горлав пісню на іншому кінці галяви, комусь рвали зуба просто на збитому зі свіжих дощок помості, поруч варили ель у величезному мідному казані…

— Солодкі коржі!

— У мене, панянко, накращий посуд, не сумнівайтеся.

— Кінська збруя!

— А ось кому еліксир життя, останній флакон!

Дзвінкі голоси заклиначів і торговців чулися звідусіль, зливаючись у один багатоголосий лемент. Покупці юрмилися навколо яток і візків, мацали товар, торгувалися… Біля їхнього візка, заповненого рожевими яблуками, нікого не було. Хіба що хтось підійде, неохоче візьме в руки та покладе назад. Бранвен стояв поруч із візком і підозріливо оглядав кожного, хто проходив повз них. Батько наказав йому охороняти сестру та стежити за товаром, що він і намагався чесно виконувати.

Вони простояли так уже цілий ранок, і Еріка почала втрачати терпіння. Вона видобулася зі свого кутка за візком і рішуче підійшла до Брана.

— Ми можемо стирчати тут хоч сто років, — сердито зашепотіла вона до брата, — і нічого не продати до наступного року!

— Я не винен, що в нас ніхто не купує, — тужно відгукнувся він.

Еріка зміряла його глузливим поглядом.

— Знаєш, я б теж тут нічого не купувала, — іронічно зауважила вона. — Ти своєю понурою пикою відлякуєш усіх покупців.

— Я не торговець! — різко заперечив Бранвен, і на його вилицях виступили червоні плями. — Якщо хочеш знати, мені все це не до вподоби. Нащадкам Персі й Рендолф не пристало займатися торгівлею. Та я мало під землю не провалився, коли батькові довелося торгуватися з цим… картатим хамом! А мені, думаєш, легше? Я воїн, а не блазень!

Еріка примружилася й підвела своє гостреньке вперте підборіддя.

— Ах, виявляється, ти воїн! А що ти їстимеш узимку? — її голос звучав надзвичайно безневинно, але Брана він розлютив відразу.

— Знаєш, що, сестричко… Чи не забагато ти дозволяєш собі?

Еріка, нітрохи не злякана, перебила його.

— Слухай-но, ти! Батько торгувався із цим, як ти його називаєш, картатим хамом, тому що не мав іншої ради. Що ж, по-твоєму, краще здохнути з голоду в нашому розваленому замку, аніж торгувати? — презирливо поцікавилася вона у Брана, вже червоного, мов рак.

— Може, й краще… — пробурчав той, відвертаючись. — Принаймні, зберегли б родинну честь.

— Кому потрібна твоя родинна честь! — несподівано вибухнула дівчина. — Господи, який ти дурний, Бране! Поглянь навколо! Яка родинна честь, якщо наша родина відмовилася від нас? Ти хоча б раз бачив у обличчя нашого дідуся? Ні? І я щось не пригадую, щоб нас запрошували на Різдво до Беверлі!

На них уже починали озиратися, та дівчині було байдуже.

— Ми не англійці й не шотландці, ніхто не приймає нас за своїх! Ми скрізь будемо ізгоями, невже ти не розумієш? І ти після цього торочиш про якусь родинну честь? Нам треба просто вижити, та й годі!

Вона здмухнула з чола руде пасмо, що вибилося з коси, й сердито глянула на свого старшого брата. Той, сторопілий від такого натиску, стояв, прихиляючись до візка. Еріці раптом стало смішно.

— А щодо лицаря, котрий не може торгувати вівсом і яблуками, я згодна, — діловито зауважила вона. — Тому сама продаватиму наш товар. Я вже, в усякому разі, не лицар, і гадаю, саме тому в мене все вийде як треба.

До Брана миттю повернулася його самовпевненість.

— Ти-и-и торгуватимеш? — здивовано протяг він, і його досі вперто стиснуті губи розтяглися в усмішці. — Ну-ну. Хотів би побачити, що з того вийде.

Еріка обурено пересмикнула плечем. Який же все-таки він в'їдливий! Із самого малечку так — завжди вважає, що, раз він старший, то все робить краще! Бран завжди був її супротивником, завжди сварився, на відміну від Гіла, з якого можна було хоч постоли плести.

— Подивися, я ж не бороню, — вдавано байдуже відгукнулася Еріка, відчуваючи, як у душі прокидається невпевненість.

Вона ніколи не торгувала на таких великих ярмарках! І на маленьких, власне, теж… Якщо відверто, взагалі ніколи не торгувала. Дівчина хоробро подерлася на візок, щосили вдаючи, що їй усе дарма. Бран стояв унизу та мерзенно посміхався. Навколо продавці на все горло розхвалювали свій товар. Як їм це вдавалося?

— Купуйте яблука, — несміливо запропонувала Еріка двом дебелим тіткам, які проходили повз неї.

— Скільки?

Вона тихо назвала ціну. Ті окинули її зневажливими поглядами й пішли далі.

— Англійка! — презирливо кинула одна з тіток. — Начепила тартан і думає, що стала тут своєю.

Еріка густо почервоніла. Гурток молодих дівчат, які йшли за тітками, захихотів, демонстративно оглядаючи її костюм, і негайно почав перешіптуватися. Бранвен образливо зареготав. Еріка ладна була від сорому крізь землю провалитися. Їй схотілося крикнути всім цим людям, що вона не просто так надягла кольори Рендолфів, що має повне право їх носити… Але в носі огидно защипало, а в очах зібралися готові пролитися сльози. Дідько б забрав цих мерзенних тіток! Продавати виявилося не так просто, як вона думала… Гірше могло виходити тільки в боязкого Гіла.

— Агов, красуню! — почула вона раптом чийсь веселий вигук. — Що продаєш?

Еріка глянула затуманеними від сліз очима вниз і зненацька виявила молодого хлопця просто перед їхнім візком.

Він стояв і посміхався на весь рот. Темно-каштанове волосся безладно спадало нижче пліч, і він був схожий на дикуна; засмагле, обвітрене обличчя тільки підсилювало це враження. Сухорлявий, високий — на вигляд йому було років двадцять п'ять. Червоно-брунатний кілт відкривав сильні мускулясті ноги, на плечі був недбало накинутий тонкий коричневий плед. Еріка мимоволі замилувалася його гордою поставою та широкими плечима.

Він підморгнув, і розгублена дівчина від несподіванки голосно потягла носом. О Боже, який, мабуть, кумедний у неї зараз вигляд! Тієї ж миті вона відчула злість на себе, на всіх людей навколо, а особливо — на цього незнайомого шотландця. Ще один хоче познущатися з неї? Чого причепився?

Хлопець і далі дивився на неї так само безтурботно й так само посміхався. Посмішка в нього була гарна — щира, білозуба, а очі дивного світло-карого, майже бурштинового кольору. Еріка, демонстративно не звертаючи на нього уваги, взялася діловито перебирати яблука.

— Яка ти непривітна. Може, даси мені яблучко? — молодий нахаба підійшов ближче. — Чи назвеш своє ім'я?

Якщо вона й розгубилася, то лише на мить. А тоді взялася в боки, звисока глянула на парубка.

— Я не називаю свого імені всіляким голодранцям із гір, — відповіла так гордовито, як тільки могла. — А щодо яблук, то я тобі не Єва, та й на Адама ти не надто схожий.

Навколо розкотився дружний регіт торговців.

— Так, дівчино! — схвально вигукнула молодиця, яка торгувала поряд вівсяними коржами. — Гостренький язичок у красуні! Маєш, парубче!

Хлопець попри очікування нітрохи не розгубився. Навпаки — клацнув язиком і поклонився перед візком, на якому сиділа Еріка.

— Я й не знав, що до нас завітав сам найсвятіший єпископ у спідниці! Он як знає Святе Письмо! — хлопець зобразив на обличчі переляк. — О ні, напевно, це сама королева! Даруйте, ваша величносте! — блазнював він.

Тепер усі реготали з Еріки. Шотландці взагалі полюбляли подражнити одне одного, це вона знала. Цей народ завжди цінував гарний жарт. Навколо візка миттю зібралася юрба цікавих, яким кортіло послухати, хто переможе в жартівливому змаганні.

У Еріки почала зріти одна думка… Цей нахаба дуже вчасно з'явився! Принаймні, навколо них зібралася купа можливих покупців.

— Приємно мати справу з чемним і шляхетним лицарем, — вона величаво схилила голову, глянула на парубка. — Напевне, твій пишний і неприступний замок неподалік звідси, а сам ти принц, що прибув на бал інкогніто…

— Атож, принц! Городній! Той, що горобців ганяє! — вигукнув хтось у юрбі, і всі радісно загоготіли.

Еріка чудово грала свою роль, зображаючи надуту й поважну особу, так що всі навколо зо сміху аж покотилися.

— Мабуть, я подарую тобі яблуко за твою здогадливість, — милостиво мовила вона. — Розповідатимеш своїм дітям колись, що отримав його з рук самої королеви!

Вона недбало вибрала з купи найбільше гарне яблуко з рожевим боком і простягла юнакові. Юрба вибухнула вітальними вигуками, ніби й справді хлопця нагородила сама її величність.

Молодий шотландець, не відриваючи погляду від Еріки, потягся за яблуком. Вона не встигла відсмикнути руку, й він легко спіймав її. На мить здалося, що вона попалася в сталевий капкан. Шотландець тримав так міцно, що вирватися було неможливо. Її охопило щось схоже на паніку, але зненацька дівчина відчула, що його шорстка й тепла рука стала чомусь надзвичайно ніжною. Начебто величезний звір ласкаво лизнув її язиком… І серце лунко та гаряче вдарилося в груди, ніби важкий церковний дзвін.

Еріка відчула на собі палкий погляд незнайомця, і якоїсь миті їй здалося, що ті бурштинові очі бачать її наскрізь, начебто вона скляна. Кров ударила їй в лице, вона відчайдушно зашарілася й випустила яблуко. Хлопець відпустив її та спритно підхопив його в широку долоню.

— Це й справді королівський дарунок, — сказав він серйозно, і в глибині його світлих очей щось спалахнуло. — Але, може, ми якось удвох розповімо дітям про те, як я його отримав, — тихо, так, що почула тільки дівчина, додав шотландець.

Його очі були водночас лукаві та серйозні, як у ельфа. Із цими словами він встромив міцні зуби в соковитий плід і смачно захрумтів. Еріка відчула, що їй у роті миттю пересохло. Поки вона гарячково придумувала гідну відповідь, хлопець по-змовницьки підморгнув їй і голосно гукнув у юрбу:

— А яблучка дійсно королівські! Ану підходь!

Люд просто повалив до візка, розштовхуючи одне одного та відтискаючи геть шотландця. Еріка тільки встигала відсипати яблука. Коли наступного разу підняла голову, його вже й сліду не було. Зайнята покупцями, вона пожалкувала, що не встигла навіть як слід вилаяти цього вискочку, а той немов крізь землю провалився.

Покупці, приваблені їхнім жартівливим словесним двобоєм, розійшлися. Практично всі несли з собою «королівські» яблучка. Бранвен, якого на самому початку теж відтисли далеко від візка, нарешті й собі зміг підійти. Господи, як добре: брат не чув, що цей невихований горець кинув їй наостанок…

— А ти розумниця, сестричко! — Бран оглядав купу яблук, що значно поменшала. — Відверто кажучи, не очікував. Хоча ти завжди могла заткнути за пояс кожного, коли йшлося про язика.

— Неправда, — огризнулась вона.

— Правда, правда, — посміювався брат. — А хлопець теж нічого собі молодець! Спритно тобі відповідав. Ви з ним, схоже, одного поля ягоди.

— Яблука! Свіжі яблука! — лунко загукала Еріка, щоб заглушити брата.

Їй зовсім не хотілося слухати просторікування Брана про того нахабу. Та вона його, мабуть, ніколи більше в житті й не побачить. Пішов, не попрощався, ну й добре…

— Яблука! — волала дівчина, намагаючись відігнати спогади, які змушували її червоніти. — Купуйте, інакше на Різдво залишитеся без печених яблучок! Печених, із золотавою шкоринкою!

До вечора вони продали все.

* * *

Ранок почався з неприємностей.

— Ні, Еріко, — голос у батька був твердий, мов криця. — Ти туди не підеш.

— Але чому, таточку?! Адже я продала вчора весь наш товар… Чому це Бранвену можна брати участь у змаганнях, а мені не можна? Усі знають, що я стріляю краще за нього.

— До чого ж хвалькувата… — пробурчав Бран, натягаючи кольчугу. — Може, ще й у лицарі тебе посвятити?

Сер Родерік глузливо глянув на обурену доньку, й Еріка зніяковіла від того погляду. Зважаючи на все, батько не збирався піддаватися на її прохання. Може, варто заплакати? Зазвичай це добре діяло.

— Я бачу, Ері, ти збираєшся рюмсати, — ніби прочитав її думки батько. — Не раджу цього робити. Я не зміню свого рішення, а ти вийдеш на люди з величезним червоним носом.

— Ніде не сказано, що в змаганнях зі стрільби беруть участь самі чоловіки! — запально вигукнула Еріка. — Я могла б виграти приз, адже нам так потрібні гроші, а ви пропонуєте мені просто стояти й дивитися. Джоше, навіщо ти тоді вчив мене стріляти, якщо мені нічого не можна!

Джош, який почувався вочевидь дуже ніяково, розвів руками.

— Роде, я вийду на повітря, почекаю там, — пробурмотів він і незграбно втиснув свій тугенький тулубець у вузькі двері.

Сер Родерік нервово закусив губу. В кімнаті зависла напружена мовчанка.

— Моли Бога, щоб тобі справді ніколи не довелося застосовувати своє вміння стріляти, — важко сказав він. — Ну, та збирайся швидше.

Але в Еріку ніби сам дідько вселився. Вона відчула неймовірний приплив зухвальства, з якого ладна була казна-чого наговорити батькові, братам, навіть Джошеві. Вони з нею поводилися несправедливо, нечесно!

— Раз ви не пускаєте мене на змагання, взагалі нікуди не піду, — рішуче заявила вона й демонстративно всілася на лежанку. — Я-бо знаю, чому ти так поспішаєш на ярмарок, — не втрималася від в'їдливого зауваження.

Батько почервонів. Брати злякано перезирнулися.

— Еріко, чи ти не з'їхала з глузду? — поцікавився Бран.

Гіл підбіг до неї та нерішуче обійняв за плечі, але вона невдоволено струснула його руку.

— Сестричко, ходімо з нами…

— Нехай сидить тут! — зненацька голосно сказав батько.

Еріка здивовано підвела до нього розширені очі.

— Раз ти не хочеш іти, — вагомо промовив він, — то залишишся тут. Ти не дитина, Еріко, й час би вже запам'ятати, що за свої слова відповідати слід.

Не кажучи більше й слова, батько гнівно повернувся та вийшов геть. Брати понуро побрели за ним. Гіл розгублено знизав плечима, озирнувся та причинив двері. Почулося скреготіння ключа в замку, а далі все стихло.

Еріка розтулила була рота, однак відразу й стулила. Усвідомлення того, що накоїла, нарешті прийшло до неї. Пішли! Залишили її саму. Пішли на ярмарок, де веселитимуться без неї, де є всілякі смачні речі, де можна дивитися виставу мандрівних жонглерів… А вона сидітиме на цьому смердючому заїзді та уявлятиме, як їм усім там хороше й весело! Вперше батько так повівся з нею. Ще якийсь час Еріка сиділа, прислухаючись до звуків знадвору. Звичайно, вони зараз повернуться та скажуть, що це був жарт! Минув час, але ніхто не з'явився.

Тоді дівчина повалилася на тверду лежанку й заревла вголос від гострих жалощів до себе. Але незабаром сльози скінчилися, а жалощі в ній змінилася злістю. Як вони могли?! Розмазуючи сльози по обличчю, вона підхопилася та щосили вдарила кулаком у дощані двері. Їх було зроблено на совість, і дівчина відразу засичала від болю. Це трохи привело її до тями. Вона пригладила волосся, глибоко зітхнула й сильно смикнула двері на себе. Ті не піддавалися.

— Та-а-ак… — протягла вона.

Тепер уже їй хотілося будь-що-будь вибратися звідси. Жага діяльності опанувала Еріку, й вона почала методично трусити ручку. Двері трималися міцно. Зважаючи на все, вони були розраховані на куди серйозніші удари.

— Цікаво, а чи є тут інший вихід? — сама в себе спитала Еріка.

На мить вона завмерла, замислено підвела голову…

— О! Те, що треба!

Угорі, майже під самою стелею, було невелике вузьке віконце. Заїзд, на якому вони зупинилися, був просто старою довгастою руїною, поділеною на невеличкі кімнати. Вікон у кімнатці не було, зате був ось такий отвір, що слугував одночасно за джерело свіжого повітря й денного світла. Дівчина з натугою підтягла до стіни широку лаву. Якщо поставити на неї ще одну, то цілком можна до нього дотягтися.

…За якийсь час вуличками Хоїка прудко пробіг сухорлявий парубійко років п'ятнадцяти. Кожен, хто звернув би на нього увагу, вирішив би, що це чийсь паж квапиться на ярмарок. Але вулички були порожні — всі мешканці зібралися на луці біля фортечного валу, й нікого не обходило перевдягнене на пажа дівчисько. План у Еріки був простий — дістатися до місця, де відбувалися стрілецькі змагання, виграти приз і тихенько, поки її ніхто не впізнав, повернутися в кімнату. А вже потім, удома, розповісти все батькові та братам.

Хвалити Бога, вони з Гілбертом були майже однаково худі. Зараз на Еріці красувалася стара коричнева братова куртка з розрізами на рукавах і його ж таки мисливська шапочка. Волосся дівчина охайно зв'язала вузлом на потилиці та запхала під шапку. «Навіть непогано, що я розревлася», — подумала вона, коли мигцем глянула в діжку з водою біля стіни заїзду. Риси розпливлися, очі ледь припухли… Не надто вже ніжний у неї вигляд! Для більшої певності Еріка ще трохи замурзала обличчя болотом — тепер вона справді схожа на якогось задерикуватого пажа.

Нарешті дісталася до ярмарку й аж захоплено свиснула. Вчора тут було менше люду. Отакої! Як же вона знайде тут те, що їй потрібно? Але вже наступної миті ноги самі понесли її до краю величезної галяви, де напередодні мотузками обгороджували місце для змагань. І справді, незабаром побачила поміст, споруджений для знатних осіб, які мали судити змагання. Вона спритно вгвинтилася в юрбу, супроводжувана незлостивою лайкою, добулася до огорожі.

Мішені стояли віддаля, трішки нахилені назад. Еріка на око виміряла відстань і знову свиснула — близько двохсот ярдів! Обіч мішеней мовчазною юрбою зібралися стрільці, слухаючи пояснення якогось валійця в драному колеті, з величезним луком Ґвента.[24] Судді вже зайняли місця й поважно оглядали тих, хто бажав показати своє мистецтво. Четверо знатних шотландських лердів, шериф Хоїка, шотландський абат… Ого! Це вам не сільське свято із п'ятьма учасниками, де всі один одного знають.

Вона з сумнівом оглянула лучників, які зосереджено перевіряли своє спорядження. Найхудіший із цих стрільців був щонайменше вдвічі ширший за неї в плечах. Дівчина тільки глянула на ті величезні луки, що ними користувалися деякі стрільці, й відразу подумала: нізащо не натягне таке одоробло. Бідолашна зовсім розгубилася. Щоправда, вчора на ярмарку вісники повідомляли, що буде влаштовано додаткові змагання для пажів і зброєносців, які володіють малим луком, арбалетом і пращею… Але, схоже, вона не зважиться навіть на це.

Один із шотландських лердів, видимо, найголовніший, підвівся зі свого крісла, вклонився юрбі та гучним басом оголосив:

— Змагання лучників починаються! Добрі люди, стежте уважно, і нехай Господь допоможе перемогти найсильнішому, тому, хто не знає, що таке схибити!

Глядачі привітально загули, й стрільці почали займати свої місця обіч колоди, що відзначала першу лінію. Еріка тихцем почала вибиратися з юрми. Вона сумно глянула на мішені, що біліли свіжими дошками десь далеко від неї, майже заступлені безліччю голів. Її непотрібний маленький лук сиріткою теліпався за плечима.

— Ой, а хто це в нас тут рюмсає? — пролунав збоку чийсь бридкий голос.

Еріка рвучко озирнулася й лице в лице зіштовхнулася з гуртом молодих пажів, які глузливо її розглядали. Один, із веснянкуватим, ще й поцяткованим віспою обличчям у обрамленні солом'яної чуприни, виступив наперед і впритул втупився в неї. Поза сумнівом, його слова стосувалися саме її. Інші троє поки що мовчки очікували, чим усе скінчиться.

Еріка розгубилася. Її прийняли за хлопчиська! Ну звичайно, як же інакше… Адже вона сама вбралася в костюм пажа.

— Що? — невлад запитала вона, про всяк випадок задкуючи на один крок.

Усі четверо образливо загоготіли. Веснянкуватий старався більше за всіх.

— Та це просто мамій! Дівчисько!

Еріка злякано здригнулася, але відразу себе опанувала. «Звичайно, дівчисько! А ти що думав, цурпак необтесаний?» — мало не вигукнула вона, але вчасно прикусила язика. Ото б сорому було!

— А що це в нас тут? Невже лук? — знущався вже прищуватий здоровань, смикаючи її за рукав.

— Ану пусти, — з погрозою сказала вона, намагаючись зробити голос якомога грубшим.

Вся компанія схвально заіржала.

— Слухай-но, селюче, може, ти й стріляти з нього вмієш? — не вгавав довготелесий.

Знову пролунав голосний регіт.

— Та вже краще за вас, — огризнулася Еріка.

— Оуене, ти чув? — звернувся здоровань до веснянкуватого. — Він уміє стріляти краще за нас.

— Невже? — недобре примружився той. — А якщо ми тебе зараз відлупцюємо?

— Не думаю, що це додасть вам влучності, — й собі нахабно примружилася дівчина. — Скажи, що просто боїшся. Поб'ємося об заклад, що я стріляю краще за тебе?

Слід поводитися якомога зухваліше, інакше не відчепляться, — промайнула думка. Хлопчиська завжди так роблять. Веселе товариство, здавалося, заніміло від такого нахабства. Веснянкуватий Оуен погрозливо випнув щелепу.

— Що, таки боїшся? — презирливо кинула Еріка, намагаючись закріпити позиції.

— Хто, я? — здивовано перепитав той. — Віллі, цей недомірок каже, що я здрейфив.

Віллі мовчки покрутив пальцем біля скроні, показуючи, наскільки сміховинне таке припущення.

— Ось що, — поблажливо заявив білявий паж, обходячи її по колу, — за нахабство треба платити. Якщо ти мені програєш, то заплатиш десять пенні. Ну, а якщо я програю, то плачу я. Згода?

Еріка сполотніла, однак рішуче вдарила його по простягненій долоні. У неї не було жодного пенні, які там десять! Але відступати було запізно.

— По руках! — захоплено закричав один із пажів. — Ходімо!

І не встигла Еріка отямитися, як ватага забіяк оточила її, хтось міцно вчепився їй у рукав і кудись потяг.

— Ну що, готовий? — діловито запитав Оуен, коли вони зупинилися на краю поля. — Подивимося, що ти за птах!

Тут було обгороджено маленьку арену, на якій з понурою старанністю довбали один одного короткими мечами два довготелесі недоуки в кілтах. Нечисленні вболівальники підбадьорювали їх голосним лементом. Неподалік було встановлені нашвидкуруч збиті з дощок щити із чорними колами, намальованими смолою посередині. Точнісінько, як на «дорослих» змаганнях, тільки відстань до них була вдвічі менша… Перед мішенями вже почала шикуватися команда пажів та зброєносців, які з'явилися на змагання.

— Агов! — голосно гукнув розпорядникові Оуен. — Зачекайте на нас!

Розпорядник, похмурий літній шотландець, невдоволено оглянув товариство. Однак побачив Оуена й відразу посміхнувся в густу бороду.

— А, це ти, Оуене з Локербі? Твій лицар знає, що ти тут? Ти хіба не повинен йому допомагати?

Той лише безтурботно хитнув головою.

— Там давно все скінчилося, й мілорд відпочиває. Він мене відпустив.

— Ну, тоді давай швидше, — кивнув розпорядник. — А це хто? Вони теж братимуть участь у змаганнях?

— Не знаю, чи всі, дядечку Бене, — безтурботно махнув рукою білявий, — але ось цей — обов'язково. Уявляєш, він вихвалявся, що стріляє краще за мене!

Він безцеремонно виштовхнув наперед поблідлу Еріку. Під глузливими поглядами вона відчула, як недобре похололо в животі. Схоже, веснянкуватий Оуен був тут загальним улюбленцем. Але впертість переважила страх. Щоб вона та дозволила поглузувати з себе якомусь зброєносцеві? Дівчина задерла носа й обвела присутніх вдавано безтурботним поглядом.

— Назвися, — коротко наказав розпорядник.

— Е-е-е… Ерік із Тейндела, — хоробро відповіла вона, та голос по-зрадницьки затремтів.

Брови дядечка Бена недовірливо здригнулися.

— Ха, то він ще й англієць! — веснянкуватий паж захоплено ляснув себе по боках. — Чого ж ти раніше мовчав! Ну, тепер тримайся, сассенах![25]

— Годі балачок, — почула вона власний захриплий від хвилювання голос. — Краще доведи, що вмієш тримати в руках зброю!

Оуен сполотнів так, що ластовиння засяяло на його круглому обличчі, немов маленькі сонця. Він стиснув зуби й став до першої лінії. Еріка швидко прикинула розташування мішеней і стала з лівого краю, як навчав її Джош. Вітер сьогодні дув хоч і несильний, але похибку слід було враховувати.

Дядечко Бен без особливих церемоній дочекався, поки всі стануть на свої місця, й оголосив:

— Перша лінія — відстань сто ярдів. Друга — сто десять ярдів. Третя — сто п'ятдесят. Кожен має право випустити три стріли. Все зрозуміло? Хто не влучить у мішень, вибуває. Той, хто тричі влучить у центр чорного кола мішені — якщо такий з'явиться — беззастережно визнається переможцем. Якщо таких не знайдеться, ті, що залишаться, змагатимуться за стандартними правилами. Переможець отримує приз — мисливський кинджал.

Еріка майже не чула його слів. Ретельно перевірила тятиву, спритно поставила її в ямки на тілі лука, спробувала його на натягування та застигла нерухомо.

Серце лунко калатало в грудях, у роті пересохло. Розпорядник підніс руку.

— Приготуватися…

Почулося рипіння тятив, які натягались.

— Починайте! — махнув рукою дядечко Бен, і два десятки стріл по черзі помчали до своєї мети.

Еріка кутиком ока встигла помітити, як деякі з них ганебно відвернули кудись убік, навіть не зачепили мішеней. Вона вистрілила серед останніх і з невдоволенням побачила, як її стріла з потрійним білим оперенням затремтіла й устромилася на самій межі чорного кола. Спокійно. У центр мішені не влучив ніхто. Впіввуха дівчина почула, як її кривдник тихо вилаявся крізь зуби. Його стріла теж не влучила в центр, але Еріка з досадою закусила губу. Оуен вистрілив краще.

— Отже, — пролунав спокійний голос розпорядника, — прошу піти всіх, чиї стріли пролетіли повз мішень. Іншим відійти до наступної лінії.

Шестеро невдах сумно полишили поле. Еріка зловтішно зауважила, що довготелесий Віллі теж вийшов. Зусиллям волі дівчина змусила себе забути про все. Зараз вона не мала права програвати.

Еріка заплющила очі й постаралася ритмічно дихати. Джош навчав її розслаблюватися. Він завжди казав, що коли нервуєшся, нізащо не влучиш у ціль. Зараз для неї не існувало нічого, крім кола на мішені, що чорніло попереду. І, випускаючи стрілу, вона точно знала, що тепер влучить неодмінно.

Зітхання недовіри й замилування прокотилося рядами нечисленних глядачів. Її стріла та стріла Оуена стирчали точнісінько в центрі мішеней — у маленькому, не зафарбованому смолою кружальці. Ще кілька стріл влучили в чорне коло, але це вже не мало значення. Усі зрозуміли, що тепер є два кандидати на перемогу, й вони боротимуться до кінця.

— Останній етап! — вигукнув літній розпорядник. — Приготуватися!

Губи Оуена стислися в ниточку. Він весь натягся, немов струна. Із завмиранням серця Еріка побачила, як його стріла встромилася за дюйм від попередньої.

Юрба вибухнула переможними вигуками. Оуен розслабився, дозволив собі посміхнутися, самовдоволено повернувся до неї, немов запрошуючи розділити його тріумф.

Еріка стисла зуби. «Забудь про все, — пролунав у її голові Джошів голос. — Просто стріляй туди, куди хочеш влучити. Розслаб плечі, відкинься трохи назад… Бери приціл ледь вище, стріляй навісом. Не забувай, що ціль — у твоїх думках». Еріка скинула лука, глибоко видихнула, ретельно прицілилася й вистрілила. Вона ще встигла почути, як на мить зависла приголомшлива тиша, а далі по вухах вдарила хвиля обуреного ревіння.

Дві її стріли стирчали поруч, одна при одній. Друга зірвала оперення з першої… Коли помічники підбігли, вийняли стріли та перевернули мішень, виявилося, що вони пробили в щиті один отвір. Шотландці, не вірячи власним очам, кинулися за огорожу — переконатися, що їхній улюбленець справді програв. На Оуена було страшно глянути. Еріка знову ледь скосила око й помітила, що його ватага кудись поділася, та приготувалась до гіршого.

Уся сміливість разом полишила її. Дівчина стояла сама-самісінька та намагалася впоратись із бридким тремтінням у руках, що виникло відразу після пострілу. Вона раптом відчула себе такою самотньою тут, серед чужих людей…

Зненацька чиясь важка рука лягла їй на плече, так що бідолашна навіть присіла.

— Ну що ж, молодець, хлопче! — пролунав у неї над вухом голос розпорядника змагань. — Ти виграв.

Він обережно взяв із оксамитової подушечки кинджал у гарних шкіряних піхвах. Еріка затамувала подих. Вся її образа миттю кудись випарувалася та поступилась місцем щастю й вдячності.

— Це нечесно! — вигукнув хтось із юрби. — Чому це наш приз повинен отримати якийсь англієць? Навіть якщо зараз мир, однаково його предки своїми поганими ногами топтали цей край.

Усі схвально загули, та подекуди пролунали й вигуки протесту.

— Він отримає нагороду не тому, що він англієць чи шотландець, а тому що краще за всіх стріляв, — вагомо промовив Бен, і всі разом замовкли.

Він урочисто підняв угору піхви й ледь вистромив із них кинджал. Криця блиснула на сонці, й Еріка захоплено зойкнула. Звичайно, це не така зброя, як у батька, напевне, викувана в якійсь місцевій кузні, але викувана на совість. Просте, зручне руків'я само просилося в руку, й довжина підходила… Вона потяглася до чудового подарунка, і її обличчя освітилося посмішкою.

— Можна? — несміливо спитала вона, не помічаючи, як стемніло від гніву обличчя Оуена.

І стільки було в її голосі радості, що в юрбі похмурих шотландців всупереч усьому раптом теж почали посміхатися.

— Це твоя зброя, хлопче, — розпорядник вклав їй у руки приз і відступив назад. — Бери її та носи з честю.

— Дякую! — прошепотіла Еріка.

Її серце забилося сильніше, коли вона прийняла в руки подарунок. Вона виграла! Дівчина розвернулася й побігла геть, відчуваючи, як у грудях розливається хмільна хвиля. Їй негайно хотілося десь у куточку гарненько розгледіти кинджал. Про негайне повернення до заїзду не могло бути й мови. Дівчина йшла, не зважаючи на веселощі, які панували навколо. Приємні думки змінювали одна одну. Вона обов'язково покаже кинджал батькові, братам і Джошу. Еріка уявила собі вираз обличчя Бранвена й самовдоволено захихотіла.

Вона нічого не бачила, аж поки їй щось зненацька не потрапило під ноги, й дівчина сторчголов не полетіла на землю.

— Агов, не так швидко, сассенаху! — почула знущальний вигук.

Еріка миттю підхопилась і лютим поглядом втупилася в знайомих уже хлопців, які похмуро її обступали. Сам Оуен стояв поряд, надутий, ніби сич.

— Ти так високо задер свого англійського носа, що зовсім не бачиш, що в тебе під ногами, — зловтішно заіржав довготелесий Віллі.

— То це ти підставив мені ногу? — обурилася Еріка.

Щоки в неї палали. Зараз вона була справді схожа на розгніваного вуличного хлопчиська. Віллі зробив крок до неї, нахабно схилився над самим обличчям:

— Ну, я. А що ти мені зробиш?

Ніхто з них, очевидно, не очікував, що дівчина насмілиться вдарити його.

Віллі відлетів, як шкіряний мішок, натоптаний вовною. За мить він сидів на землі й ошелешено мотав головою. Видно, його просто дуже давно ніхто не бив по-справжньому. Він утер кров, що сочилася з носа, й закричав до своїх остовпілих приятелів так, ніби його різали:

— Агов, чого стоїте? Бийте його!

Еріка позадкувала, міцно притискаючи до себе кинджал. Найбільше вона боялася, що зараз у неї віднімуть приз.

— Стійте! — несподівано тоном наказу гукнув Оуен. — Не чіпайте його!

— Цей англійко розбив мені носа! — обурився Віллі.

— Ми не сассенахи, щоб нападати вп'ятьох на одного, — вагомо заперечив Оуен. — Ходімо!

Він безцеремонно смикнув Еріку за руку й рішуче рушив до невисокого пагорба над дорогою. Еріка понуро побрела за ним. А що вона могла вдіяти? Весь гурт знову оточив її, не даючи можливості зникнути.

— Слухайте, чого ви до мене причепилися? — спробувала боронитися дівчина, коли вони зійшли на пласку верхівку пагорба, порослого жорсткою травою. — Що я вам зробив? Мені час додому!

У неї навіть промайнула зрадницька думка: чи не покликати на поміч? А якщо відкриється, хто вона? Ні, вже краще отримати прочухана від Оуена, ніж від батька!

Той ніби прочитав її думки, окинув презирливим поглядом.

— Не смикайся, англійцю. Ніхто не збирається тебе бити. Просто між нами лишилося дещо, і я хотів би це з'ясувати. Усі в Хоїку знають, що я стріляю найкраще! І я вважаю, що тобі просто пощастило. Тому викликаю тебе на ще одне змагання. І якщо виграю я, ти віддаси мені кинджал.

Еріка зітхнула й знизала плечима.

— А якщо мені не просто пощастило? — зухвало поцікавилася вона. — Якщо я все-таки стріляю краще за тебе?

— Тоді я принесу тобі свої вибачення, — зарозуміло відповів паж. — І віддам програні гроші.

Еріці раптово стало смішно. Ото дурний хлопчисько!

— І як ти збираєшся з'ясувати, хто з нас краще стріляє? — в'їдливо поцікавилася вона. — Накажеш організувати новий турнір зумисне для тебе?

Довготелесий Віллі не витримав, стис кулаки та ступнув до неї.

— Чого ти з ним панькаєшся, Оуене? — гнівно заволав він. — Давай я попсую цю його гарненьку пичку!

— Заспокойся, Віллє, — наказав веснянкуватий проводир. — Агов, як там тебе, Еріку, можеш вибрати яку завгодно мішень. Ми стрілятимемо в неї звідси.

Еріка роззявила рота. Отакої!

— А ти знаєш, що з нами буде, якщо нас упіймають? Навряд чи хтось із торговців буде в захваті, якщо в його воза встромиться бойова стріла! — обурилась вона.

— Здрейфив, — образливо засміявся Оуен. — Боягузливий сассенах.

Еріка відчула, як її щоки заливає червоним. Вона хто завгодно, але не боягузка.

— Слухай-но, ніхто не називав мене боягузом, ти, опудало солом’яне! Хочеш, щоб я вибрав мішень? — люто закричала вона. — Але я не стрілятиму з лука бойовими стрілами, бо не хочу, щоб мене й моїх рідних заарештували. З тебе, кволого, досить буде й пращі!

Вона ривком висмикнула з-за пазухи свою маленьку пращу та почала оглядатися в пошуках потрібного каменя. Її по-справжньому розлютили. Нарешті трапився камінчик потрібного розміру.

— Ось! Якщо влучу в будь-яку мішень цим каменем, ви відчепитеся від мене! — в запалі вигукнула дівчина, піднімаючи пращу.

Оуен і його товариші з презирством спостерігали за її гарячковими приготуваннями. Ну звичайно, пращу вони не вважали гідною зброєю. Але Еріка знала, що таки влучить у що завгодно.

Раптово її увагу привернув лицар, що їхав шляхом саме повз пагорб. Невисокий шотландець ледь погойдувався в сідлі бойового вороного коня. Його можна було б назвати навіть хирлявим, але якось язик не повертався. Чимось невловимо похмурим віяло від усієї його постаті в повному обладунку. Крицеві нагрудники та попліччя зливалася з воронованою кольчугою і робили його схожим на знаменитого Сплячого Лицаря з легенди. Чорний бацинет[26] із шишаком на верхівці доповнював цей похмурий образ.

Їй миттю сяйнула божевільна думка… Незрозуміло чому Еріці схотілося пожартувати з цим надутим, як індик, вершником.

— Ставлю свій кинджал проти твоїх десяти пенні, що я влучу в того шишака на його шоломі! — швидко випалила вона.

Не встигли її здивовані супротивники щось промовити, як вона ретельно прицілилася, зробила ощадливий замах пращею та метнула камінчик просто в обрану ціль.

Усе відбулося надто стрімко. Оуен кинувся до неї. Камінчик, пущений вправною рукою, летів до своєї мети. Лицар спокійно їхав посеред шляху, коли несподіваний сильний удар по шолому змусив його похитнутися в сідлі. Бойовий кінь заіржав і здійнявся дибки, але вершник твердою рукою втримав повід. Він повільно стяг із голови шолом і обвів скаженим поглядом людей, що зібралися навколо. У шотландця виявилася неймовірно густа й поплутана чорнява чуприна, а вузьке обличчя з різкими рисами прикрашав довгий шрам, що тягся навскіс від скроні до підборіддя. Під його похмурим, лютим поглядом люд мимоволі позадкував…

І тут Еріка не витримала й розреготалася — таким кумедним здався їй вираз несамовитої люті на обличчі цього лицаря. Господи, за кого він себе має? За Святого Георгія? Він почув її сміх і повільно перевів погляд на верхівку пагорба. Їхні очі на мить зустрілися, й Еріка мимоволі здригнулась — їй здалося, що сам диявол зазирнув їй у душу. Від цього лицаря ніби віяло могильним холодом, її навіть почало трусити.

Дівчина повернулася до Оуена й була вражена зміною, що сталася з ним, — розбишакувате обличчя пажа поблідло, мов у мерця.

— Ти… що, збожеволів? — ледве зміг вичавити з себе переляканий парубійко. — Що ти накоїв, дурню нещасний?! Біжімо звідси!

Еріка хотіла спитати, що ж такого страшного вона накоїла, але тут Оуен щосили смикнув її за руку й штовхнув поперед себе. Вона сторчголов покотилася згори, не встигла навіть зрозуміти, що ж сталося. Гурт молодих забіяк ніби водою змило.

— То що трапилося? — й далі допитувалась Еріка, коли вони вже вихором промчали схил пагорба та одним махом перескочили рів.

Оуен на мить зупинився, перевів подих і озирнувся.

— Ти навіжений? — очі в нього самого були божевільні. — Це ж Дуглас! Вільям Дуглас, і ти влучив у нього каменем!

У Еріки пересохло в горлі. Виходить, вона влучила в Дугласа? Дівчина відчула, як її ноги підгинаються, стають схожі на м'яку повсть. Вона втупилася в Оуена безтямними очима, у яких тепер відбився божевільний жах.

— Чого витріщився, мов корова на різника! — кричав той. — Швидше втікаймо звідси! О, дідько мене підбив, щоб із тобою зв'язатися!

Дівчина здригнулась і отямилася. За ними чулися перелякані вигуки. Обгинаючи пагорб, на дорогу вирвався вершник на змиленому коні. Еріка, немов заворожена, дивилася на нього кілька секунд. Потім вона довго не могла забути цей кошмар: величезний чорний кінь, гуркочучи копитами, мчав просто на неї, загрожуючи розтоптати на місці.

Вони щодуху помчали до візків, скупчених обіч шляху. Еріка здогадалася, що паж сподівається зникнути в юрбі. Вона бігла за Оуеном, не розбираючи дороги, бачила тільки його зелену куртку, що миготіла попереду. Всім єством Еріки неподільно володів страх, і він гнав її вперед. Дуглас, жах її дитячих снів, ожив і переслідував її!

Оуен раптово ухилився ліворуч, тонкою ящіркою прослизнув поміж чиїмись двома возами зі шкірами. Еріка кинулася за ним. Петляючи, немов зайці, в лабіринті візків, вони пробралися через їхній щільний ряд і пірнули в людську товкотнечу.

Раз у раз услід чулася міцна шотландська лайка, та втікачі тільки дужче працювали ліктями.

За хвилину обоє зринули з людського збіговиська та зачаїлися в рівчаку біля дороги, що вела до Хоїка. Дівчина трохи відхекалася та огледілась. Звідси до міських стін було що кийком кинути. Еріка зацьковано озиралася. Начебто лицар відстав… Може, загубив їх у юрбі, а може, вирішив дати спокій? Раптом Оуен, пильно глянув перед собою, придушено охнув і чортихнувся.

— Що сталося? — злякано зашепотіла Еріка. — Дуглас?

— Та ні, не Дуглас. Дідько забирай, там Дік про щось розпитує в перехожих! Напевне, шукає мене… Ну, зараз мені перепаде на горіхи, — засмучено протяг паж.

Еріка тихенько засміялася. Отакої! За ними женеться сам Вільям Дуглас, а цей дурний хлопчисько боїться якогось Діка!

— А хто такий цей Дік?

Оуен похмуро глянув на неї з-під насуплених білястих брів.

— Дік Далхаузі — лицар, якому я служу. Я його зброєносець.

— Ага, — підхопила втішена Еріка, — зрозуміло. Виходить, це від нього ти втік на турнір? І тепер тобі дістанеться за те, що покинув свого хазяїна?

Оуен засопів, вуха в нього почервоніли.

— Слухай-но, ти, — крізь зуби процідив він, — стули пельку, бо й тобі перепаде! Краще на себе поглянь, дурню. Якби не твоя дурнувата праща, ми б не сиділи в цьому рівчаку та не ховалися від найвідомішого лицаря Шотландії!

— Невже?! — обурилася Еріка. — А хто змушував мене стріляти? Ось зараз вилізу та покличу твого лицаря сюди, щоб він як слід накрутив тобі вуха!

Вони сиділи навпочіпки, червоні, мов раки, та свердлили одне одного злісними поглядами. Оуен стис кулаки.

— Не посмієш!

— А ось і посмію! — Еріка схопилася на рівні та набрала в груди повітря.

Її душила злість. Хай отримає по заслузі, нахабний хлопчисько! Раптово вона відчула, як їй здавило горло. З боку ярмарку просто на них повільно їхав чорний лицар, озираючись навколо. Еріка сторчголов скотилася вниз, на дно рівчака. Встиг він її помітити, чи ні? Дуглас був далеко, але він їхав верхи. Навряд чи вони встигнуть сховатися тут, на відкритій місцевості. Оуен, який теж побачив його, миттю все зрозумів. Еріка ще не встигла нічого зміркувати, як хлопчисько стрімко вилетів із їхнього сховку.

— Ді-і-іку! — щосили заволав він. — Я тут! Тут! Допоможи!

Еріка вже не бачила, що там діялося з Оуеном. Вона заклякла від жаху, бо Дуглас пришпорив свого коня й той помчав просто до місця, де вона ховалася. Вона не витримала й собі вискочила з рівчака та рвонула вслід за пажем.

Відстань, яка відокремлювала її від вершника, стрімко скорочувалася. Якби вдалося обігнути пагорб ліворуч, з'являвся шанс врятуватися — там попереду темнів густий терник, де коневі не пройти, а вона продерлася б. Напружуючи останні сили, вона зробила розпачливий ривок.

Але обігнула пагорб і закричала від жаху: просто перед нею стояв на одному коліні лучник із натягнутим напоготові луком, і крицеве вістря стріли було націлене просто їй у серце.

— Падай! Падай, дурню! — почула вона розпачливий вигук стрільця.

Дівчина впала у тверду вересневу траву, затулила голову обома руками. Її опанував такий жах, що навіть не зважувалася підвести голову та подивитись, що відбувається в неї за спиною. Лише відчувала, як дрижить земля від розмірених ударів кінських копит. Ось зараз вони встромляться в її тіло, затріщать її кістки… Дивно, але думка помолитися їй не спала. Вона почула різкий свист важкої стріли та скорчилася від жаху, зарилася носом у землю, намагаючись втиснутись у неї якомога сильніше, розчинитися в ній…

— Стій, Дугласе!!!

Гнівний вигук стрільця змусив її тільки сильніше замружитися. Еріка почула, як кінь лицаря, що переслідував її, став над нею дибки та скажено заіржав.

— Стій! Інакше прострелю тебе наскрізь, — уже спокійніше додав лучник. — А ти мене знаєш, я не схиблю з такої відстані.

Вона зважилася обережно розплющити очі. Чорний лицар із натугою стримував свого коня. Здавалося, він зараз кинеться просто на Еріку, простягнуту на землі, але стріла, що встромилася під самими копитами скакуна, заважала йому зробити цей останній ривок. Його очі блискали, немов жарини, жахливий шрам на щоці побілів. Зараз його погляд був прикутий до стрільця, і він палахкотів пекучою ненавистю.

— Що тобі тут потрібно, Далхаузі? — скажено вигукнув Дуглас. — Іди, куди йдеш! Геть з дороги!

Еріка почала потроху відповзати. Дуглас цього, здається, не помітив. Його увагу зараз було прикуто до божевільного, який посмів стати на його шляху. Стрілець твердою рукою тримав свій лук, і нова стріла недвозначно лежала на тятиві, очікуючи своєї черги.

— Я не піду, Дугласе, — промовив він. — Це мої люди, і я не дам їх зобидити. Краще поверни коня та їдь собі, бо наступна стріла встромиться тобі в груди, а мені б не хотілося позбавляти Шотландію її найкращого воїна.

— Що тобі до цього хлопчиська? — презирливо вигукнув лицар. — Я ж знаю, він не твоя людина!

— Я не думаю, що вбивство дитини на святі тобі так минеться, — спокійно пояснив шотландець, — що б він там не накоїв.

Чорний лицар, як і досі, не рухався з місця. На мить Еріці здалося, що він не послухає цього божевільного лучника та пошле свого коня в галоп просто на них. Однак Дуглас був зараз гарною мішенню… І він чудово це розумів. Наступної миті лицар рвучко смикнув повід на себе й розвернув коня. Дикий блиск його очей обпалив її, немов він раз і назавжди намагався запам'ятати маленького хлопчиська, скорченого на землі.

— Я ще зустрінуся з тобою, гадюченя, — презирливо кинув він, обертаючись до заціпенілої від жаху Еріки. — А ти пожалкуєш, що став у мене на шляху, сину зрадника!

Дуглас недобре посміхнувся й рвучко послав коня в галоп. Далхаузі й далі стежив за ним і тримав лук натягнутим доти, поки вершник не зник за поворотом шляху. Тільки тоді він опустив його на землю й витер піт із чола.

Еріка зробила кілька слабких спроб підвестися, спираючись на тремтячі руки, але вони не слухалися. Холодний піт котився по спині, огидно лоскотав шкіру. Зараз їй хотілося єдиного — лежати ось так, не рухаючись і не думаючи ні про що.

Зненацька вона відчула різкий ривок за комір, і світ закрутився навколо неї дзиґою.

— Ну, а тепер розповідай, що ти накоїв, — почула вона в себе над головою голос рятівника, і цей голос був аж ніяк не дружелюбний.

Дівчина підвела затуманений погляд на шотландського лицаря, що й досі тримав її за комір, і обімліла.

Перед нею стояв той самий усміхнений хлопець, який учора просив у неї яблуко. Тільки зараз він не посміхався… їй здалося, що земля знову вислизає з-під ніг. Господи, чому? Чому саме він? «Краще б Дуглас розтоптав мене своїм конем», — знесилено подумала Еріка. Залишалося тільки сподіватися, що шотландець її не впізнає.

Із кущів навпроти вистромилася голова Оуена. Еріка з надією глянула туди. Може, він помітить свого пажа та візьметься до нього?

— Агов, та ти, я бачу, зовсім здурів від страху, хлопче? — роздратовано питав тим часом Дік Далхаузі. — Я з тобою говорю!

Він кілька разів гарненько струсонув її. Еріці здалося, що земля й небо знову помінялися місцями, а потім поволі почали вертатися назад.

— Пусти мене! — ледве вичавила вона, кволо тіпаючись у його дужій руці.

Її голос пролунав так жалібно, що молодий лицар розсміявся.

— Оце герой! От так-так! Слухай-но, що такого знайшов у тобі Чорний Дуглас, аби ганятися за таким кволим бісеням?

Оуен, видно, вибрав саме слушну мить для того, щоб постати перед світлі очі свого пана, та зринув зі свого сховку. Хлопчисько сяяв від щастя. Схоже, все пережите сприймалося ним виключно як пізнавальна та весела пригода.

— Він влучив Дугласу в шолом камінюкою! — радісно повідомив він Дікові. — Із пращі.

— Із пращі? Який молодець, — похвалив лицар і відразу ще раз рвучко струсонув Еріку за комір. — І навіщо він це зробив?

У неї всередині знову все перемішалося від цього поштовху.

— На парі, — коротко пояснив паж.

— Вагома причина, щоб гнівати таку людини, як Дуглас. А ось я тебе зараз як слід відлупцюю по м'якому місцю за такі витівки, — спокійно промовив рятівник. — А ти чого смієшся? — грізно звернувся він до Оуена. — Ти наступний! Гадаєш, я не розумію, хто з ким укладав парі?

Посмішка Оуена миттєво поблякла. А Еріка відчула, як міцна рука Діка Далхаузі легко, ніби пушинку, підняла її в повітря та з розмаху опустила на тверде коліно, а друга взялася за штани… Тільки зараз до неї дійшов зміст сказаного. Він збирається її бити! Її, родовиту Персі, цей мужлан збирається шмагати, ніби хлопчиська. Але ж він і думає, що вона — хлопчисько. О Господи, він збирається зняти з неї штани!

Еріка рвонулася щосили, але шотландець тримав чіпко'. Вона боролася, звиваючись, немов гадюка, навіть спробувала вкусити… Дарма! У цього хлопця виявилася залізна рука. У відчаї дівчина заверещала щосили — так, що всім заклало вуха, а з околишніх дерев здійнялося вгору перелякане птаство.

Це подіяло дивовижно. Дік Далхаузі випустив її, злякано сахнувся, ніби виявив, що тримає в руках отруйну змію. Оуен присів від несподіванки, та так і лишився на землі з широко роззявленим ротом. Еріка скотилася з колін свого екзекутора, що не відбувся, і замовкла тільки тоді, коли зрозуміла, що ці двоє остаточно деморалізовані.

Мисливська шапочка при цьому спала з її голови й випустила на волю цілий каскад поплутаного рудого волосся…

— Чого повитріщалися? — агресивно вигукнула вона просто в два ошелешені обличчя. — Ніколи вереску не чули?

Лицар-шотландець і його зброєносець вражено мовчали — видно, просто не мали слів. Нарешті Далхаузі судомно зітхнув і видихнув:

— Дівчисько з яблуками! Те саме! Що ж це таке, пак[27] мене морочить, чи що?

Шотландець дивився на неї, протираючи очі, та вочевидь не розумів, як замурзаний хлопчисько за єдину мить перетворився на рудоволосу дівчину. Оуен же так і не поворухнувся — стояв, ніби легендарна Лотова дружина, перетворена на соляний стовп.

Раптово Еріка відчула, що їй страшенно смішно. І якщо вона зараз не розсміється, то просто лопне. Незважаючи на серйозність моменту, вона пирснула в кулака, а за мить уже заходилася голосним реготом.

— Чого смієшся? — розсердився Дік. — Слухай-но, ти могла загинути, дурне дівчисько! Як тобі тільки на думку спало таке? Агов, годі, чуєш?!

Він упритул наблизився до неї, ніби все-таки не полишив наміру дати їй прочухана, та Еріка й далі заливалася реготом. Забагато потрясінь було цього дня, і в неї почалася справжня істерика. Бідолашна не могла зупинитися, сміялася та сміялася, аж поки знесилено опустилась на землю. Поступово сміх почав переходити в судомне схлипування.

* * *

— Ну-ну, заспокойся, — стурбований шотландець незграбно примостився поруч і обійняв її. — Все вже позаду… Заспокойся…

Дік обережно накинув на неї свій плед — Еріку страшенно трусило. Зляканий, він пригорнув її до себе, міцно обійняв, і вона інстинктивно припала до нього в пошуках захисту. Та що ж це діялося, врешті-решт? Вицокуючи зубами, не кліпаючи, вона дивилася в одну точку. Хоч би в дівчиська не сталося чого з головою… Дік знав, що треба терміново щось почати, інакше буде зле — у нього на очах на полі бою молодий хлопчина збожеволів, не зніс жахливого видовища. А тут все-таки дівчисько…

Лицар схопив її за плечі, вже легенько потрусив, щоб привести до тями.

— Слухай-но, годі вже сміятися! — брутально сказав він. — Інакше знову доведеться взяти тебе за шкабарки, а мені це вже остогидло. На додачу вже смеркає, і не хотілося б панькатися з тобою до півночі. Якщо, звичайно, леді не заперечує… — він досить мерзенно посміхнувся. — Тоді інша річ.

Він легко провів руками по тремтячих плечах дівчини. Його слова справили саме ту дію, на яку він і розраховував. Погляд її знову став осмисленим, вона миттю замовкла, тільки голосно гикнула.

— Та як ти смієш! — обурилася Еріка. — Мужлан! Гик! Забери від мене свої руки негайно, чуєш? За кого ти мене маєш?!

Вона затисла рота, щоб знову не гикнути. Прокляття!

— Ось так уже краще. Здається, міледі отямилася, — Дік лукаво підморгнув їй. — Пробач, що довелося так із тобою повестися…

Шотландець повільно забрав руку з її плеча і м'яко посміхнувся, дивлячись у вічі. На мить Еріку опанувало божевільне бажання знову відчути ці дужі руки на своїх плечах, відчути їхнє тепло… Вона так злякалася цього, що рвучко сахнулася від дивного хлопця.

— Я й справді подумав, що незабаром ніч, і тебе час би вже кудись подіти, — сказав він таким тоном, ніби виправдовувався. — Може, тобі справді нема куди йти? У такому разі моя пропозиція переночувати в мене лишається в силі.

Еріка задихнулася від образи й подумки назвала себе дурепою. Та він просто користується можливістю заманити її у свій… у своє кубло! За кого він її має?

— Мені здається, тепер саме час познайомитися, — провадив цей нахаба, ніби нічого й не сталося, церемонно кланяючись. — Мене кличуть Річардом зі славного шотландського роду Далхаузі. Для друзів просто Дік.

Він підморгнув їй досить фамільярно.

— Знайомитися?! — вибухнула Еріка. — Я не знайомлюся з лицарями, які поводяться негідно! Яке нахабство — запропонувати нічліг! Щоб ти знав, у мене є де переночувати, і є кому мене захистити!

— Агов, послухай, вибирай вирази! — насупився Далхаузі. — Я ж не знав, що ти тут не сама. Але я не маю наміру терпіти від усяких дурних перекупок такі слова. Я все-таки лицар, і не з останніх, смію зауважити!

— Та ти просто тупий горець, який і знати не знає, що таке ввічливість, та й знатної леді в очі не бачив! — горлала вона, остаточно розлючена цією «перекупкою».

— Ах, знатної ле-е-ді, — знущально протяг парубок. — А що ж робить знатна леді в такому вигляді сама, на ярмарку, та ще й у настільки сумнівному товаристві? Навіть не зрозумієш, хлопець ти, чи дівка… Раз так, то йди собі, куди знаєш, я не журитимуся.

Оуен, який досі мовчав, кривдно розреготався. Еріка була така обурена, що втратила мову, тільки кинула на пажа погляд, який міг його спопелити. На очі їй трапилася мисливська шапочка, під якою вона ховала волосся і яку тепер сама топтала ногами. Вона нагнулася та рвучко натягла її, безжально запихаючи ненависні пасма.

— Після того, як ти образив мене, хотів відлупцювати, трусив за комір, я ні хвилини не залишуся поруч із таким дурнем! — випалила Еріка.

Вона гнівно струснула з пліч його плед, розвернулася та швидко покрокувала до шляху.

— Ти диви, — розвів руками Дік. — От уже не знав, що ти королівської крові. Агов, я, здається, врятував тобі життя, а ти навіть не зволила подякувати! І, дідько забирай, маєш ти ім'я, врешті-решт? — сердито гукнув він їй навздогін.

Еріка зупинилася, наче її вдарили.

— Мене кличуть Еріка Тейндел зі славного роду Персі, — вона розвернулася й із задоволенням спостерігала за тим, як змінювалося обличчя шотландця. — І я вдячна тобі за те, що ти врятував мені життя, Річарде Далхаузі. Жалкую, що не можу обдарувати тебе, як належить. Прийми це на знак моєї вдячності!

Вона церемонно поклала до своїх ніг виграний приз. Так, схоже, їй все-таки вдалося здивувати обох. Оуен голосно свиснув — це був другий звук, який він видав за час усієї розмови.

— Тепер, сподіваюся, ти задоволений? — Еріка прямо глянула на свого рятівника. — Це не достатньо дорогоцінна річ, але більше нічого не маю. А тепер прощавай! Сподіваюся, більше ніколи не побачимось.

Дівчина різко повернулася та рішуче покрокувала до Хоїка, чиї стіни виднілися звіддаля. Дік мовчки дивився їй услід, поки худенька постать не зникла у міських воротях.

— Мабуть, я одружився б із цією дівчиною, — нарешті замислено зронив він.

Білявий паж запитливо втупився в обличчя свого хазяїна. Його очі стали зовсім круглі й уже нагадували два порцелянові блюдечка.

— Чого витріщаєшся? — невесело посміхнувся шотландський лицар. — Ходімо непомітно слідом, проведемо її. У цієї дівчини дар втрапляти в усілякі історії. І все-таки я справді поводився з нею як дурень, — зненацька додав він.

Розділ 4

Еріка мерзлякувато потяглася та спробувала зручніше влаштуватися на твердій дерев'яній підлозі візка. Цілий день її трясло в тому возі, що нестерпно гримотів і підскакував на кожному камені, тому зараз півжиття віддала б за те, щоб полежати на м'якій траві.

Сьогодні вранці, ледве розвиднілося, вони всією родиною виїхали з Хоїка. Збоку їхній від'їзд, імовірно, нагадував втечу. Хвалити Бо-га, глядачів, яким він здався б підозрілим, було не так багато — лише сонний стражник на воротях, який без заперечень пропустив їх, щойно Джош мовчки тицьнув йому в руку мідну монетку. Батько їхав, практично не зупиняючись, і Бран, який правував їхнім славним екіпажем, так і не зважився запропонувати привал. Еріка похмуро глянула на батькову спину, що погойдувалася попереду в сідлі. За цілий день Родерік так і не зронив жодного слова.

Тим часом уже вечоріло… Густі фіалкові тіні прокрадалися у вузькі лощини, поступово заливаючи синьо-бузковими сутінками висохлі верескові зарості й самотні деревця. За її розрахунками, за кілька миль повинні були з'явитися стіни Тейндела. Шлях петляв уже околицями замку — обабіч тяглися пагорби та пустирища, якими вона блукала з дитинства. Все навколо здавалося таким знайомим і рідним, та на серці все одно було тяжко.

Еріка сумно зітхнула. Чому ж нема ніякої радості в тому, що вони повертаються додому? Ніби вона лишила позаду щось важливе, без чого нема сенсу радіти, та й взагалі жити не варто.

Від Гілберта, що сидів поруч із нею, зітхання приховати не вдалося.

— Не сумуй, сестричко, — він підбадьорливо штовхнув її ліктем. — От-от уже приїдемо.

Еріка кволо посміхнулася йому. «Ет, братику, знав би ти, що саме цього мені й не хочеться!» — подумала вона, знічев'я спостерігаючи, як Гіл крутить у руках свою нову сопілку. Очі його сяяли справжнім щастям. Вона лагідно погладила брата по руці, з легкими заздрощами відзначила його щиру посмішку у відповідь.

Батько, що їхав поруч, скоса глянув на них, і Еріка знову спохмурніла. Батько відразу ж відвернувся від неї, роздратовано смикнув плечем і послав свого коня вперед. Брат заспокійливо підморгнув: не журися, мовляв, усе минеться.

— Хотілося б вірити… — тихо пробурмотіла сама собі Еріка.

Батько гнівався на неї, вона знала. Тому ще раз тяжко зітхнула. Мусила визнати, що він мав усі підстави для цього.

…Учора, коли вона повернулася до заїзду, він уже чекав, сидячи перед відчиненими дверима. Тому вдати, що нічого не сталося, ніяк не можна було. Довелося розповісти все: і про те, як утекла на ярмарок, переодягнена в хлопчиська, й про турнір лучників, і про Дугласа. Еріка й досі з острахом згадувала ту розмову.

Ледве батько почув про Дугласа, як перемінився на обличчі.

— Диявол… він тут! Кетрін правду казала, не можна нам було їхати сюди. Прокляття! Цей убивця знову тут, поруч, а я не можу дістати його. Диявол і пекло! — його рука з силою стисла руків'я кинджала, що висів на поясі.

Потім він рвонув її за плечі й затрусив, ніби ляльку.

— Ти розумієш, що дивом уникла смерті? — переривчастим голосом закричав батько. — О Боже, як тобі тільки спало на думку зв'язуватися з ним, із цим божевільним Дугласом! Він упізнав тебе? Ти сказала йому, хто ти?

Сер Родерік був страшний тієї миті. Нажахана Еріка поквапливо замотала головою.

— Н-ні… він подумав, що я хлопчисько… — ледве змогла вимовити бідолашна.

Батько дивився так, ніби сумнівався в її словах, а вона була ні жива ні мертва. Нарешті лють у його очах почала вгасати.

— Хлопчисько? Ну що ж, може, все не так і погано, — нарешті замислено мовив він. — Виходить, твій маскарад урятував тобі життя. А ще комусь казала, хто ти? Називала своє ім'я? Подумай, Еріко, це дуже важливо.

Батько пильно дивився їй у вічі, й Еріка знітилася, відвела погляд. Він уважно спостерігав за її обличчям.

— Тільки одній людині, — неохоче зізналася вона. — Але він нізащо не викаже мене, не бійся!

— Гм, звідкіля така впевненість? — похмуро поцікавився батько. — Хто вона, ця «одна людина»?

Він знову суворо втупився в Еріку, так що дівча аж скулилося під тим важким поглядом. Губи в батька були суворо стиснуті, на скроні нервово пульсувала жилка. Ні, вона нізащо не скаже йому правди.

— Це просто один шотландець, який допоміг мені втекти, — намагаючись говорити переконливо, пояснювала дівчина. — Я знаю про нього тільки, що він ворог Дугласа, бо чула, як вони сварилися перед цим. Не потрібно надавати цьому такого значення, татку! Він просто бідний шотландський лицар із гір, і я лише сказала йому своє ім'я. Його все це нітрохи не обходить!

Вона раптом по-справжньому злякалася. Батько був налаштований рішуче, він зовсім не жартував, кажучи, що вб'є кожного, хто насмілиться завдати шкоди його родині. Еріка похолола. Їй доводилося спостерігати батьків гнів, але таким вона бачила його вперше.

— Бідний шотландський лицар із гір, — гірко посміхнувся він, і в дівчини трохи відлягло від серця. Схоже, батько повірив їй. — Він сміливий хлопець, якщо зважується бути ворогом такої могутньої людини. Втім, якби в мене була можливість убити його, мені було б значно спокійніше.

Сер Родерік знову криво посміхнувся, бо помітив на доньчиному обличчі невдаваний переляк.

— Дівчинко, запам'ятай, усі шотландці — вороги один одному не менше, ніж англійцям. Атож, не дивися на мене так. Вони божевільні. Цей народ не знає вдячності чи прихильності. Їхні клани воюють один із одним завжди, й навіть спільний ворог ніколи не зупинить їхньої ненависті. Що ж, вважатимемо, що тобі пощастило.

— Але, татку, навіщо ти таке кажеш? — прошепотіла Еріка, відчуваючи, як на очі навертаються сльози. — Адже мама теж була з Шотландії.

Сер Родерік раптом сполотнів, його обличчя затремтіло. Еріці здалося, що зараз він її вдарить.

— Іди негайно переодягнися, — наказав він. — І не базікай про те, чого не знаєш! Вона була зовсім інша… Інша, не така, як ці дикуни! І затям собі — якщо ми дістанемося додому живі, то я говоритиму з тобою набагато серйозніше, ніж зараз.

Еріка мовчки вбігла в кімнатку, впала на тверду лежанку й тихо заплакала від страху, образи та безсилля.

Цілу дорогу напружено думала про те, що з нею відбулося. Ще вчора все було просто й зрозуміло, а сьогодні… В Еріки було таке відчуття, ніби старий, звичний світ розсипався в неї на очах. Невже все через те, що вона так по-дурному зіштовхнулася з запеклим ворогом їхньої родини? Ах, якби вона знала, хто цей лицар, у котрого так необачно прицілилася з пращі! Навіть від самої згадки про те, як Чорний Дуглас гнався за нею, бідолашну кидало в холодний піт. Дівчина вперто стисла губи. Ні, не те. Дуглас тут ні до чого! Батько все одно відвіз би їх додому, щойно по Хоїку розповзлася б новина про те, що в місті Чорний лицар із Лідденсдейла. Тут щось інше.

Вона лише на мить приплющила повіки, й відразу ж перед нею постало обличчя Діка. Тане, як тоді, коли він обіймав її, втішаючи… Розгублене й напружене, з якимось зачаєним вогником у глибині дивних бурштинових очей. Варто було тільки згадати про те, як його дужі руки торкалися її пліч — і серце починало битися удвічі швидше; вдіяти з цим нічого не можна було. Еріка з досадою закусила губу. І що такого в цьому молодому шотландцеві, чому вона без перестанку думає про нього? Він такий брутальний! Так, він врятував їй життя, але… Він врятував її. Просто так, думаючи, що вона — звичайний злиденний хлопчисько. Врятував, не побоявся стати на шляху грізного Дугласа. А вона наговорила йому дурниць, ще й образила наостанок.

Еріка почала нервово розправляти свою спідницю охайними фалдами. Думки про Діка Далхаузі збивали її з пантелику. Господи, та вона ж нічого не знає про нього! Хто його батьки, звідки він родом… Чому Чорний лицар назвав його сином зрадника? Може, він негідник, зневажений усіма… Ні, звичайно ж, і цього не може бути! Еріка сумно глянула на пагорби, порослі вересом, які поволі пропливали повз неї. Все це вже не мало значення. Тепер Дік був недосяжний для неї. І це чомусь засмучувало більше, ніж тисяча Дугласів, які могли б скакати навздогін.

— Майже приїхали, — кинув через плече Бранвен, і вона здригнулася від несподіванки. — Ще трохи, й ми вдома.

Він махнув рукою, показуючи вперед. Стара, але ще й досі поважна з вигляду вежа Тейндела здіймалася просто перед ними. Звіддаля замок здавався грізним і неприступним. Насправді стіни вже потроху руйнувалися, але завдяки своєму розташуванню замок цілком міг витримати штурм; він відлякував шукачів легкої наживи. Головна вежа, оточена неглибоким кам'янистим яром, підносилася на скелі, що панувала над околишніми пагорбами. Південну та західну стіни замінив той-таки скелястий масив, а східну було складено з дикого каменю. Замок ніби виростав зі скелі, органічно вписуючись у доволі понурий краєвид. На додачу єдина дорога, що вела до Тейндела, петляла крутим схилом майже по колу. Шотландці, які були не від того, щоб будь-коли перетнути кордон та перегнати на свій бік чиюсь череду, вважаючи її дикою, рідко насмілювалися нападати на сам замок.

…Воли спроквола долали схил, із натугою тягнучи візок. Ось і знайоме криве дерево, на якому вона так любила сидіти, виглядаючи, коли повернеться батько. Еріка з Гілом зіскочили з візка, з задоволенням розминаючи затерплі ноги.

— Агов, що це там? Невже Кетрін вибігла нас зустрічати? — Бранвен пильно вдивлявся в постать на дорозі перед ворітьми.

І справді, міст було опущено. Еріка розгледіла біля воріт маленьку згорблену постать старої няньки, а поряд розвівалася на вітрі залатана сутана отця Годвіна.

— Нас зустрічає почесний ескорт, — радісно проголосив Гіл. — Хей-я! Ми повернулися з удачею! — закричав він, розмахуючи сопілкою.

Еріка бачила, як батько, що послав свого коня вперед, спритно зіскочив на землю й заговорив зі старими.

— Щось не бачу, щоб зустріч була дуже радісною, — зненацька стривожився Бран.

Брат і сестра, не змовляючись, щодуху кинулися до воріт і підбігли саме тієї миті, коли пролунали слова отця Годвіна…

— Сину мій, наберіться мужності. Ми отримали звістку про смерть вашого батька. Лорд Генрі Персі, барон Олнвікський спочив, нехай буде земля йому пухом. Амінь.

Вражені Еріка й Гілберт зупинилися за два кроки, немов наткнулися на невидиму перешкоду. Батько якось дивно згорбився, плечі його здригнулись, як під сильним поривом крижаного вітру.

— Коли? — коротко запитав він.

— П’ять днів тому, — скорботно промовив священик.

— Прокляття, — вирвалося в сера Родеріка, й отець Годвін відразу докірливо перехрестив його.

— Роде, ви повинні прийняти цю звістку з належним смиренням. Усі ми смертні, й негоже проклинати в таку годину.

— Облиште, святий отче, — рвучко смикнув плечем сер Родерік. У голосі його чувся біль. — Ви не розумієте… Мій батько помер, але так і не помирився зі мною. Це буде страшніше за всі мої безсилі прокльони. Я так і не побачив його перед смертю. Бог свідок, я сподівався на інше…

Він ніби отямився, відвернувся від замкового капелана й замовк.

— Хто привіз цю звістку? — за хвилину очужіло спитав він.

— Якийсь чоловік… — почав отець Годвін.

— Якийсь… — із невдоволено скривленими губами осудливо прорипіла Кетрін. — Це найманець із Беверлі, я його знаю. Його взяли на службу якраз за два роки до того, як ми відтіля забралися. Непевна то людина, мені він ніколи не подобався. Привести його?

— Атож, атож, капітан Нолліс, — поквапився докинути священик. — Так він казав.

Стара нянька проникливо глянула на пана своїми вицвілими очима.

— Не варто, Кетрін, — стомлено відгукнувся барон Тейндел. — Нагодуйте його та розмістіть, якщо він побажає залишитися. Я поговорю з ним за вечерею. Сподіваюся, в домі є чого пожувати?

— Як же тут що залишиться, коли цей гонець на вас від учора чекає! — сплеснула руками стара нянька. — Зжер уже в замку, мабуть, усе чисто.

Кетрін зумисне говорили брутально, ніби намагалася приховати за зовнішньою суворістю почуття, що її заполонили, й Еріка це зрозуміла. Скоса глянула на своїх братів. Гіл і Бран мали розгублений вигляд — не знали, як реагувати на те, що сталося.

— Поговоримо пізніше, дівчинко моя — шепнула їй Кетрін, коли проходила повз нерухомо застиглу Еріку. — Я рада, що ви повернулися.

Бабця напрочуд швидко для свого віку задріботіла за господарем, ніби квочка за вирослим курчам. Незабаром на подвір'ї почулися її рипучі накази нечисленній челяді. Слідом за ними тихенько рушили брати. Не схоже було на те, що ця звістка дуже їх вразила, тільки Бранвен супився сильніше, ніж зазвичай, покусуючи губи.

Еріка не рухалася з місця, проводячи батька розгубленим поглядом. У її голові досі не вкладалося щойно почуте. Сер Генрі Персі, її дід, якого вона ніколи в своєму житті не бачила, помер. Помер, і вона ніколи вже не побачить його, не поговорить із ним. А батько навіть не спробував сказати двоє слів на розраду!

Дівчина відчула, як на очах закипають сльози. У дитинстві вона часто ображалася на невідомого дідуся Генрі, що вигнав тата з мамою з Беверлі. Вона згадала, як маленькою сказала, що заколе його кинджалом, бо він злий. Тоді батько вперше відшмагав її… Звичайно, старий лорд Персі не зміг впокоритися з тим, що улюблений син, на якого покладалося стільки надій, вибрав за дружину дочку свого ворога. Але невже йому ніколи не хотілося побачити онуків? Було так дивно знати, що десь у тебе є рідня, й не бачити її. Дід… Еріка навіть не була впевнена, що змогла б назвати цього незнайомого старого дідом. Але чомусь від думки про те, що вона ніколи не зможе цього зробити, в горлі стояла грудка, а серце болісно стукотіло в грудях.

Вона задерла голову, щоб сльози не заюшили з очей. Як усе дивно в цьому світі!

— Не плач, Еріко, — почула вона хрипкуватий голос отця Годвіна. — Краще помолися за душу свого діда. Він напевне почує тебе. І, може, йому буде легше від того, що ти пробачила йому.

Несподівано для себе Еріка замружила очі та палко зашепотіла молитву. Отець Годвін, їхній старенький замковий капелан, який знав її з дитинства, дивився на неї своїми сліпавими очицями й часто кліпав.

Вона просто стояла та молилася, а на душі ставало спокійніше. Еріка не бачила, що з вузького віконця на другому поверсі спостерігає за нею ще одна людина. Міцний чоловік у буйволячій куртці, який з вигляду нагадував найманого бійця, уважно дивився на руду дівчину, а вона з заплющеними очима й молитовно складеними на грудях руками щось безгучно шепотіла. У його холодних блакитних очах спалахнув вогник цікавості. Здається, він уже бачив таку саму дівчину — багато років тому. Тільки та була трішки старша й волосся мала не руде, а золоте, немов колосся дозрілої пшениці. Тоді її звали Ейлін…

Чоловік гмикнув і відійшов від вікна. Гарненька донька виросла в старшого сина лорда Персі. Шкода, що їй не судилося стати багатою леді… Він щосили потер свої великі руки, що почервоніли від холоду.

— Прокляття, як вони живуть у цій совиній вежі? — вилаявся півголосом.

Справді, протяги тут гуляли такі, ніби їм зумисне прорубали хідники в стінах. Прикро, що він не додумався взяти з собою вовняного плаща, сподіваючись на теплий вересень. Тут, у цих бісових горах, значно холодніше. Він уже й забув про мерзенну погоду, яка панувала тут і яку свого часу сповна відчув на власній шкірі під час шотландської кампанії. Минулої ночі змерз, як собака. Нічого, незабаром усе скінчиться і він повернеться в Беверлі. Тому, хто за своє життя неабияк намерзся та навоювався, кортить провести решту днів у теплі й достатку. А Джон Нолліс був саме з таких.

Увечері всі мешканці замку Тейндел зібралися в головній залі, як це бувало завжди. Однак цього разу трапеза вийшла невеселою. Може, позначилася присутність чужої людини, що принесли в дім лиху звістку, але кожен мовчки сидів за столом, поглинутий своїми думками.

Джон Нолліс, слуга з Беверлі, сидів поруч із господарем на почесному місці для гостей, і всі почувалися трохи ніяково — ніби ця людина підглядала їхню сімейну таємницю в замкову шпарину. Еріка помітила, що батько уникав його погляду. Не було звичного веселого сміху, жартівливих суперечок із Бранвеном. Навіть апетитний запах страви не додавав нікому гарного настрою. Господар мовчки дивився в свою миску, й ніхто з тих, що зібралися за столом, не зважувався перервати його мовчання.

Нарешті старенький отець Годвін, крекчучи, встав зі свого місця, акуратно обсмикав полатану сутану, молитовно склав руки на грудях.

— Віддамо ж хвалу Господові за те, що дозволив нам зібратися за цим столом і спожити цю юшку із зайця, — з безтурботним виглядом проказав священик і обвів усіх поглядом добрих короткозорих очей. — Вшануємо пам'ять покійного сера Генріха Персі, діти мої, та помолимося за його душу. Амінь.

Він склав долоні, опустив свою плішиву голову на груди та півголосом забурмотів молитву. Усі, хто сидів за столом, наслідували його приклад. Запанувала мовчанка, яку переривало зрідка тільки чиєсь зітхання.

Еріка низько нахилила голову й кинула обережний погляд на батька: він, як і всі, молився. Обличчя його було, як і раніше, похмуре, але поступово важкі складки біля губів трохи розрівнялися і воно прибрало спокійнішого виразу. Господи, хоч би їй здалося і він не був сьогодні п'яний! Але від батька різко тхнуло вином, і нічого гарного очікувати не варто було. Видно, він уже встиг побувати в льоху, де стара Кет зберігала настоянки та сушені трави… Навіщо він напивається?

Дівчина важко зітхнула й непомітно перевела погляд на незнайомця, що незворушно сидів напроти. Попри всі сумні події, нестерпно мучила цікавість. До Тейндела не так часто навідувалися гості, та ще й із такого великого замку, як Беверлі. Їй було страшенно цікаво, хто ця людина? Беверлі… Він міг бути її домівкою. Вона подумки спробувала уявити, який вигляд має цей замок, що в ньому могла б народитися й вирости. Напевне, він величезний і неприступний, там повно слуг, а навколо — справжній сад… Еріка непомітно кинула уважний погляд на гостя. Нолліс не був схожий на звичайного слугу — надто впевнено поводився. Чомусь він відразу їй не сподобався. З першого погляду здається начебто простакуватим, а насправді…

Джон Нолліс, який, здавалося, також щиро молився, зненацька підвів свої ледь припухлі повіки й собі пильно глянув на неї. У нього були холодні очі та уважний погляд, який усе помічав. Він трішки підняв кутик рота в посмішці, що видалася трохи вовчою, і Еріка мало не підстрибнула від несподіванки. Вона злякано опустила очі, а Нолліс ледь не розреготався. А дівчисько з вогником, хитра бестія! Розглядала його, як сам шериф. Цікаво, скільки їй років? П'ятнадцять? Так, швидше за все. Ти ба, як світить своїми очиськами! Справді, ласий шматочок, подумалося йому. Шкода такому пропадати марно.

Він знову посміхнувся, але вже подумки. Його таємна влада над цими людьми, що мирно сиділи зараз біля свого вогнища, зачаровувала його. Ніхто з них не здогадувався, що їхні долі вже визначено, й зробив це він, Джон Нолліс. Він любив усе робити напевне й саме тому зважився на цей візит. Навіщо зайве ризикувати, якщо є змога самому все оглянути й завдати удару саме там, де його найменше чекають? На додачу, він не міг відмовити собі в задоволенні полоскотати нерви видовищем цієї приреченої сімейки…

Джон так захопився своїми думками, що ледь не пропустив зверненого до нього запитання господаря.

— Як справи в Беверлі?

— Непогано, — обережно відповів він.

Сер Родерік посміхнувся.

— Не сумніваюся. А як поживає мій молодший брат? — м'яко поцікавився він. — Адже це він послав вас до мене?

Тим часом молитва справила добрий вплив на атмосферу в залі — всі загомоніли, зарипіли стільцями, ближче присовуючись до столу. Кетрін почала нарешті ополоником розливати запашну юшку по глиняних мисках.

— Ваша правда, — спокійно відгукнувся Нолліс. — Мене послав сер Джеффрі.

— І навіщо ж? — навпростець запитав сер Родерік, зачерпуючи дерев'яною ложкою густу юшку. — Він турбується, що я претендуватиму на батькову спадщину? Але це ж смішно. Батько позбавив мене всіх прав, будь-який королівський нотарій[28] це підтвердить. Я навіть відмовився від свого родового імені. Тепер я — лише барон Тейндел.

Він відкинувся на спинку свого вбогого крісла та втер рота рукавом. Джон мимоволі поморщився. Родерік поводився за столом так само, як солдати в їхній вартівні, хоча за родовитістю міг заткнути за пояс мало не самого короля.

— О ні, звичайно ж, ні, мілорде, — палко запротестував Нолліс, — сер Джеффрі послав мене не задля цього. Ваш брат просто…

— Облиште, Джоне, — примирливо сказав барон, із задоволенням сьорбаючи гаряче вариво. — Не варто вдавати, ніби ми не розуміємо, про що йдеться. Джеффрі ніколи й нічого не робить просто. І якщо він послав свою довірену людину до мене, то виходить, його щось турбує. Викладайте, що за справа в мого брата.

Джон Нолліс подумки зааплодував старшому Персі. На мить він навіть пожалкував, що не він стане господарем Беверлі. Хоча відразу нагадав собі, що служити таким лицарям завжди складніше, ніж мерзотникам на кшталт Джеффрі. Принциповий і шляхетний пан вимагає багато, але зазвичай бідний і погано обдаровує своїх вірних слуг.

— Даруйте, мілорде, — Джон приклав руки до грудей, — слід було відразу перейти до справи. Але я бачив, що ви засмучені смертю батька… — він додав своєму простакуватому обличчю виразу щирої скорботи. — Я й забув, що ви трохи інакше поводитеся, аніж сер Джеффрі.

— Не треба, Ноллісе, — заперечив господар, наливаючи собі та йому вина з глека. — Давай-но наллю тобі… Бачу, ти непоганий хлопець. Я давно живу в глушині, вже забув про світські манери. Коли я щось бачу, кажу про це прямо. То чого ж хоче мій брат? Щоб я підтвердив відмову від майнових претензій? Якщо це допоможе йому міцніше спати ночами, я так і зроблю.

А це могло б стати вирішенням проблеми, подумав Нолліс. Але ні, надто ненадійно. Не можна довіряти людині в таких речах. Тим більше, в нього залишаються спадкоємці, в майбутньому може вийти досить неприємна історія. Він скоса глянув на двох скуйовджених братів, які й собі не зводили з нього підозріливих очей, і на цю руду відьмочку, котра теж раз у раз поверталася до нього пронизливим поглядом. Шотландська кров… Навіть розведена половиною англійської, вона небезпечна, бо в ній завжди вирує помста. Ніколи не можна довіряти цим дикунам.

Нолліс наблизив свій дерев'яний кубок до кубка господаря, ледь торкнувся його й мовчки випив вино. Воно вдарило в ніс нестерпним кислятинням, і він непомітно скривився. Справді, ганьба для спадкоємця такого славетного імені. Але ж Родерік звик жити саме так: пити це кисле пійло, спати на протягах і ходити по хліву, який він гордо іменує замком. Дивно, але зараз Джон відчував до нього навіть якесь презирство — він, син простої віланки! Первісток могутнього лорда Персі, який пив бридке дешеве вино, в цій убогій обстановці дійсно мав жалюгідний вигляд. І чого він домігся своєю шляхетністю?

— Ваша милість помиляється, якщо думає, що я приїхав сюди за цим, — довірчо зауважив Нолліс, нахиляючись ближче до господаря. — Ваш брат просив передати, що не тримає на вас зла. І просив, щоб і ви теж… загалом, нібито пробачили йому. Він хоче зустрітися з вами й звелів передати, що тепер, коли ваш батько вмер, ви можете спокійно приїздити до Беверлі, коли забажаєте. Сказати по правді, серові Джеффрі потрібна ваша допомога. Мій хазяїн написав вам листа…

Він простяг баронові сувій, котрий досі тримав за пазухою. Старший Персі недовірливо взяв його, ніби небачену заморську дивину. Покрутив у руках і зненацька розреготався.

— Братові потрібна моя допомога? Про що ти, Джоне?

Він непомітно перейшов на «ти». Сер Родерік налив собі ще вина, й Нолліс відзначив для себе, що господар замку швидко п'яніє. Що ж, це навіть добре.

— Так, допомога! — сердито вигукнув Джон і з грюкотом поставив свій кубок. — Сер Джеффрі не впорається зі справами в Нортумберленді. Забагато всього на нього налягло. Король вимагає ополчення для походу у Францію, а шотландці тільки й чекають, щоб кордони оголилися! Вони давно готують напад. Ви ж знаєте, ваш брат не надто знається на військових справах… — він щиросердно глянув на Родеріка та розвів руками: нахабство, мовляв, звичайно, з мого боку, але факт. — Ви-бо вмілий боєць, усі це знають. Я сам пам'ятаю, як ви завжди перемагали на турнірах… Загалом, сер Джеффрі розгублений. Він потребує вірної людини на кордоні, яка стримувала б шотландські банди. Він не має сили змінити батьків заповіт, але може сам дарувати вам нові землі.

— Цікаво, — замислено мовив сер Родерік, розглядаючи пергамент, який і досі тримав у руках. — Виходить, коли він налаштовував батька проти мене та плів йому небилиці про мою зраду в Ньюкастлі, тоді не відчував потреби у вірній людині, а зараз раптом відчув! Не потрібні мені його подачки!

Несподівано він грюкнув кулаком по столі, так що олив'яний посуд підскочив, жалібно забряжчав, і гнівно відкинув геть братового листа. Всі домашні замовкли, злякано дивлячись на господаря замку.

Нолліс вдавано байдуже споглядав усю цю сцену. Він тішився від душі. Ніщо так не цікавило його, як таємні порухи людської натури, коли раптом випливають назовні всі зачаєні бажання та образи. Варто тільки запропонувати людям те, про що вони давно мріють, трохи підлестити їхньому самолюбству, і вони стають слухняними знаряддями в твоїх руках…

— Все те давно вже в минулому, Роде, — розважливо зауважив Джошуа, котрий теж уважно слухав. — А це все-таки шанс.

— Не кажи мені про шанси, Джоше, — повернувся до нього Родерік. — Я не вірю Джеффрі!

— Може, він справді змінився? Згадай, він же так захоплювався тобою замолоду! — спробував угамувати його старий товариш.

Еріка спостерігала за батьком, і її занепокоєння дедалі зростало. Їй не подобався цей чоловік, цей Нолліс. Навіщо він зараз завів таку розмову? Вона бачила, що батько вже в тому стані, коли здатен накоїти дурниць або наобіцяти казна-чого. Таке вже бувало не раз. Прокляте вино!

— Він не захоплювався мною, а заздрив! — закричав батько, підтверджуючи її побоювання. — Гадаєш, не знаю, що саме він розповів батькові про мене та Ейлін?! Він вистежив нас, підлий тхір, і підніс батькові цю новину в такому вигляді, що я виявився мало не зрадником своєї країни! Імені його чути не бажаю!

Усі, хто сидів за столом, буквально застигли при цих словах. Руде дівчисько аж рота роззявило. Ах, он воно що, подумав Нолліс. Ну, тепер зрозуміло, чому двох братів пов'язує така ніжна «дружба». Втім, нескладно було здогадатися… Оце то Джеффрі!

Сер Родерік опустив голову, що враз стала важкою, на груди й замовк.

— Мілорде, що там у вас відбулося з братом, уже давно травою поросло, — вкрадливо мовив Джон, — але зараз він у доволі скрутному становищі. Я сам чув, як його милість просив графа Ланкастера, щоб той вплинув на короля та скоротив ополчення, котре Нортумберленд повинен надати його величності, однак Ланкастер затявся й аніруш. Сказав, що триває війна, королю потрібні люди… Тож графство залишається голим, як тополя взимку. А ну як наскочать шотландці, що тоді? Зрозумійте ж, йому конче потрібна людина, яка очолить оборону, за якою підуть люди. А хто впорається краще за вас?

— А тобі що до цього, Джоне? — запитливо підняв брову сер Родерік.

— Та маю інтерес… — нахабно посміхнувся Нолліс. — Либонь коли згадаєте, як я вам привіз гарну звістку, то й віддячите. Хтозна, як доля повернеться? — він підморгнув господареві замку. — Сер Джеффрі звелів передати, що допоможе відбудувати Тейндел, надішле сюди гарнізон. Замок-бо ваш саме на кордоні, може, й зручніше буде разом лупцювати голоногих дикунів?

Коли вимовив останню фразу, зрозумів, що трохи передав куті меду. У всіх миттю витяглися обличчя, а баба так глянула на нього, що мало діру в одязі не пропалила.

— Ми намагаємося жити у мирі з сусідами, — напруженим голосом промовив сер Родерік. — Але за пропозицію дякую. Мій брат уміє добирати собі слуг.

Нолліс голосно зітхнув. Дідько забирай! Не можна тут викликати підозр. Він повинен залишитися в цьому замку на цілу ніч як добрий друг, що приїхав із гарними вістями. Тоді зможе спокійно здійснити свій задум. Йому зовсім не хотілося марно втрачати своїх людей. Що не кажи, а Тейндел наскоком не взяти — це було зрозуміло відразу. Нолліс же не міг собі дозволити довгої облоги. Все потрібно вирішити за одну ніч.

— Ну, загалом, вибачте, якщо скривдив кого, — він скосив око на бабу, яка стежила за ним, ніби ворон за здобиччю. — Мені тільки звеліли передати…

Він узявся голосно сьорбати свою юшку.

— Дякую, господине! — він посміхнувся старій відьмі найчарівнішою посмішкою, на яку лишень був здатен, та карга й бровою не повела.

— То кажеш, шотландці знову готують набіг? — зненацька запитала Кетрін, пильно дивлячись на нього. — Знову на шляхах небезпечно?

— А коли вони його не готують? — щиросердно посміхнувся Нолліс. — І коли в нашому королівстві було спокійно на шляхах?

— Як же ви самі сюди дісталися? — не витримала, щоб не втрутитись Еріка. — Адже вас могли запросто вбити!

Вона так підозріливо свердлила його запитливим поглядом своїх величезних зелених очей, що Нолліс першої миті навіть розгубився. От дідько, втупилася, ельфійське поріддя! Втім, розгубився не тільки він. Власник замку набурмосився й суворо глянув на дочку з-під насуплених брів.

— Еріко! — пролунав його грізний вигук. — З якого це дива ти ставиш гостеві такі запитання?

— Я просто хочу знати, чому він приїхав сам, — уперто правила своєї дівчина.

«А ось це моя помилка», — подумав Нолліс.

— Вам не слід турбуватися, юна леді, — привітно відгукнувся Джон, який уже встиг цілком повернути самовладання. — Тут же не так далеко, та й місцина ця мені знайома. Бував тут років десять тому… А приб'ють — невелика втрата! Хазяїн іншого пошле. Я ж у нього не один такий.

Він зареготав з власного жарту, водночас уважно спостерігаючи за дівчиною. А ту вочевидь розлютила його відповідь.

— Як у вас усе просто, — в'їдливо зауважила вона. — А чому…

— Негайно замовч! — тепер не витримав сер Родерік. — І йди в свою кімнату. Як ти смієш взагалі розтуляти рота? Гадаєш, я забув про твою витівку?

Еріка зашарілась і повільно підвелася зі свого місця.

— А що вона таке накоїла? — миттєво насторожилася Кетрін.

— Вона тобі сама розповість, — похмуро озвався сер Родерік. — А зараз хай іде до себе!

— Тату! — вигукнула Еріка, але він не дав їй скінчити.

— Ти забагато дозволяєш собі останнім часом, — обрубав він дочку. — Не забувай, що ти все-таки леді. А виховані дівчата не сперечаються з батьком. Тебе покарано. Я забороняю тобі з'являтися за цим столом, поки не випросиш пробачення.

Гілберт ніяково захихотів і відразу вмовк. Дівчина помітила, як Нолліс саркастично посміхнувся. З досади вона мало не розплакалася. А вже здавалося, що батько забув про події в Хоїку… Еріка відчула, як у ній закипає образа. Він не сміє принижувати її в присутності чужої людини!

— Ти гніваєшся на мене тільки тому, що знову випив забагато вина. Якби ти не пив, усе було б інакше! — запально вигукнула вона.

І відразу пожалкувала про свої слова, але запізно. Сер Родерік не зносив, коли йому натякали на пияцтво, і всі це знали. У залі запанувала похмура тиша. Кетрін застигла з ополоником у витягнутій руці. Навіть отець Годвін інстинктивно втяг голову в плечі.

— Виходить, ось так ти заговорила? — з погрозою мовив Родерік. — 3 мене досить. Завтра ж я відправлю тебе на виховання в монастир Ромсі. Я хотів оголосити про своє рішення пізніше, але тепер не бачу сенсу зволікати. Бачить Бог, я жалкую тільки про єдине — що не зробив цього раніше. Може, там ти навчишся гарних манер. Іди, не бажаю тебе бачити!

Еріка заціпеніла від жаху й дивилася на батька розширеними очима, ніби не вірила почутому. Відчуття жахливого, непоправного нещастя звалилося на неї. Вона знову вчинила дурість, але цього разу ніхто не прийде до неї на поміч, не врятує. Вона скривдила батька, зганьбила його при чужій людині, а все через свою прокляту нестриманість!

Вона рвучко розвернулася і, відчуваючи, як палають від сорому обличчя, шия, вуха, кинулася геть із зали, ні на кого не озираючись.

— Отакої… — сумно протяг отець Годвін, важко підводячись зі свого місця. — Звичайно ж, дівчинка виявила непошану, але чи варто так її карати? Ви справді збираєтеся відправити Еріку з замку?

— Атож, — похмуро підтвердив лицар.

— Чи не занадто суворо, сину мій?

— Мовчіть, святий отче, — перебив його сер Родерік. — Ви всього не знаєте. Я довго думав над цим і тепер не збираюся змінювати свого рішення. Там вона буде в більшій безпеці.

Священик скорботно пожував губами, але, так і не зважився заперечити своєму хазяїнові ще раз; волочачи ноги, він теж вийшов із зали. За ним, ніби по команді, подалися до себе обоє синів барона Тейндела. Довгий трапезний стіл спорожнів і відразу набув якогось сирітського вигляду.

Нолліс відчув, що Родерік не палає бажанням до подальших розмов. Тож йому не варто було залишатися — усе, що потрібно, він уже зробив. Тепер тільки дочекатися світанку. Добре, що він прибув сьогодні. Бо довелося б ще ганятися за цією пронозою, видобувати її з монастиря… Як вдало все складається! Він підвівся та чемно вклонився баронові.

— Прошу вибачення, ваша милосте, але мушу виспатися перед далекою дорогою… Дозвольте піти.

Сер Родерік неуважно кивнув.

— Звісно. Джоше, проведи посланця та розпорядися, щоб уранці його випустила варта. Я подумаю над пропозицією брата, — додав він, звертаючись до Джона. — Раненько передам відповідь на його листа.

Нолліс ще раз низько схилився перед господарем замку Тейндел. «Можете не поспішати, ваша милосте, — іронічно подумав він, — відповідь писати зовсім і не треба. Я впораюся з усім тут-таки, на місці». Він почувався втомленим, але був задоволений. Схоже, про нього зараз ніхто в замку не думає. Це руде дівчисько дуже вчасно відволікло увагу від його підозрілої персони. Саме те, що потрібно!

Сер Родерік і стара нянька залишилися вдвох за спорожнілим столом. Кетрін, дивлячись кудись убік, важко зітхнула.

— Ти думаєш, що я не правий? — запитав лицар.

— Як я можу судити свого пана? — відгукнулася баба рипучим голосом. — Ви ж давно не маленький хлопчик, який прибігав до своєї няньки, щоб сховати розбитого носа в моєму фартусі. Але все-таки насмілюся сказати, що люблю Еріку й не хочу, щоб вона їхала. Та й дівчинці буде безпечніше тут, зі своєю родиною, аніж десь у чужих людей.

— Ти не розумієш… — з болем у голосі мовив барон. — Дуглас бачив її.

Кетрін недовірливо втупилася в нього. Тьмяні блакитні очі спалахнули на її обличчі, ніби в кішки в темряві.

— Ні, — видихнула вона, — тільки не це!

Сер Родерік сумно кивнув.

— Так, Кет, це правда. Ти застерігала нас проти поїздки в Хоїк. Пробач, що я тебе не послухав. Це моя помилка. Спочатку думав, що все обійдеться… Але тепер відчуваю, що це не так. Щось підказує мені, що Дуглас повернеться сюди.

— Розкажи мені все, — зажадала стара.

— Ми посварилися з Ерікою, і я не пустив її на ярмарок. А вона перевдяглася пажем та подалась туди сама. Ти знаєш свою вихованку, — криво посміхнувся він, Кетрін кивнула, — коли вона хоче щось зробити, ніщо її не зупинить. І вийшло так, що Дуглас побачив її на ярмарку. Еріка стверджує, що він не впізнав її в чоловічому вбранні, але я ж бо знаю, що цей диявол у людській подобі зрештою здогадається про все. Дідько забирай! Надто вона схожа на свою матір, а вже кого-кого, а Ейлін він мусить пам'ятати.

Він не доказав, стомлено опустив повіки.

— Так, Ейлін він знав чудово, — підтвердила Кетрін і злякано перехрестилася. — Господи, поможи нам! Необхідно її сховати. Дуглас — божевільний. Він же заприсягся, пам'ятаєте, що не дозволить, щоб її обличчям англієць милувався!

— Та вже пам'ятатиму його присягу все життя, — крізь зуби процідив Родерік, стискаючи кулаки так, що під нігтями виступила кров. — І я помщуся за її смерть! П'ятнадцять років чекав і боявся, що він з'явиться в Англії… Коли я думаю, що вбивця Ейлін досі живий, мені хочеться кричати від люті. Саме тому я мушу сховати Еріку й синів, щоб не турбуватися про них.

— Не робіть дурниць, мілорде, — схвильовано зашепотіла нянька. — Господь із вами. Ви хочете посиротити своїх дітей?

— Вони вже дорослі, Кет, — суворо перебив її барон Тейндел. — А я не можу більше жити з таким тягарем на серці. Я заприсягся Ейлін, що подбаю про наших дітей, але тепер вони виросли, і я можу вважати себе вільним від клятви.

Стара Кетрін згорьовано глянула на свого колишнього вихованця. Її губи ледь помітно здригнулися.

— Хай Бог вам помагає, мілорде, — тільки й промовила вона. — Та не розумію, скільки не ламаю голови, куди ж відправити нашу дівчинку? До сестри Ейлін — Маргарет, чи що? Начебто вона замужем за кимось із Макфергюсів… Або, може, дійсно краще сховати її в монастирі Ромсі? Та й часи тепер неспокійні.

Сер Родерік криво посміхнувся.

— Як то кажуть, що не робиться, все на краще. Маю одну думку. Якщо цей Нолліс правду казав… — він замислено похитав головою, — тоді сам Бог мені допомагає. Я відправлю Гіла з Браном до брата в Беверлі. А Еріку попрошу прийняти років на два навчатися в монастир. Принаймні, буду спокійний за їхнє майбутнє.

Стара Кетрін похмуро втупилася в підлогу.

— Не подобається мені це все, — похитала головою. — Не на добро… І Нолліс цей здається підозрілим, ось що я скажу. Хоч би чого лихого не замислив ваш братик!

— Облиш, Кетрін, — пан нетерпляче перервав няньчині міркування, — так, Джеффрі хитрий, корисливий і жадібний над міру, але йому нема жодного сенсу шкодити мені. Подумай сама, адже батько вмер, не залишив мені ані копійки, все й так дістається йому! Чого ж не зіграти роль щедрого та шляхетного брата, якщо натомість отримаєш мою відданість і вирішиш проблеми на кордоні своїх володінь? На додачу, він завжди був небайдужий, коли його хвалили. Якщо вділить дещицю своїх багатств, аби допомогти дітям нерозумного брата, — сер Родерік невесело посміхнувся, — то весь Нортумберленд славитиме щедрого пана!

— Так-то воно так… — хитаючи головою, знову почала нянька, але пан перервав її різким змахом руки.

— Годі, це вирішено. Якщо Джеффрі дасть згоду на те, щоб прийняти дітей у Беверлі, я негайно відправлю їх туди. Тим більше, дівчинці треба вчитися. Отець Годвін, звичайно, вивчив її читати, але цього для юної леді не досить. Вона нічогісінько не знає з того, що повинна вміти знатна дівиця! Принаймні, стріляє з лука й пращі краще, ніж вишиває гладдю. Побуде рік-другий у обителі, навчиться потрібних манер, а по тому повернеться в замок лордів Персі.

Кетрін кивала. Звісно, її Еріка мусить стати справжньою леді, інакше ніколи не вийде заміж за гідну людину. Тепер вона розуміла, чому Родерік так суворо повівся з дочкою. Хотів притлумити гіркоту розлуки… Але на душі в старої няньки, як і раніше, було неспокійно.

— Іди, Кет, — ніби прочитав її думки сер Родерік. — Уже пізно, а завтра важкий день.

— Я зайду до неї, — сказала стара.

Дивлячись, як вона важко сходить нагору, барон Тейндел подумав, що знає Кетрін уже понад тридцять років. Вона стала невід'ємною частиною цього замку, та й усього його життя — його дурнуватого, нікчемного життя. Як швидко лине час… Здавалося, зовсім недавно вони з Ейлін, молоді та щасливі, оселилися тут. Їх не дуже турбувало, що вони небагаті — головне, що були разом. Хто ж знав, що щастя протриває лише три роки? Три короткі роки, що стрімко пропливли повз них, немов маленький човник, який мчить у плині стрімкої ріки. І він лишився сам із дітьми в цьому порожньому старезному замку, наодинці з болісними спогадами, які отруюють душу вдень і не дають заснути вночі. Тільки вино й дозволяло йому іноді забути… Не бачити ночами блідого обличчя дружини й цієї жахливої рани на шиї, з якої лилася кров, не чути її жахливого передсмертного хрипіння… Коли він вдерся до кімнати, вона вже конала, навіть не побачила його перед смертю. А Дуглас, проклятий Дуглас пішов безкарно…

Родерік заскреготів зубами, намагаючись відігнати видіння. Не дивлячись, налляв собі повний кубок вина. Так, його маленька доня правду каже — він забагато п'є. Але без цього надто тяжко. Він поморщився, єдиним духом вихилив кисле пійло та з розмаху грюкнув дерев'яною посудиною об стіл.

— Будь ти проклятий, Вільяме Дугласе! — вигукнув він, і його слова дивно пролунали в цій порожній залі, лунко відбилися від брудних закіптюжених стін. — Будь ти проклятий!!! Ейлін-Ейлін… Навіщо ти залишила мене тут самого?

Він схопив глека тремтячою рукою і поспіхом, обливаючи вином одяг, випив його великими ковтками, немов боявся, що хтось відніме. Кислий смак напою огидно застигав на губах, викликав печію. Родерік опустив скуйовджену голову на стіл, обхопив її руками й затих.

— Нічого, незабаром усе зміниться, — прошепотів лицар, заплющуючи очі. — Недовго ще, Ейлін… Я помщуся і повернусь до тебе.

Перед його заплющеними очима виникло її прекрасне обличчя — юне, з ніжним рум'янцем, таке, яким він уперше його побачив тоді на святі. Вони зустрілися напровесні, коли було ще холодно, і він дмухав на її закляклі рожеві пальчики, дивуючись, які вони тонкі та ніжні. Яка вона була гарна! Ніжна дівчина була в розквіті своєї юності, й він не встояв. Що значили тоді всі ці слова: спадщина, гроші, багатство? Йому була потрібна тільки вона, його Ейлін.

Сер Родерік незчувся, як заснув. Уві сні губи Ейлін ворушилися, начебто вона щось намагалася сказати, але він не чув, лише дивився на неї та блаженно посміхався. Вона так рідко снилася такою — юною, гарною, без цієї жахливої рани на шиї… Потім поруч із дружиною з'явилася Еріка й дві дівчини злилися в одну, він уже не міг їх розрізнити, ніби вони були однією людиною… Господи, яка ж вона красуня, його Еріка, і як схожа на матір!

Сер Родерік щасливо посміхався уві сні.

* * *

— Я так і думала, що ти не спиш, — почула Еріка знайомий рипучий голос.

Далі вона відчула, як легка стареча рука лягає на її потилицю, звичним рухом поправляючи волосся.

— І коли ти навчишся заплітати косу? — буркотливо поцікавилася Кетрін, сідаючи поряд. — Ну? Чого мовчиш? Я ж знаю, ти не спиш, можеш не прикидатися — все одно твоє старанне сопіння не зіб'є мене з пантелику.

Еріка з досадою підвела голову з вовняного валика, що слугував за подушку. Очі в неї були заплакані.

— Чого тобі треба, Кет? — невдоволено запитала вона, намагаючись, щоб голос звучав строгіше. — Прийшла мені вичитувати? То я не в гуморі, щоб вислуховувати твої настанови, як і проповіді отця Годвіна.

— Я прийшла попрощатися, — зітхнула нянька.

Еріка здивовано закліпала й навіть трохи звелася на постелі. Що це трапилося з її суворою нянькою? Недовірливо стежила, як та змахує сльозу зі зморшкуватого обличчя. Кетрін мовчала та сумно дивилася на неї; Еріку це насторожило. Вона звикла, що стара нянька частіше бурчить або лається, чого особливо слід було б очікувати після всього, що вона накоїла в Хоїку… Негарне передчуття заповзло в душу, немов змія. О Боже, вона прийшла попрощатися! Дівчина похолола. Виходить, батько все-таки відправляє її з Тейндела. Але куди?

— Батько наказав мені… — вона проковтнула бридку грудку, що стала впоперек горла. — Він відправляє мене геть?

Кетрін лагідно посміхнулася.

— Так, Еріко. Але ти не повинна…

Брови дівчини зійшлися на переніссі точнісінько, як у сера Родеріка, зелені очі метнули дві блискавки.

— Я не повинна гніватися на нього, ти хочеш сказати? Він відправляє мене в якийсь там монастир, і лише тому, що я насмілилася суперечити йому. А якщо я не хочу туди їхати? Якщо мені не хочеться ставати леді? Та й навіщо? Чим допоможе мені моя вченість у цій глушині? Леді вересових пустищ і голого пагорба!

Вона підхопилася з ліжка та гротескно присіла в низькому реверансі, надаючи своєму личку гордовитого виразу.

— Сміх, та й годі! — Еріка пирхнула й випросталася. — Він просто хоче позбутися мене.

Кетрін осудливо похитала головою та зацокала язиком.

— Отакої, — промовила вона, встаючи та повільно обходячи навколо неї, — видно, правду сер Родерік каже. Якщо твій норов не приборкати, накоїш ти лиха. І добре буде, якщо околиці вціліють. От же ж треба вродитися таким чортеням! Нічого не вислухає, а наговорить усіляких дурниць…

Еріка тужно мовчала.

— Твій батько хоче тобі тільки добра, запам'ятай це, дурненька, — взялася вона пояснювати, як малій. — Він хоче сховати тебе, відгородити від небезпеки. Дуглас знову повернувся в ці краї, а не на добро це, виходить… Що робитимемо, як він вирішить напасти на Тейндел? Горці не пробачають образ. А твій батько завдав йому страшної образи, одружився з дівчиною, котру він любив. Ми не зможемо відбитися від Дугласового нападу самотужки! Досі берегла нас Діва Марія свята, але хто знає, що трапиться завтра? Тому в сера Родеріка немає іншої ради, як погоджуватися на пропозицію свого молодшого брата. Ти повчишся в монастирі, а потім поїдеш у Беверлі. Може, й наречений тобі там знайдеться…

Кетрін лагідно погладила її по голові, та Еріка рвучко сіпнулася, скидаючи її руку.

— Ти знову за своє, Кет! Не хочу я нікуди їхати. Моє місце біля моєї родини, поруч із батьком! Якщо вже на те пішло, я теж зумію захистити Тейндел зі зброєю в руках. Я тут виросла, це мій замок, і я його не покину.

Нянька невдоволено стисла губи.

— Ну ось, ти знову за своє. Кажу тобі, батько хоче зробити, як краще. Не впирайся! Він боїться за тебе й зовсім не гнівається за твою витівку, хоча, як на мене, то тебе все-таки слід було б відшмагати лозиною, — вона вперла свої сухенькі руки в боки. — Хочеш чи ні, але ти поїдеш у обитель Ромсі найближчими днями. Тим більше, що ви вторгували досить грошей на ярмарку в Хоїку. На якийсь час вистачить заплатити за навчання.

Щоки в Еріки спалахнули. Вона обурено втупилася в свою виховательку. Схоже, тут усе вже вирішили за неї. Невже її повезуть силоміць? Ні, ніколи! Вона не дозволить так із собою поводитися. Та вона краще втече! Несподівано ця думка дуже припала їй до смаку. А що, як справді…

Дівчина зітхнула й додала своєму обличчю замисленого виразу.

— Я подумаю, — опускаючи вії, проказала вона тихенько. — Може, ти й маєш рацію…

Кетрін радісно сплеснула руками.

— Ну ось і добре! Бо затялася: не поїду, не хочу…

— Але якщо я справді не хочу? — з болем у голосі мовила Еріка й благально глянула на неї.

Може, вона все-таки зглянеться, попросить батька? Ні, схоже, навіть Кет не хоче зрозуміти її. Стара нянька пильно дивилася на неї та хитала головою.

— Ет, люба, скільки разів ще тобі доведеться робити, чого не хочеться! Настав час звикати, дівчинко моя. Ти ж тепер доросла, а доросла людина зобов'язана думати й про інших. Ну-бо, давай витремо сльози.

Вона швидко обійняла її, легко пригорнула до себе й відразу відпустила.

— Лягай-но краще спати, — Кетрін критично оглянула свою вихованку. — На свіжу голову все простіше. Помолись на ніч святій Катерині, покровительці обителі Ромсі, щоб подбала, аби твоє перебування там було щасливе. Добраніч, Еріко.

Нянька пригнула її голову до себе, легко торкнулася чола своїми сухими губами.

— Спи, люба. Не забувай, що ми всі тебе любимо. І я, і батько, й брати…

— Я теж, — зітхнула Еріка, на мить притискаючись щокою до її зморшкуватого обличчя. — Я теж люблю… вас усіх.

Несподівано для себе вона зрозуміла, що зараз розплачеться. Серце раптом защеміло від туги, схотілось увіткнуться обличчям у залатаний фартух своєї старої няньки, як вона завжди робила в дитинстві, коли її хтось кривдив, виплакатися, розповісти, як їй погано…

— Добраніч, Кет, — з опущеною головою пробурмотіла Еріка вслід бабі, яка вже виходила зі спальні.

Ще мить дівчина стояла посеред кімнати нерухомо, дослухаючись до кроків, що шаркотіли на сходах, згасаючи. Її обличчя було похмуре та зосереджене, ніби вона приймала якесь важливе рішення. Нарешті вона рішуче ступнула до віконця й опустилася перед масивною дерев'яною скринею, присунутою до стіни.

— Пробач мені, Кет, але святій Катерині я не молитимуся, — пробурмотіла Еріка, підіймаючи важке віко скрині, де зберігалися всі її немудрі пожитки. — Ти, напевне, й не помітила, але я вже доросла.[29]

Вона швидко почала порпатися в скрині, викидаючи просто на підлогу речі, які їй могли придатися. Так, теплий плед, шкіряні штани, які вона частенько надягала під спідницю, коли їздила верхи, колет… Шкода, він уже затісний — Кетрін пошила його, коли їй сповнилося тринадцять, і тепер він ледве сходився на грудях. Еріка критично оглянула себе. Все одно, вона швидше схожа на худорлявого хлопчиська, ніж на дівицю. Вона презирливо пирхнула. Ха! Шляхетна леді! Смішно навіть думати, що вона коли-небудь зможе хоч трішечки бути схожою на шляхетну пані. В тих біла шкіра, пещені ручки, пишні форми, а в неї? Руки в задирках, замурзане обличчя, та й сама — шкіра та кістки.

Еріка зітхнула, але відразу подумки дала собі стусана. Ніколи сумувати та зітхати! Вона прийняла рішення, і не відступить, бо не має анінайменшого бажання вирушати в цей бісів монастир, де її змушуватимуть учити молитви, робити реверанси та вишивати. Надто добре уявляла собі, що таке монастирські порядки. Ні вже, дзуськи, вона туди не поїде. Нізащо не проміняє свій Тейндел на якийсь там Беверлі! Тут вона господарка, а там?

— А там я буду годованкою, бідною і жалюгідною, котрій кожен зможе нагадати, ким була її матуся, — крізь зуби промовила Еріка, тугіше затягуючи вузол із пледом.

Шкода, що нема кинджала. Вона з жалем згадала той, недавно виграний на змаганнях у Хоїку. Навіщо вона віддала його цьому шотландцеві? Зараз зброя придалася б.

Еріка нахилилася над своєю лежанкою та взяла з неї люстерко, що його віддала їй Кетрін. Подумала мить і швидко запхала собі за пазуху. Так надійніше. Їй не хотілося залишати єдину річ, яка нагадувала про матір. Кетрін казала, що воно принесе їй удачу…

Кинула останній погляд на свою спорожнілу кімнату, тихенько відчинила двері. У замку стояла тиша. Напевно, всі давно вже спали й бачили десятий сон. Намагаючись ступати безгучно, Еріка почала спускатися сходами. Цікаво, скільки лишилося до світанку? Зважаючи на все, зараз глупа ніч. Що ж, це добре. У такий час навряд чи хтось зі стражників або домашніх помітить її. Тим більше, що вибиратиметься вона не ворітьми.

Звичайно, доволі небезпечно в темряві скрадатися стежкою, що веде з замку крутим південно-західним схилом, але нічого не вдієш, кращої нагоди вислизнути могло й не трапитись. Що, як батько вирішить відправити її вже завтра?

Ця думка змусила дівчину трохи прискорити крок. Один із щаблів огидно зарипів під ногою, і відразу вона почула чийсь стогін. Кинула переляканий погляд униз і застигла з однією піднятою ногою. Там, у великій залі, впустивши голову на стіл, спав батько.

Боже, він так і заснув просто на неприбраному столі. Еріка похитала головою. Батько міцно спав, підклавши під голову одну руку, волосся безладно падало йому на обличчя. Порожній глечик з-під вина валявся поряд. Вона тихо підійшла ближче. Дивно, але злість, яку вона звичайно відчувала, коли бачила його п'яним, зникла кудись, звільнила місце для щемких жалощів. Кетрін каже, що він дотепер не може забути матір, тому й напивається мало не щовечора.

Дівчина піддалася раптовому пориву, обережно погладила поплутане батькове волосся. Зараз він був такий беззахисний, немов дитина, яку хотілося втішити. У ній голосно заговорило сумління. Боже, як вона може залишити його, змусити хвилюватися! Адже він збожеволіє, обшукуючи всю околицю. На мить Еріка засумнівалася, що чинить правильно. Нерішуче опустила свій вузол на підлогу, в сум'ятті озирнулася навколо. Може, не варто їй утікати? Хтозна, може, батько правий, що намагається відправити її в Беверлі? Дівчина насупилася. Ні, її місце тут, і годі сумнівів. Вона попередить його, він не хвилюватиметься.

Еріка обігнула стіл, вмочила палець у рештки вина в кубку. Здається, ввечері з нього пив отець Годвін… «Татку, я повернуся», — написала вона, старанно виводячи червоні літери просто на чисто вискобленому столі. Ось і все. Він прочитає це і знатиме, що з нею нічого не трапилося. Задоволена своєю вигадкою, Еріка озирнулася на сонного батька. Тепер на його губах застигла легка посмішка, дихання було рівне. Вона посміхнулася йому та помахала на прощання рукою.

— Я ненадовго, татку, — тихо прошепотіла вона. — Не гнівайся на мене. Я тебе люблю.

Еріка легко підхопила з підлоги свій вузол і тихо вислизнула з зали.

Розділ 5

Сірий світанок повільно прокрадався в долину Тейну, поступово розганяючи непроглядну нічну пітьму. Наставав той самий ранковий час, коли повітря особливо свіже, а легкий досвітній вітерець пробирає до кісток. Небо на обрії, з півночі затягнуте хмарами, ще не забарвилося червоним, але вже ледь посвітлішало, даючи змогу розрізняти обриси великих предметів. Вежа замку Тейндел, прикрашена напівзруйнованими зубцями, здавалася коронованою головою велетня, що ненароком приліг на скелю та так і заснув тут. Тільки маленька постать стражника, що крокував на верхньому майданчику донжона, нагадувала, що це місце населене. Сьогодні Джош чомусь сам вирішив відстояти нічну вахту. Чи то безсоння, чи недобре передчуття вигнали його з теплої постелі, й тепер він розмірено крокував квадратом надворітної вежі, пильно вдивляючись у далину. Родерік знову напився на самоті, заснув просто в залі. Куди таке годиться? А тут ще цей посильний, Нолліс… Чимось він Джошу не подобався. Очі мав холодні, усі це помітили, і язик надто добре підвішений, це вже правда. Відразу видно, що чоловік бував у бувальцях. Звісно, чого боятися? Навпаки, все непогано складається — може, на старості літ доведется повернутися в Беверлі й жити собі спокійно. Либонь Родерік помириться з братом, усе налагодиться. Але щось гризло душу, тривожило, й він так і не зміг заснути. Змінив на варті старого Муругого Піта й ось тепер стоїть тут, на продутому всіма вітрами донжоні.[30]

Джош скрушно зітхнув, хитаючи головою. Род був йому старим другом, навіть більше — сином, який міг би в нього бути, але так і не народився. Джош залишився нежонатим, і мешканці Тейндела замінили йому родину. Колись давно він навчав хлопця всього, що сам умів, — володіти зброєю, керувати бойовим конем, влучно стріляти… Зараз він навчає цього дітей Родеріка. Вони — його родина, він відповідальний за них. Джош уже старий, але цілком міцний, щоб охороняти їхній світанковий сон.

З висоти восьми ярдів,[31] на якій він стояв, гарно можна було огледіти місцину. Навкруг стояла тиша: тільки сіре непорушне каміння та далекий темний ліс; навіть птахи ще не прокинулися. На долину Тейну, занурену в густі сині сутінки, з вежі відкривався чудовий краєвид, але Джошуа за старою солдатською звичкою не звертав уваги на красу природи. Він уже стільки разів бачив усі ці заходи та сходи, котрі давно перестав сприймати як щось особливе. Начальник варти потер червоні руки, намагаючись хоч трохи зігріти їх. Він змерз уночі на пронизливому північному вітрі, що до самого ранку дув із гір, а проклепана залізом повстяна куртка не рятувала від ранкової вогкості. Він глянув на небо й тихенько вилаявся.

Схоже, збирався дощ… Ото капость! Джош тугіше натяг на вуха вовняного ковпака. Так, незабаром осінь, а далі й зима завітає в цей негостинний край,і тоді стояти на варті буде зовсім сумно. Але нічого, не вперше. Години за дві з'явиться зміна, й він зможе спуститися вниз, до вартівні, де на нього чекають кухоль міцного елю та вівсяний корж. А там і задрімати можна біля теплого вогнища… Чого ще треба солдатові?

Раптово від солодких мрій відволік якийсь тихий звук унизу, під самою стіною. Начебто щось хрупнуло, чи камінчик скотився. Джош миттю насторожився, зручніше перехоплюючи ратище. Довгі роки служби навчили його чутливо реагувати на все, що викликало підозри. Завжди краще перевірити — це правило не раз рятувало йому життя. Хтозна, може, це якийсь звір скрадається, а може, ворог намагається непомітно дістатися до замку. Тим більше, саме час — світанок, варта дрімає, усі в замку міцно сплять. А з такими сусідами, як неспокійні та войовничі Маклейни, слід постійно бути напоготові.

Він пригнувся за виступом стіни, за яким ховався від вітру, обережно визирнув, глянув униз. Начебто нічого підозрілого, але все-таки… Знайоме відчуття небезпеки свідчило: щось негаразд. Треба було б погукати Семмі, що ніс службу на стіні.

— Агов, Семюеле! — він приклав руки до рота. — У тебе там усе гаразд?

У досвітній тиші його голос пролунав незвично голосно. Якийсь нічний птах, котрого налякав його вигук, із пронизливим писком зірвався зі стіни й прошелестів крильми просто над його головою.

— Атож, порядок, — почув Джошуа чийсь упевнений голос у себе за спиною.

Він не встиг озирнутися. Холодна криця пробила повстяну куртку та встромилася йому в підребер'я. Вогненне колесо вибухнуло перед його очима, й Джошеві здалося, що тисяча голок вп’ялася йому в нутрощі. Він сіпнувся від дикого болю, яким прохромило все його тіло, повільно завалився вперед, випустив списа.

Чоловік у добротній кольчузі з бармицею [32]посміхнувся, витер свого короткого меча об плащ стражника, що впав до його ніг, і неквапом уклав у піхви. Його холодні блакитні очі на мить затрималися на нерухомому Джошуа, який не подавав ознак життя. Потім він ступнув до краю майданчика донжона, перевісився через нього та коротко свиснув. Знизу почулося легке хрускотіння камінчиків під чиїмись ногами.

— Агов, ви, тихше там! — здавленим шепотом гукнув чоловік на невидимих спільників. — Ви мало не виказали себе!

Внизу миттю все стихло.

— Чекайте, коли я відчиню ворота, — наказав убивця. — Обоє вартових готові.

Він випростався, але не встиг обернутися, тому що тут-таки впав. Удар, який повинен був розтрощити йому голову, припав на спину. Завдяки якомусь звіриному чуттю він вивинувся з-під нього останньої миті. Стражник бив списом, і тільки те, що він був поранений, та міцна кольчуга врятували найманця.

Відчуваючи, як у нього темніє в очах від удару неймовірної сили, вбивця відкотився вбік. Хилитаючись, звівся на ноги й вихопив меча.

— Нолліс! Ах ти, зраднику… — прохрипів Джош, відчуваючи, що втрачає останні сили.

Погляд холодних блакитних очей, у яких не відбивалося й краплі страху, швидко оцінив супротивника. З рани на боці стражника поштовхами випливала темна густа кров. Джош зробив короткий замах списом, але не встояв на ногах. Він вклав у цей удар останні сили й тепер відчував, як разом із кров'ю з нього випливає життя. Похитуючись, він стояв перед своїм ворогом, тримаючись за ратище списа, як за ґирлигґ. Джон Нолліс посміхнувся й заніс меча…

Невловимим рухом Джош зірвав з ланцюжка маленький мідний ріг і з останніх сил задудів у нього. Пронизливий, різкий звук підірвав околишню тишу й відразу замовк, немов захлинувся.

— Дідько б тебе забрав, герою, — процідив чоловік у кольчузі, витягаючи меча з обм'яклого стражникового тіла.

Він не втримався, зі злістю штовхнув його ногою. Тіло начальника варти безвладним лантухом звалилося з донжона й із глухим стукотом упало на подвір'я.

— Усі до воріт! — уже не ховаючись, закричав проводир і швидкими стрибками помчав донизу.

Він мусив устигнути відчинити їх, інакше йому кінець. А Джон Нолліс зовсім не збирався вмирати. У замку вже чулися крики й тупіт вояків, що бігли до воріт, коли важкі стулки повільно розійшлися й на подвір'я ринула юрба нападників.

* * *

Еріка прокинулася, коли сонце вже стояло в зеніті. Тобто, швидше за все, воно стояло в зеніті, оскільки за завісою сірих хмар визначити це було неможливо. Дощ, який почався був ранком, перестав — у повітрі стояла легенька мряка, краплі зрідка зривалися з дерев. У її тимчасовому житлі, як і раніше, було сухо. Дівчина потяглася, відчуваючи, як у всьому тілі ломить кожну кісточку. Боже, здавалося, боліли навіть вуха. Справді, нічна прогулянка не минулася їй. Як тільки не вбилась на цих крутоярах? Тільки те, що облазила їх усі ще змалечку та знала кожну стежку, порятувало від падіння в яку-небудь прірву чи ущелину.

Еріка звелася на лікті, озирнулася. Вчора, рятуючись від дощу, вона поспіхом звернула сюди, в цю маленьку печерку. Тут зазвичай ховалися від негоди пастухи з Тейндела, коли сльота заставала їх дорогою до селища. Маленьку заглибину в скелі, на висоті приблизно трьох ярдів від землі, знизу було важко розгледіти — так заросла вона кущами ожини. Дівчинкою вона дуже любила тут ховатися, коли батько брав її з собою на полювання. Маленька печерка майже не змінилася — тільки трохи обсипався вхід та ожина розрослася густіше.

Еріка згадала про ожину та заходилася оглядати свої руки, які страшенно саднило. Вчора вона дуже обдерлася, поки лізла сюди. Дівчина витягла з-за пазухи дорогоцінне люстерко та взялася ретельно вивчати своє обличчя. Правду кажучи, добре, що дзеркало трохи потьмяніло від часу — зважаючи на все, те, що вдалося розгледіти, мало не кращий вигляд, аніж подряпані руки. Отакої… Що скаже Кетрін, коли побачить її всю в саднах і синцях? Буде краще, якщо вона не потраплятиме нікому на очі кілька днів. А там можна й додому повернутися.

Шлунок почув слово «додому» й радісно загурчав. Ще б пак! Вона не їла нічого з самого вечора, ішла цілу ніч, а зараз уже полудень. Еріка швидко вибралася з-під пледа, яким вкривалася, та почала порпатись у своєму вузлику. Їжі було небагато. Вона встигла поцупити зі столу рештки сухого козячого сиру, який Кетрін забула сховати в комору, та окраєць хліба. Але смак сиру, який вона цілком запхала до рота, здався їй чудовим. Шкода, що він так швидко скінчився…

Еріка обтрусила крихти й посміхнулася. Нічого, головне, що не забула кремінь, а вже їжі вона собі добуде — навкруги повно всілякої дичини. Не вперше їй доводилося саму себе забезпечувати харчами. Дівчина відклала вбік пращу, любовно протерла свого маленького лука, перевірила, чи не намокла тятива. Поталанило, що вона відразу знайшла цю печеру! Їй спало на думку, що нема чого шукати собі іншого притулку. Навіщо? Надовго втікати з дому вона не збиралася, а тут її ніхто не знайде — зважаючи на зарослу стежку, навряд чи пастухи часто сюди навідуються.

План її був простий: перечекати, коли батько перестане на неї гніватися та почне хвилюватись. За розрахунками Еріки, це мало статися за день-два. Тоді можна буде й повернутись. Вона достатньо вивчила батькову вдачу, аби припустити, що він не дуже суворо її каратиме, коли вона сама повернеться додому. Звичайно, вона погано вчинила, коли втекла, та що їй залишалося? Вона не поїде в монастир Ромсі, як би її не змушували.

Після сухого солоного сиру схотілося води. Здається, десь тут неподалік був струмок… Спритно чіпляючись за кам'яні виступи, Еріка спустилася вниз. Дорогою встигла зірвати кілька ягід ожини. Терпкий, кислуватий смак стиглих ягід розлився в роті, покращуючи настрій. Господи, як хороше! Попри всі неприємності, які з нею сталися, дівчина перебувала в доброму гуморі. Вона так любила сама гуляти лісом…

Навкруг уже відчувався трішки прілий запах осені, негусті дощові краплі зривалися з листя, навіваючи шерехом спокій і сон. Глід полум'янів своїм листям, виділяючись серед зелених ще дубів і в'язів. Подекуди на галявинках червоніли вовчі ягоди, змушуючи обережного подорожанина обходити ці місця. Пахло грибами й мокрим листям, було тихо… Птахи поховалися від дощу, тільки чорні дрозди шаруділи в траві, вишукуючи в ній щось їстівне.

Пробираючись крізь зарослий дроком і ліщиною підлісок, нарешті вона почула шум води. Ага, виходить, не помилилася — струмок тут. Відсунула звислу з кряжистого дуба довгу «бороду» лишайника й радісно вигукнула. Невеликий прозорий потік струменів кам’янистим руслом, щедро прикрашеним поваленими деревцями. Схоже, тут дійсно давно нікого не було — насилу знайшла місцину, де можна було б зачерпнути води, не ризикуючи звалитися в холодну річечку.

Дівчина напилась і вмилася, а по тому вирішила досліджувати навколишню місцевість. Мугикаючи під ніс якусь пісеньку, Еріка почала сходити на верхівку пологого пагорба, порослого лісом. Час від часу її обсипало градом крапель з гілля, тож поки видобулася нагору, добряче змокла. Там свистів вітер. Дерева велично погойдувалися, зачіпаючи одне одного своїм галуззям. Навкруги, наскільки сягав погляд, здіймалися пагорби, а в низовинах між ними шелестів ліс. Еріка нагнулася, побачила в траві брунатний капелюшок їстівного гриба.

— Уже удача, — пробурмотіла вона, обтрушуючи мокрі від роси рукави. — Не марно сюди лізла.

Вона випросталася й раптом застигла, впустила гриба. На сході, з того боку, де був невидимий звідси Тейндел, здіймався догори стовп густого чорного диму. Він вирізнявся на сірому тлі, заступаючи півнеба. Еріка відчула, як серце ухнуло кудись у порожнечу, щосили стисла руки.

— Ні, — видихнула вона. — Ні, це не там… Це в селищі!

Надто добре знала вона, що може означати такий дим. У прикордонні це було звичайною справою. Будь-якої миті через кордон у той чи інший бік міг перейти озброєний загін, і тоді над горами підіймалися стовпи чорного диму, означаючи людське горе. Зараз лиховісний дим ішов звідтіля, де жила її родина.

Вона струснула з рук рештки гриба, не вибираючи дороги, кинулася вниз, до печери. Камінчики сипалися в неї з-під ніг, гілки хльоскали по обличчі, та Еріка не зважала ні на забиті місця, ні на колючий чагарник. Заливаючись слізьми, вона бігла вперед. Їй треба було швидше потрапити додому. Вона повинна була встигнути! Спіткнулась об камінь, що не знати звідки взявся під ногами, сторчголов покотилася вниз. Хвалити Бога, пагорб був досить пологий, і вона нічого собі не поламала. Еріка добралася до печери, швидко зав'язала у вузол свій плед і закинула за плече лука. Думки гарячково билися в голові, ніби рій настирливих мух. Що могло трапитися в Тейнделі? Напад шотландців? Пожежа? А може, нічого страшного й не трапилося і їй взагалі здалося, що дим валував із того боку?

— Господи, тільки б усі були живі, — пробурмотіла вона, вибираючись із печери. — Адже вони живі?

Еріка схлипнула й відразу спіткнулася об якийсь корінь та ледь не покотилася знов із крутого схилу. Вона спробувала опанувати себе й уважніше дивитися навколо. Треба заспокоїтися, інакше до домівки вона не добереться, скрутить собі в'язи на якомусь уступі.

— Не можна ні про що думати, — наказала вона собі.

Ледь помітна стежка, якою вона спускалася вчора, зараз стала слизькою та розмитою після дощу. До того ж, тепер їй доводилося дертися вгору, а не спускатися донизу. Вже за годину відчула втому. Довелося перейти на крок. Еріка з досадою відкинула пасмо змоклого волосся, що прилипло до чола. Учора йти було незрівнянно легше… Дурепа! Навіщо, навіщо вона втекла із замку! Їй знову схотілося води, але мусила терпіти — напитися тут не було де.

Щоб не занепасти духом, вона почала пригадувати всі молитви, яких навчив її отець Годвін. Може, так Господь швидше почує? Вона більше не втікатиме з дому, не буде сперечатися з батьком. Навіть поїде в обитель Ромсі, попри те, що не хочеться. Її хитало від утоми, та Еріка й далі вперто рухалася вперед.

Вона не пам’ятала, скільки часу минуло, але все йшла та йшла, завзято, ніби заведена лялька. Ноги ніби відпадали, в роті нестерпно пекло, вона задихалася… Час перевалив за полудень, а вона ще не добралася! Незабаром, за її розрахунками, мали з'явитися стіни Тейндела. Дівчина прискорила крок. Одна думка не давала спокою: що вона робитиме, якщо там точиться бій? Бігти по допомогу, чи спробувати пройти тим самим шляхом, яким вона вибралася з замку? Цю стежку знають тільки мешканці Тейндела, тому краще не показувати ворогові шляху, яким можна увійти в замок з іншого боку. Ні, треба спочатку обережно розвідати, що там відбувається. Може, набагато кориснішою вона виявиться поза стінами — так зможе привести підмогу.

Еріка прислухалася. Дивно, Тейндел уже повинен бути близько, а ніякого галасу не чути. Вона підняла голову, намагаючись розгледіти обриси вежі, й хрипко скрикнула від переляку: над нею, важко махаючи крильми, пролетіли дві ворони. Вони летіли до Тейндела, не дуже кваплячись, ніби на званий обід…

Еріка закричала на птахів, відчайдушно замахала руками, начебто могла зупинити їхній плавний політ. Ні. Ні!!!

Вона кинула важкий вузол і щодуху побігла до замку, вже розуміючи, що бігти нема рації, що вона нікуди не встигне, та все одно бігла, не дивлячись під ноги, ледь встигаючи відводити гілки, що хльоскали по обличчі, ковзаючи на стежці… Задихаючись, дівчина вибігла на відкритий простір і розгублено зупинилася.

Перед нею стояв спалений Тейндел. Чорні, закіптюжені стіни головної вежі, де були житлові будівлі, якось безглуздо стирчали на верхівці пагорба. Дерев'яні споруди цілком згоріли, від них лишилися самі чорні головешки. Ворота були розчинені навстіж, надаючи картині якогось непристойного вигляду — немов хтось зірвав одяг із людини й виставив її на загальний огляд. Над її головою повільно пропливла ще одна пара ворон. Хрипке каркання лунало над замком, і Еріку пробрав дрож. Насилу проковтнула вона грудку, що застрягла в горлі, повільно рушила вперед. Ніяких думок не було. Вона просто безтямно йшла, не дивлячись ні на що інше, крім чорного провалу воріт.

Не відразу помітила, що не самотня на відкритому просторі перед ворітьми. То тут, то там із-за каміння вистромлялися голови цікавих, що прийшли до розореного замку з селища в долині. Селяни, приваблені димом, хотіли подивитися на житло барона Тейндела, якого більше не існувало… І сера Родеріка, і його дітей чудово знали в селищі, а Еріку, що частенько бувала там, — і поготів. Тепер вона всією шкірою відчувала на собі їхні цікаві й боязкі погляди. Напевне, вілани сподівалися чимось поживитися в цих руїнах, але поява баронової доньки поплутала їхні плани. Тепер вони звіддаля спостерігали за нею, не зважуючись наблизитися.

Чомусь думка про мародерів викликала в дівчини лють. Вона прискорила крок і майже вбігла у відчинені ворота. Зграя ворон, обурено каркаючи, здійнялася в повітря, голосно заляскала крильми. Першої миті Еріка навіть не впізнала цього місця. Їхнє маленьке чистеньке подвір'ячко, яке стара Кетрін завжди тримала в порядку, перетворилося на брудну, випалену пустелю. Дощ прибив попіл до землі, змішав усе в якийсь страшний бруд. Кухня ще кволо куріла димом — вона згоріла дощенту, залишився тільки кам'яний кістяк. Скрізь виднілося якесь ганчір'я, лахміття, просто посеред двору валявся великий казан, у якому зазвичай варили юшку… А біля донжона лежало щось безформне, що нагадувало людське тіло. Еріка підійшла ближче й відчула, як до горла підкочується нестримна нудота.

Це був Джош. Вона відразу впізнала його попри те, що не побачила обличчя. Начальник варти лежав ниць, занурений лицем у рідке болото, з дивно підігнутою ногою… Одна його рука була витягнута, як і раніше, міцно стискаючи маленький мідний ріг на ланцюжку. На боці та в спині стражника зяяли дві рани, навколо яких бурого шкоринкою застигла кров. Кров була навкруги — Боже, як багато її витекло!

Поки ще нічого не розуміючи, дівчина з жахом зробила ще кілька кроків до нього, але тут шлунок скрутило жахливою судомою, її знудило. Бідолашну вивертало так, що вона ледве втрималася на ногах. Еріка притулилася до стіни, якийсь час стояла, хапаючи ротом повітря та намагаючись зібратися з силами. Треба було б перевернути Джоша, перевірити, може, він ще живий? Але відразу з надзвичайною виразністю дівчина зрозуміла, що це безглуздо. Джош, який грався з нею, навчав її всього, зараз лежить мертвий, і вона вже нічим не зможе йому допомогти. Її раптом опанувала страшенна кволість. Ноги підгиналися, та вона рушила подвір'ям, намагаючись не дивитися на ворон, які в очікуванні всілися на кріпосній стіні.

На двох вояків вона наткнулася біля згорілої кухні, ще один лежав із розкинутими руками серед подвір’я. Еріка затисла рукою рота, щоб не закричати, й повільно рушила до головної вежі. Скрізь зустрічаючи сліди кривавої сутички, що розгорілася тут учора вночі. Її почало страшно трусити. Де ж інші? Не може бути, щоб усі були мертві. Поки вона не бачила ні батька, ні Кетрін, ані братів… Може, їх захопили в полон? Вона просто не могла повірити, що батько й брати можуть загинути. Не могла…

Громаддя вежі нависло над нею — почорніле, з вигорілими порожніми очницями вікон. Під стінами валялися обгорілі пучки соломи, якими намагалися підпалити замок. Дощ перешкодив пожежі поширитися всередину, а нападники, видимо, надто квапилися… Вогонь обпалив, але так і не зміг знищити масивні дубові двері. Тепер їх на одній петлі розгойдував вітер, і вони огидно рипіли. Еріка нерішуче зупинилася перед входом у дім. Дівчину скував страх. На мить вона згадала, що залишилася сама серед мерців, і їй стало моторошно. Може, краще почекати, поки з'явиться ще хтось? Вона безпорадно озирнулася, але ніхто з віланів так і не зважився увійти до замку. Й раптом їй почувся якийсь ледь чутний звук… Кволий стогін звідкись із глибини вежі. Там є хтось живий!

Вона миттю забула про свій страх і притьмом кинулася туди. Але не встигла зробити й кількох кроків, як спіткнулася та з розгону полетіла на підлогу. Всередині було темно, і вона не відразу розгледіла, об що спіткнулася. А коли зрозуміла, закричала так, що ворони знову здійнялися в повітря, наповнюючи околиці хрипким карканням.

Тут була справжня бійня. Мертві тіла встеляли підлогу, все було залите зчорнілою кров’ю. Нудотний дух вдарив у ніс. Еріка, з жахом дивлячись на мерців, скочила на рівні. Просто перед нею лежала жінка з розрубаним навпіл черепом. Це була Доллі. Її чоловік теж був тут, поруч валявся його спис. Дівчина знову затулила рота, щоб не кричати, обережно позадкувала. Видимо, слуг убили першими, щойно нападники вдерлися в дім.

Її погляд вихопив із темряви чиїсь ноги, взуті в старі стоптані черевики. Вона повільно наблизилася й нахилилась над мертвого жінкою. Це була Кетрін. Бабця долілиць лежала в куті, стискаючи в руках чавунну пательню.

Її просто відкинули геть, не дивлячись, рубонули мечем. Тремтячими руками Еріка спробувала перевернути її, але тіло худенької старої немов одерев'яніло, стало неймовірно важким. Із величезною натугою їй вдалося підтягти няньку ближче до світла. Все марно! На неї глянули розплющені мертві очі. Брови у Кет були насуплені, вуста суворо стиснуті. Вона вмерла, намагаючись захистити їх… Еріка боязко спробувала закрити очі своїй старій няньці, але вони вперто не закривалися.

Від цього страшного погляду в неї в голові ніби щось скаламутилося.

— Батьку! — відчайдушно закричала дівчина, кидаючись уперед. — Бране! Гіле! Бра-ане!

Її голосні зойки відлунням металися під склепінням мертвого замку, не досягаючи своєї мети. Вона вихором увірвалася в залу й зупинилась, ніби вкопана. Видимо, тут розігралася остання частина драми. Ледь вбігши до зали, вона відчула гострий запах крові й диму. Стіл було перевернуто, поламано, обгорілі лави розкидано.

Просто посередині, біля перекинутого столу, лежали двоє чоловіків. Із захололим серцем Еріка повільно рушила до них, інстинктивно намагаючись не наступати на запечені калюжі крові на підлозі. Вони так і лежали поруч — батько й Бранвен. Двоє лицарів, один із яких так і не склав посвяти, але вміло володів мечем…

Еріка схлипнула, знесилено прихилилася до дубового столу.

— Свята Діво, що ж це? — прошепотіла вона.

Дівчина простягла руку й обережно торкнулася обпаленого батькового волосся. Їй спало на думку, що так само вона гладила його волосся перед тим, як піти звідси. Вона пішла, а їх убили… Усіх. І Брана, й Джоша… Дівчина доторкнулася до щоки мертвого брата, але відразу відсмикнула руку, відчувши смертельний холод. Перед її очима опустилася якась завіса, ноги підкосились, і вона звалилася на коліна перед убитими.

— Як же ти допустив це, Господи?! — істерично вереснула дівчина, закидаючи голову. — Адже я так молилася тобі!!

Із її грудей вирвався якийсь нелюдський рик, що перейшов у судомне схлипування. Відповіддю їй було мовчання. У замку стояла тиша, тільки двері огидно порипували під поривами вітру. Вона ще раз уважно оглянула вбитих, і її погляд випадково ковзнув по столі, перекинутому на бік. «Я повернуся, татку» — прочитала вона ясно-брунатні літери на закіптюженій поверхні дошки. Еріка до крові закусила губу. По її обличчю котилися сльози, тіло дрібно трусилося. Раптом вона скочила на рівні, дико озираючись. Їй що — ввижається? Ні, знову повторилося. Кволий стогін, що почувся їй ще біля входу, знову пролунав серед моторошної тиші замку.

— Агов! Хто-небудь! Гіле!!! — заволала вона щосили, кидаючись нагору.

Її молодший брат… Може, він вижив? Повинен же лишитися хтось живий у цьому проклятому місці! Обгорілі сходи дивом не обвалилися під нею. Еріка, перестрибуючи сходинки, досягла верхнього майданчика.

— Гілберте! — закричала вона знову.

Кволий стогін долинав звідкілясь із кута.

Дівчина кинулася туди. Біля розчинених навстіж дверей до її кімнати лежав їхній замковий капелан.

— О Боже, отче Годвіне! — вигукнула вона, кидаючись до старого.

Священик напівлежав, невпевнено спираючись спиною на стіну. Обличчя йому перетинав слід від удару, одне око цілком витекло з очниці… Довга кривава смуга тяглася до нього з глибини коридору. Видимо, він повз до сходів, але сили полишили його. Хрипке дихання з натугою виривалося з його кволих грудей, однак він був ще живий.

— Отче Годвіне! — Еріка обережно спробувала підняти священика.

Схоже, він був у нестямі. Господи, хоч би хто-небудь допоміг їй! Він же, напевне, лежить тут давно! Дівчина безпорадно озиралася навколо, не знаючи, що робити. Нести його самій? Але чи зможе вона? Зважаючи на все, старому дуже зле.

— Зараз я вас винесу звідси, — пообіцяла вона, намагаючись зручніше перехопити капелана. — Я вас витягну…

Поранений застогнав, його рука кволо ворухнулася. Одне око отця Годвіна насилу розплющилося, й Еріка мимоволі відсахнулась — таким божевільним здався його погляд.

— Ізидіть усі, — бурмотів він, гарячково нишпорячи рукою в по грудях, щоб намацати свій натільний хрест. — Ізидіть, демони! Невже ви не відаєте жалю? Будьте прокляті! Геть!

Капелан злякано заслонився від неї тремтячою рукою.

— Отче Годвіне, не бійтеся! — ковтаючи сльози, просила вона. — Це я, Еріка! Не бійтеся, це лише я. Усе скінчилося. Скажіть, де Гіл?

Старий священик затих, у його єдиному оці запалилася іскринка розуміння.

— Еріка? — тихо промовив він. — Ти… жива? Виходить, вони тебе не знайшли?

— Так, я жива, отче Годвіне, — плачучи, підтвердила дівчина. — Прошу вас, скажіть, а Гіл живий?

— Гіл… Я… його не бачив, — розгублено відповів поранений. — Не знаю… вони всіх убили… Залиште мене! — зненацька закричав він, вириваючись у неї з рук. — Я не знаю, де вона! Не знаю! Господи, хай святиться ім'я твоє…

Він забурмотів молитву, обводячи все навколо божевільним поглядом. Його дихання ставало дедалі хрипкішим, і Еріка злякалася.

— Не розмовляйте! Зараз я знесу вас униз, — сказала вона, підіймаючи старого.

Господи, який він важкий! Як вона стягне його цими хисткими щаблями? Ну невже ж ніхто не допоможе їй?

— Аго-ов! — відчайдушно заволала вона. — Рятуйте! Сюди! Тут жива людина!

Відповіддю була тільки луна. Отець Годвін знову почав марити, невиразно кленучи когось. Видно, розум у старого скаламутився від пережитого. Еріка обережно почала стягати його вниз, намагаючись не спіткнутися на сходах і не завдати йому болю. Сльози котилися в неї з очей, заважаючи розгледіти дорогу. Тільки б допхати його живим.

— Це були не шотландці, — несподівано промовив умираючий священик. — Не шотландці… Це…

Сходинка під нею ледь затріщала, й дівчина завмерла, намагаючись не ворушитися. Обгорілі сходи небезпечно порипували, вочевидь збираючись розвалитися на частини під вагою двох людей.

— Хто тут є живий? — раптом почувся знизу чийсь гучний голос. — Де ви?

— Агов! — голос у Еріки зривався. — Ми тут! Допоможіть!

Внизу з'явилася чиясь могутня постать у накидці з козячих шкір. Гострий дух мокрої вовни вдарив у ніс, її серце на мить завмерло від ляку. Наступної миті вона ледь не закричала від радості. Та це ж Дональд! Звідки він тут узявся? Дівчина дивилася на нього, не вірячи власним очам. Слідом з'явилося ще двоє із дружини сера Родеріка, які тужно оглядали замкову залу.

— Несіть стола, — коротко наказав він.

Здоровань Дональд виліз на стіл і обережно прийняв на руки пораненого. Еріка зістрибнула слідом.

— Він живий, живий, — як заведена, повторювала вона. — Обережно, будь ласка!

Священик ледве дихав. Зважаючи на все, він знепритомнів від болю, поки вона його тягла.

— Кладіть отця Годвіна тут. Його не можна зачіпати, — розпорядилася дівчина. — Зараз я принесу трав, зроблю йому перев'язку…

Не звертаючи уваги на хисткі сходи, вона вихором злетіла нагору та ввірвалася в свою кімнату. Першої миті від несподіванки навіть зачепилася об поріг. Її маленьку, прибрану кімнатку було розгромлено. Стару скриню розбили на тріски, ліжко перевернули, пучки лікарських трав зірвали зі стін, і їх затоптали чиїсь грубі чоботи… Складалося враження, що чиясь брутальна, сліпа лють вихлюпнулася тут. Еріка мерзлякувато зіщулилась. Якби вона спала в своєму ліжку цієї ночі, то вже не була б живою. Незрозуміло чому, але вигляд її розореного житла став останньою краплею, що добила її остаточно. Якусь мить вона постояла на порозі своєї кімнати, а далі мовчки вийшла й зачинила двері.

— Я нічого не знайшла… — тихо сказала вона, зупиняючись поруч із Дональдом.

Недоговорила, закусила губу. По худенькому тілу отця Годвіна прокотилася судома, він сіпнувся й затих. Дональд поклав їй руку на плече.

— Він усе одно не вижив би, — ніяково пробасив він. — Рана затяжка. З такими не виживають, я-бо вже знаю… Навіть дивно, що він стільки протримався. Ми обшукали весь дім, але не знайшли більше нікого з живих.

— А Гілберт? — очужіло запитала вона.

Дональд тільки похитав головою.

— Його ніде нема.

Еріка низько опустила голову. В роті від прокушеної губи залишився солоний присмак власної крові. Її знову мало не знудило. Кров, сама кров навкруги… Вона повільно озирнулася навколо, ніби прокидаючись від сну. Двоє вояків, що прибули з Дональдом, діловито вовтузилися біля загиблих.

— Треба поховати їх, — почула вона чиїсь слова.

«Навіщо? — здивовано подумалося їй. — Кого ховати? Батька? Бранвена?» Вона хотіла крикнути, що не можна ховати їх, адже вони, може, ще живі, але язик присох до гортані. Еріка тупо дивилася, як двоє вояків поклали посічене тіло Бранвена на імпровізовані ноші зі зламаної лави та понесли до виходу. Дональд щось говорив їй, але вона не чула нічого. Еріка дозволила вивести себе з замку й посадити на якийсь камінь на подвір'ї. Очі стежили за тим, як вояки виносять тіла загиблих, але сама вона залишалася байдужою. Не було ні сили, ні почуттів, лише тупа покора долі.

Тільки тепер вона зненацька ясно зрозуміла, що в неї не лишилося нікого й нічого. Усе, що було, відняли. Дівчина мовчки встала й безтямно наблизилася до трьох чоловіків, які лежали поряд. Вояки, як по команді, розступилися перед нею.

— Пробач мені, будь ласка, батьку, — попросила вона. — Я завжди тебе пам'ятатиму. Прощавай, Бранвене. Ти був справжнім лицарем, — голос її зірвався. — Прощавай, Джошуа.

Вона по черзі поцілувала кожного в холодне чоло й заплющила очі, подумки прощаючись із усіма… І зі своїм колишнім життям. Тепер вона сама й повинна сама подбати про себе. О Боже, за що?! Вони всіх, всіх убили! Батька, братів, навіть отця Годвіна — старого безневинного священика, вбили стару Кетрін, котра кинулася на них із пательнею в руках! Що ж це за звірі, які вбивають усіх підряд, не щадять нікого!

Еріка відчувала, як у грудях повільно розгоряється скажена, всепоглинаюча лють. Перед очима невідступно стояли обличчя загиблих, її нудило від кволості. Вона нагнулася над Бранвеном і спробувала підняти його меча. Важкий… Кинджал Джоша виймався із піхов з натугою, ніби не хотів розлучатися з колишнім господарем. Дівчина зважила його на руці й криво посміхнулася.

— Якраз, — замислено промовила вона.

Саме з цим кинджалом Джош учив її фехтувати.

— Міледі, накажете послати по священика на село? — ніяково кашлянув ззаду Дональд.

Еріка перевела погляд на нього. Очі в неї стали колючими, як дві крижинки.

— Скажи, як вийшло, що тебе не було в замку? — холодно запитала вона.

Він навіть присів від несподіванки.

— Побійтеся Бога, міледі! — притис руки до серця. — Ваш батечко послав нас у роз'їзд. Пастухи бачили невеличкий шотландський загін біля кордону днів зо п'ять тому, ну я й поїхав перевірити, що там діється. Ці, перепрошую, горці, гляди та й заведуть усю череду, коли їх не пристрахати… Я ж не знав, що так вийде! Щойно ми з хлопцями побачили дим, то відразу повернули коней назад, та тільки от… — він скрушно розвів руками, — спізнилися.

Знадвору почувся тупіт, у отворі брами постав ще один вояк.

— Ось що я знайшов на подвір'ї! — похмуро простяг він якусь ганчірку.

Дональд схопив її і вилаявся крізь зуби.

— Що це? — Еріка вимогливо простягла руку.

— Клапоть шотландського пледа, — гнівно промовив він. — Ось, дивіться, видно, негідник обірвав його, коли за щось зачепився! Ну, тепер-то ми знаємо, хто тут побував!

Еріка, не відриваючись, дивилася на брудну ганчірку. Чорно-сині широкі й вузькі жовті клітинки… їй був чудово знайомий цей малюнок. Їхні сусіди, Маклейни! Її серце скажено застукотіло, вона просто-таки вчепилася поглядом у цей клаптик пледа, ніби він міг дати їй відповідь на всі запитання.

Що спонукало їхніх сусідів напасти ось так, по-зрадницьки, й вирізати цілий замок? Так, вони ніколи не були з ними особливо дружні, люди з цього клану постійно намагалися перегнати на свій бік їхню худобу, але старий Колін Маклейн завжди був обережний і ніколи б не ризикував, знаючи, що здобич того не варта. Та й із шотландцями зараз мир… їй згадалися дивні слова вмираючого батька Годвіна: «Це були не шотландці!» Тоді хто ж? Хто ще здатен на таку жорстокість? Старий був сам не свій, міг усе переплутати, та й просто збожеволіти від болю… Вона зціпила зуби, відчуваючи, як серце стискається від ненависті.

— Скажи, по-твоєму, це Маклейни? — запитала вона, дивлячись воякові просто у вічі.

Той замислено пошкріб свою кошлату потилицю.

— Та більше, начебто, нема кому… Он і клеймор Біллі знайшов біля воріт, та й кінські сліди ведуть до кордону. Саме дощ пройшов, їх добре видно. З усього виходить, що вони. Може, старий Колін довідався, що сер Родерік повернувся з ярмарку при грошах, тому й вирішив напасти? Одного не розумію — як вони примудрилися варту перерізувати. Адже сам Джош чатував, а він досвідчений вояк був, його так просто не одуриш…

— Годі, — різко обірвала вона мову начальника роз’їзду. — Перевір, чи не лишилося ще живих. Знайди сільського старосту й приведи до мене.

Дональд розгублено кивнув і поквапився виконувати її накази. Еріка якось очужіло подумала, що цей могутній чоловік беззастережно слухається її, шістнадцятирічного дівчиська. Іншим разом це її потішило б, але не тепер.

— Ти поховаєш усіх на нашому цвинтарі, — розпорядилася дівчина, коли до неї привели старосту селища, який тремтів з ляку. — І гляди, щоб було все честь по честі! У замку ніхто не повинен залишитися. Гляди, коли я повернуся, спитаю за все з тебе. І ще — накажи своїм людям принести мого вузла, я покинула його на узліссі.

Вона так глянула на переляканого старосту, що він тільки й спромігся, що кивнути.

— Так, міледі, — пролепетів, стягаючи свого капелюха.

Еріка повернулася до нього спиною і знову звернулась до Дональда.

— Подивіться, що лишилося коштовного в замку, — уривчасто наказала вона. — Нам знадобиться зброя. Збери всіх! Ми виступаємо негайно, поки вони не встигли далеко втекти.

* * *

Джон Нолліс цілий день провів у сідлі й тепер був лютий, ніби тисяча чортів. Невже їм доведеться знову подолати довгий шлях назад до замку Тейндел? Він скосив через плече око на своїх людей і щосили випустив повітря крізь стиснуті зуби. Поводи чотирьох коней без вершників були міцно примотані до сідельних лук живих. Вояки байдуже мовчали, очікуючи його наказу. Вони давно засвоїли, що коли командир у такому настрої, краще мовчки чекати, чим усе скінчиться, й не потрапляти йому під гарячу руку. Графський капітан Нолліс був швидкий на розправу…

Джон гмикнув, замислено смикаючи свого білявого вуса. Він не знав, на що зважитися. Усі вони добрі хлопці, які пройшли з ним вогонь і воду, віддані йому душею і тілом. Ось лише чи тільки йому? Кожен із цих відчайдушних горлорізів із задоволенням посяде його місце, щойно випаде така нагода. А сер Джеффрі не зважатиме на те, що він служив йому вірою і правдою багато років, коли довідається, що завдання не виконано. Йому начхати, що Нолліс доклав усіх зусиль, аби молодший син барона Персі отримав жаданий титул і графство Нортумберленд… Він пробурмотів під ніс лайку. Яка користь від усіх цих міркувань, якщо капосне дівчисько поплутало йому плани й тепер він не може спокійно повернутися до господаря та отримати заслужену винагороду!

Джон заклопотано наморщив чоло. Здається, у них із сером Джеффрі починаються серйозні неприємності. Мабуть, донька барона Родеріка цілком може запідозрити, що саме він причетний до нападу на замок. Хочеш не хочеш, а всі мешканці замку мертві в той час, як Джон Нолліс живий і здоровий. Як він зможе пояснити це? А там, гляди, ниточка потягнеться й до його господаря… Джона пересмикнуло. Що завгодно, тільки не це. Він надто добре знав, що криється за вдаваною м'якістю манер молодшого Персі, йому не хотілося випробувати на собі силу панського гніву. Джон потягся в сідлі, розминаючи затерплі м'язи. Господи, як ломить усе тіло… Він не спав до пуття вже кілька ночей. Йому бачилася власна тепла комірчина, в якій так приємно завалитися на ліжко та досхочу виспатися. А потім навідати догідливу вдовицю Пеггі, яка либонь уже зачекалася. Ні, спершу пожерти…

Він розлючено сплюнув і вилаявся.

— Поїхали! — коротко наказав, торкаючи коня та повертаючи назад.

Клята руда відьма! Але ж так усе добре складалося… Він згадав, як чисто все було задумано. Комар носа не підточив би! Вони роздобули шотландське спорядження, навіть ось надягли ці дурнуваті кілти, щоб випадкові свідки могли сказати, що на замок Тейндел дійсно напали горці. Всі сліди мусили вказувати на те, що напад вчинили Маклейни, войовничий клан, який живе по той бік Чевіотських гір. Справді, він міг по праву пишатися задуманою операцією. Міг би, якби не це стерво! Джон знову смачно вилаявся, пом'янув нечистого. Диявол, кого він хоче обдурити! Усе з самого початку йшло не так, як він розраховував. Стражник трапився меткий, устиг подати сигнал своїм. Це була його помилка, Нолліс знав. Завжди слід добивати ворога, навіть якщо він здається мертвішим за мертвого. Із простими латниками вони впоралися швидко, але барон із сином встигли забарикадуватися на другому поверсі; якби Сід не придумав підпалити солому, то навряд чи вдалося б викурити їх звідтіля. З молодшим хлопчиськом вони розправилися швидко, як і зі слугами… Довше за всіх протримався Родерік. Він зовсім озвірів, коли Нолліс поранив його старше щеня, та бився, як скажений. Була мить, коли Джон подумував, чи не час уже накивати п'ятами. Добре, що він не встиг надягти крицеві лати, інакше б із ним не впоралися.

Дідько забирай, вони недорахувалися п’ятьох! П'ятьох досвідчених, чудово озброєних вояків, виставлених проти сонного гарнізону вошивої фортеці, висота стін у якої не перевищує восьми ярдів! Господи, їх було всього не більш як півтора десятка, та й то половина — діти, старі й безмозкі слуги.

Джон Нолліс пересмикнув плечима. Авжеж, він думав, що справа владнається простіше, а вийшло он скільки мороки. Як же він загубив цю руду погань? Джон щосили хльоснув коня, зриваючи злість на ні в чому не винній тварині. Хто ж міг знати, що їй втелющиться в голову втекти з дому саме цієї ночі. Коли він побачив, що кімната цього дівчиська порожня, то спершу вирішив, що вона десь ховається. Вони з хлопцями перевернули весь замок, обнишпорили всі кути, але її ніде не було. Дівчисько як у воду впало! Він уже подумав, що вона просто вислизнула за ворота, але вартовий, поставлений зумисне для такого випадку біля донжона, клявся та божився, що повз нього ніхто не пробігав. Залишалося єдине — з замку був ще один вихід, про який вони не знали. Так воно й було — Нолліс сам знайшов непомітну для стороннього ока стежку, яка вела крутою скелею донизу. Виходить, вона втекла! Він посміхнувся, коли згадав цей дурнуватий напис на столі, зроблений вочевидь похапцем, бо його не було вчора ввечері. «Татку, я повернуся»… Для нього все стало на свої місця, коли він побачив це. Виходить, дівчина вирішила втекти з рідної домівки? Непогано з її боку, варто зауважити, й досить вчасно. Джон посміхнувся собі у вуса. Хтось на небесах добре попросив за цю руду відьмочку. Звичайно, повертайся, ми тебе чекаємо. З нетерпінням!

Господи, та просто уявити собі, що кволе дівчисько зможе вибратися з замку так, щоб його ніхто не помітив, і саме в такій темряві спуститися крутими скелями… Бр-р-р! Це не кожному чоловікові під силу, а їй за іграшки! Що не кажи, Нолліс був страшенно розлючений на дочку барона Тейндела, але десь глибоко в душі в нього чаїлася повага до цієї нерозважливої, але сміливої плюгавки. Це ж треба було посміти так нахабно обвести його круг пальця! Вони обнишпорили всі околиці, але й сліду її не знайшли. Куди ж вона поділася? Напевне, відсиджується де-небудь між цих триклятих пагорбів, що всі однаковісінькі й серед них можуть орієнтуватися хіба що шотландці та гірські цапи. Залишалося тільки припустити, що слухняна донька свого батька помітить дим від запаленого замку та швиденько побіжить назад — довідатися, а що ж там димить… Отут-то вони її й схоплять.

Джон Нолліс не так палко бажав з'являтися перед господарем зі звісткою про те, що його люба небога, якій за заповітом старого лорда Персі відходила левова частка графства Нортумберленд, жива та здорова. Потрібно позбутися цієї проклятої спадкоємиці, поки її не відшукають нотарії покійного Генрі Персі.

— Треба швидше цюкнути її, — пробурмотів він собі під ніс.

Звичайно, шкода буде просто так вбивати таку красуню, але справа — перш за все… Зрештою, йому ніхто не перешкодить побавитися з нею перед тим, як він виконає волю свого пана. Він прийняв рішення, повеселішав і навіть почав насвистувати під ніс якусь пісеньку. Дівчисько не могло далеко піти, вони легко її впіймають. Ну-ну, маленька, весело подумав він, давай пограємося в котика й мишку. Тільки ось котик тобі трапився надто схожий на рись, і в мишки нема жодних шансів. Маленької рудої мишки, що випадково зіпсувала чужий сир…

Алегорія йому сподобалася, й далі Джон поїхав веселіше. Він знав, де шукати, й був упевнений, що знайде втікачку. Від нього ще ніхто не втікав.

Розділ 6

Вона отямилася від того, що по її щоці текла холодна вода. Кап, кап… Кап, кап… Немов осінній дощ монотонно стукотів по даху. Ні, це був не дощ. Холодна крапля знову впала на її обличчя. Еріка невдоволено поморщилася та спробувала відвернутись. Різкий біль відразу прохромив їй скроню, змусив застогнати. Якийсь час вона нічого не відчувала, крім цього пекучого болю, від якого розколювалася голова.

Свідомість поступово поверталась до неї, приносячи з собою новий біль. Господи, що ж, у неї не лишилося жодної кісточки, котра не боліла б? Еріка повільно обмацала себе. На обличчі садно, подряпини, але начебто все ціле. На її подив, одягнута вона була в чоловічі штани, сорочку й гамбізон[33] із грубої шкіри, вочевидь завеликий. На голові чиясь шапка… Чому ж усе так болить? І де вона?

Дівчина спробувала озирнутися, і з третьої спроби їй вдалось трохи підвестися на лікті. Перед очима все пливло, ніби вона опинилася на дні каламутної річки. Таке було, коли вони з Браном пірнали в Тейн на парі, хто довше протримається під водою. Гіл сидів на березі й реготав, коли вони зринали, усі в болоті й водоростях. Діти страшенно мерзли, але ніхто не бажав поступатись іншому, й вони все одно пірнали та пірнали. Зрештою, примчав розлючений батько й прогнав їх додому…

Батько… Бран. Гіл. У неї в голові ніби щось вибухнуло, розбиваючи її спогади на безліч гострих скалок. Еріка рвучко сіла на холодній підлозі, обхопила голову руками. Вона згадала все. Перед очима затанцювали різнобарвні уривки картин, складаючись у єдине ціле. Спалений Тейндел, кров на підлозі, мертвий стражник і мерці в залі… Скрізь мертві, тільки мертві. Еріка запекло вчепилася зубами собі в руку, мало не прокусила її.

Це трохи привело її до тями.

— Господи, невже це був не сон? — простогнала вона.

На мить їй здалося, що вона зараз прокинеться в своїй маленькій кімнатці, одягнеться, спуститься рипучими сходами, і усе буде, як раніше…

Ні. Так, як було, не буде вже ніколи. Всі її рідні мертві, вона пам'ятає. Пам'ятає чорний порожній Тейндел, що був колись її домом. Але чому ж пам'ять відмовляється підказати їй, де вона? Що це за місце, в якому вона опинилася?

Дівчина підняла голову й здивовано озирнулася навколо. Каламуть перед очима розсіялась, але те, що вона побачила, не додало гарного настрою. Холодну підлогу, на якій вона сиділа, ледь прикривала гнила солома, по каменях подекуди стікала вода. У стіні навпроти стирчало залізне кільце з вставленим у нього смолоскипом, що чадів і ледь освітлював дивне місце. Було вогко й незатишно, ніби вона потрапила в якесь підземелля.

Еріка здивовано втупилася в грубі ґрати, вмуровані в стіну. Пруття проіржавіло від вогкості, але здавалося надзвичайно міцним. Невеличке віконце, в яке, видимо, подавали їжу в’язням… Вона з жахом замотала головою. Не може бути. В'язням? Але даруйте, тоді що ж, виходить, вона тепер сидить у в'язниці?

Ніби відповіддю на всі її запитання, звідкілясь долинуло рипіння дверей, що відчинялися, й у віконці вона побачила світло. На мить почувся багатоголосий гамір, далі все стихло. Про всяк випадок Еріка відсунулася далі до стіни.

— О, красуне! Ти зайшла мене провідати? — почула дівчина грубий чоловічий голос. — Давай, не соромся, Мейзрі, тягни сюди цю миску. І другу теж!

Невидимий чоловік засміявся, потім почулася якась метушня й звук важкого ляпаса.

— Ану забери свої руки, Робіне! — пролунав у відповідь верескливий жіночий голосок. — Ото ще, більше нема мені чого робити, як тільки тебе, старого цапа, навідувати. Облиш, не хапай! Ця їжа не для тебе. Бідолашний хлопець теж повинен поїсти. Краще посвіти мені.

До віконця піднесли смолоскип, і Еріка заслонилась рукою від яскравого світла.

— Та не бійся ти, я лише принесла тобі попоїсти, — засміялася служниця, зазираючи у віконце. — Бідолашний! Не лякайся, я тебе не скривджу.

Із цими словами вона простромила між ґратами глиняну миску й поставила її на підлогу. Зважаючи на її брудні фартух і ковпак, із-під якого недбало вибивалося волосся барви соломи, дівчина працювала на кухні. Вона могла б здатися гарненькою, якби не дурнуватий вираз обличчя й трохи банькаті очі. Дівка задерикувато підморгнула Еріці, й та ледве знайшла в собі сили кивнути у відповідь.

«Про кого вони говорять?» — у сум'ятті подумала вона й швидко озирнулася довкола. Нікого крім неї в темниці не було… Раптовий здогад вразив її. Вони що — приймають її за хлопця? Вона мимоволі підняла руку до волосся. Не може бути, щоб її поплутали з чоловіком! На подив дівчини, під шапкою стирчали короткі, нерівно обрізані пасма, які ледве сягали їй до пліч. Втім, її вже одного разу прийняли за хлопчиська.

Служниця грайливо помахала їй рукою. Еріка мало не прикусила собі язика, що вже ладен був заперечити проти такої жахливої помилки. Може, воно й на краще, що її вважають хлопцем.

— Ти диви, отямився! — радісно повідомила тим часом дівка. — Привіт, красунчику! І не гордий, бач, здоровкається. А кажуть, що всі англійці — пихаті ошуканці.

— Правду кажуть, Мейзрі, — пробурчав чоловік. — Ану вставай, сассенаху!

Стражник теж опустив свою кошлату голову до ґрат, що були на рівні його грудей. Похмуро оглянув Еріку, сплюнув собі під ноги.

— Тьху, молокосос! Це ж треба… А ще береться замок штурмувати!

— Та облиш, Роббі! Зате який гарненький! — засміялася служниця.

Еріка витріщеними очима глянула на дівку, не в змозі слова вимовити від подиву. До неї загравала служниця! Чи вона ще не отямилася, чи збожеволіла… У голові все плуталося. Може, вона вмерла й тепер на небесах? Але там не може бути такого мерзенного запаху. Тоді що це — пекло? Еріка перебрала в голові всі свої гріхи й вирішила, що для пекла нагрішила поки що замало. «Треба б запитати в неї, куди це я потрапила», — промайнула думка.

— Агов, — кволо покликала вона, — леді, скажіть, де я?

Гарненька дівка радісно вереснула.

— Чув, Робіне? Він назвав мене леді!

Служниця в захваті заляпала в долоні. Кошлатий Робін осудливо похитав головою.

— Зовсім, видно, хлопець з глузду з’їхав. А ну не верещи! — нагримав він на дівчину. — Годі тут стовбичити. Вертайся на кухню, певне, мати зачекалася!

Дівка скорчила невдоволену пичку й закрутила озаддям, гордовито віддаляючись. Наостанок нагородила Еріку палким поглядом, від якого ту аж пересмикнуло.

— Ти в замку Маклейнів, приятелю, — повідомив стражник, длубаючись у мисці. — Адже ти сюди прагнув потрапити, коли ломився просто у ворота? Чи помилився?

Шотландець хитро примружився й зареготав, задоволений своїм жартом.

— А чому я нічого не пам'ятаю? — тупо запитала Еріка.

— Воно й зрозуміло, що не пам'ятаєш, — вискалився стражник. — По голові тебе добряче приклали. Воно й правильно. А нема чого псувати чесним людям свято!

У цілковитій знемозі дівчина відкинулася на холодну стіну. Виходить, вона в замку своїх ворогів… Отакої, чудова новина. Маклейни! У голові потроху почало розвиднюватися. Принаймні, тепер зрозуміло, чому вона у в'язниці. Еріка судомно стисла кулаки. Прокляті нелюди! Вона так хотіла помститися, але не вдалося. Тільки гірше вийшло. Від власної безпорадності їй схотілося розревтись, але зусиллям волі стрималася. Ще чого — плакати перед цими тварюками!

Тепер вона згадала все. Як обрізала коси овечими ножицями перш ніж сісти на коня, як потім вони мчали через гори вночі… Загін не встиг навіть дістатися до замку — їх помітили дозорці та здійняли тривогу. Зав'язалася бійка з шотландцями, вона кинулася вперед, уже нічого не тямлячи. Їй хотілося тільки бити, колоти, різати. Знищити цих мерзотників, які вбили її родину! Потім її скинули з коня, вона впала… Серце в Еріки забилося сильніше. А де ж усі інші? Де Дональд? Невже всі загинули?!

— Де мої супутники? — вигукнула вона.

Дівчина схопилася на ноги, але її відразу захитало від кволості.

— Ич, як висловлюється, — шанобливо зауважив стражник. — Відразу видно — шляхетний. Здрейфили твої супутники, мілорде. Покинули тебе й поскакали. Дякуй Богу, що нікого з наших не поклали, бо тебе відразу б повісили просто на подвір'ї замку!

Він радісно посміхнувся, дивлячись, як Еріка перемінилася на обличчі.

— Та ти їж, їж, не лякайся, — миролюбно запропонував стражник. — Зараз взагалі ніколи з тобою панькатися, так старий Колін і сказав. Свято в нього, бачиш. Доньку заміж віддає. Ось відгуляють, то й почнуть з’ясовувати, хто ти й чого сюди поліз. А поки їж, сили набирайся. Ет, і принесло ж тебе, дурня, саме зараз! Тепер мені через тебе тут стирчати доводиться, коли міг би спокійно сидіти нагорі з хлопцями, пити ель…

Робін мрійливо закотив очі й зітхнув. Стражник зручніше примостився на кам’яному виступі перед заґратованим віконцем і заходився смачно сьорбати юшку з принесеної служницею миски.

Еріка раптом відчула, що немислимо, по-звірячому голодна. Промайнула думка гордо відмовитися від їжі, яку негайно було нею і відкинуто. Вона жадібно схопила миску, тремтячими руками вихопила звідти шматок і запхала до рота. Господи, як же їй хочеться їсти! Вона ледь не перекинула юшку собі на коліна, поквапливо поїдаючи її.

— Та я дивлюся, вас у Англії зовсім не годують, — пожартував Робін. — Агов, як тебе кличуть, хлопче? Тут нудно, давай побалакаємо.

— Мене звуть Гілом, — пробурмотіла Еріка.

Мабуть, буде краще, якщо вона назветься ім'ям брата, подумалося їй. Нехай уже її й далі приймають за хлопця.

— А мене — Робін, — вилизуючи миску, повідомив шотландець. — То чого ти поліз сюди, га, скажи мені? Хазяїн так здивувався, коли йому сказали, що п'ятеро божевільних штурмують замок, — навіть кісткою вдавивсь — так сміявся.

Еріка відчула, як лють спалахує в ній із новою силою. Негідник! Як він сміє!

— Шкода, що кістка не застрягла в нього в горлянці назавжди! — кволо вигукнула вона, не в змозі більше стримуватися. — Ти ще смієш запитувати в мене?! Ви по-зрадницьки напали на Тейндел, убили всіх, а тепер вдаєте, що нічого не було!

Вона схопилася за пруття ґрат, з ненавистю дивлячись на шотландця. Обличчя в Робіна прибрало доволі здивованого вигляду.

— Агов, слухай-но, хлопче, може, тобі й дали по голові, але знай міру. Навіщо б це славному роду Маклейнів нападати на таких бідних сусідів? У них і взяти нема чого. Війни, чи що, давно не було? — він почухав потилицю. — Воно звичайно, давненько… Та не в тім річ. Однак старий Колін до того був заклопотаний приготуванням до весілля, що йому ніколи було думати про якихось англійців! Все-таки єдина дочка заміж іде.

— А хто ж тоді напав на нас? — збентежилася Еріка. — Ти брешеш мені! Я сама бачила плед!

— Легше, хлопче, — грізно попередив Робін. — Хоч ти й заговорюєшся, а все-таки називати себе брехуном я не дозволю. Я теж можу сказати, що бачив плед. І не один. Навкруги всі в пледах! Вкотре тобі кажу, не нападали ми ні на який замок, дідько б тебе забрав!

Знесилена Еріка впала на підлогу й нервово засміялася. Виходить, вона помилилась? А може, шотландець просто морочить її. Це могли бути й не Маклейни, а хтось інший… Поки вони вп'ятьох намагалися так нерозумно взяти приступом замок, справжній убивця вже був далеко. Зненацька страшний здогад змусив її перестати сміятися й укритися холодним потом. Усе було підлаштовано. Швидше за все, так і є. Вона дурне, самовпевнене дівчисько, яке надурили як оком змигнути! Ті, хто напав на замок Тейндел, не хотіли, щоб їх знайшли. Саме тому вбили всю її родину й усіх слуг, не пощадили навіть старих і дітей та підкинули брехливі докази злочину. Вона втупилася незрячим поглядом у простір, вражена цією думкою. Але це значить, що їй теж загрожує небезпека? І священик щось говорив про це… Тоді вона не звернула уваги на його слова, але тепер вони знову зазвучали в неї у вухах. «Тебе не знайшли, Еріко?» Виходить, її шукали! Шукали, щоб убити.

Стражник здивовано дивився на бранця, що раптово засміявся, а потім так само раптово замовк і втупився диким поглядом у стіну.

— Агов, слухай-но, може, в тебе не всі вдома? — обережно поцікавився він.

Еріка не відповіла. У її серце закралася глуха туга. Що з нею тепер буде? Раптово їй стало байдуже. Хіба не все одно, як вона загине — від меча якихось негідників, чи в петлі Маклейнів? Дівчина відчула, як на неї навалюється страшна втома. Знову розболілася голова. Не хотілось ні про що думати, тільки ось так лежати й не ворушитися…

Вона відповзла в куток і влаштувалася на соломі. Огидний запах гнилизни вдарив у ніс, але вона й не помітила цього. Зараз їй хочеться єдиного — спати…

Дівчина й не помітила, як провалилася в глибокий сон.

— Ну й дідько з тобою, — флегматично зауважив стражник, бачачи, що його підопічний заснув. — Спиш? Мені ж клопоту менше.

Він потупцював біля віконця, ще раз уважно подивилася на сонного бранця. А що, коли… Робін тяжко зітхнув. Дідько б забрав цього малого! Сидів би зараз із хлопцями нагорі, як годиться. Пили б ель, горланили пісень та видивлялися на гарну наречену. Ет! Не можна, три відьми тобі в ребро! Треба стерегти цього мерзотника.

— Не буде в тому нічого лихого, якщо я вихилю кухля за здоров'я юної Енні, — сам собі сказав Робін.

Він переконався, що бранець міцно спить, дістав із щілини в стіні об’ємного міха, в якому щось булькотіло, та зручніше влаштувався на лаві. Зрештою, у нього теж буде свято!

* * *

…Друге пробудження було таке саме неприємне, як і перше. Хіба що смолоскип у камері зовсім догорів, тільки з віконця просочувалося неяскраве світло. Холодна вода натекла під солому, перетворила її на розкислу кашу. Еріка з відразою відкинула від себе смердюче гнилля. Господи, вони що тут, ніколи не змінюють устілки в'язням? Їй пригадалися слова Робіна-стражника: «Повісили б на першому ж сучку». Авжеж, напевне, тут не надто церемоняться з бранцями, а тим більше — з англійцями.

Її пересмикнуло, чи то від холоду, чи від ляку. Щоб якось зігрітися, Еріка встала й почала повільно походжати по своїй тісній камері. Шкода, що не можна змінити одяг — вона майже вся змокла. Так, глузливо додала про себе, і скупатися в кадовбі з гарячою водою! Знайшлася принцеса.

Дівчина прислухалася. Зважаючи на все, свято було в розпалі. Голоси, що долинали сюди, в льох, крізь кам'яну товщу стін звучали глухо. Еріка почала ходити по камері швидше, відчуваючи, як кров поступово доливає до задубілих рук і ніг. Затьмарення минулося, голова міркувала напрочуд ясно. Сон вочевидь був їй на користь — тепер вона почувалася краще, їй відразу схотілося вибратися звідси. Що там говорив цей Робін… У замку весілля? Тоді їй потрібно вшитися звідси якнайшвидше, поки Колін Маклейн не знайшов часу «розібратися» зі своїм бранцем. Ось тільки як?

Дівчина підійшла до ґрат і посмикала їх. Звичайно, можна було й не намагатися: пруття сиділо міцно, начебто вросло в стіни. Щоб перепиляти таке, їй знадобиться не один місяць. А вона не має часу! Від думки про те, що зроблять із нею шотландці, коли скінчиться весілля баронової дочки, в Еріки зацокотіли зуби. Треба щось терміново придумати.

— О, думай же, думай, дурна голово! — крізь зуби пробурмотіла вона. — Змогла забратися сюди, тепер зумій вибратися!

Ретельно, дюйм за дюймом, вона уважно обстежила стіни. Ніде нічого, ніякої лазівки! Міцні дубові двері, очевидно, були замкнені ззовні на засув, тож навіть якби вдалося добути ключі, це б не допомогло. Що ж їй робити? Від безвиході Еріка спробувала простромити голову між пруттям ґрат, але в неї, хвалити Бога, нічого не вийшло. Зате вона змогла розгледіти, що діялося в коридорі. Там на лаві солодко спав Робін, ніжно обіймаючи списа та прихиляючись спиною до стіни. Перед ним стояли порожня миска й кухоль, а поруч сумно валявся здутий міх із-під вина. Видно, бравий страж усе-таки здійснив свою мрію та напився, хоч і на самоті. Запах браги привільно розливався коридором, перебиваючи сморід підземелля. Правильно, чого цьому шотландцеві боятися — бранець замкнений надійно, не втече.

Так, невесело. Еріка розчаровано відкинулася назад. Залишалось тільки чекати… Може, Дональд встигне зібрати підмогу й повернеться, щоб виручити її? Вона прикинула час, потрібний, щоб дістатися до Беверлі й назад, і зітхнула. Ні, вони не встигнуть. Відчай знову почав опановувати її. Цікаво, нагорі день чи ніч? І скільки часу вона пробула в нестямі? Може, гості вже роз'їжджаються й незабаром сюди з'явиться сам Колін Маклейн, щоб віддати наказ підняти її на дротики…

Раптом їй почулося якесь тихе шарудіння в коридорі. Еріка напружила слух. Так і є! Хтось тихенько відмикав зовнішні двері. Серце в дівчини скажено забилося. Хто це може бути? Навряд чи хазяїн замку навшпиньки скрадатиметься до ув’язненого… Намагаючись рухатися тихо, вона підійшла до віконця й мало не відсахнулася, коли побачила в ньому лукаву пичку тієї самої служниці, котра приносила їм обід. Щоправда, тепер дівчисько змінило свій дурнуватий ковпак на ще дурніший чепець і розчесало волосся.

— Привіт, красунчику, — прошепотіла вона й дурнувато захихотіла.

Еріка ледве стрималася, щоб не послати її подалі. Ото дурепа! Це ж треба, заграє з нею, начебто вона прекрасний лицар в ув'язненні! Теж мені, леді Гвіневера…

Дівка тим часом солодко посміхнулася й по-змовницьки прошепотіла:

— Ось, поки Робін спить, я прийшла тебе провідати. У замку всі перепилися, то я й вирішила: а спущусь-но сюди, подивлюся, як ти тут. Принесла тобі смачненького. От…

Вона полізла за пазуху й вийняла просто звідтіля трішки об'їдену курячу ногу. Але побачила, що співрозмовник застиг стовпом, глянула очікувально та підморгнула. Еріка болісно ковтнула та нарешті знайшла в собі сили посміхнутися у відповідь.

Вона прийняла подарунок, узялася жувати тверде м’ясо, намагаючись не дивитися на служницю. І раптом у її мозку блискавкою спалахнув здогад. Це її єдиний шанс! У Еріки почав складатися божевільний план. Так, звичайно, це жахливо нерозумно, але чому б і ні? Ця дурепа хоче романтики, а їй треба якось вибратися з льоху. То чому б не з допомогою дурненької служниці?

— Від усього серця дякую вам, прекрасна леді, — намагаючись говорити низьким голосом, сказала Еріка.

Очевидно, такі слова викликали в дівки цілковитий захват. Вона здивовано закліпала своїми банькатими очима й стала невловимо схожа на вівцю.

— Господь винагородить вас, — Еріка приклала руку до серця й відважила служниці уклін, гарячково силкуючись пригадати, як ту звуть. — А я буду вдячний вам до кінця свого життя. Ваша краса ніщо в порівнянні з вашою неземною добротою, прекрасна Мейзрі.

Служниця навіть рота розтулила від замилування. «Не перестаратися б, — подумала Еріка, — бо вона мене зовсім не зрозуміє».

— Оце ти, красунчику, сказав, — кокетливо накручуючи солом'яне пасмо на брудний палець, промовила куховарка. — Так зі мною ще ніхто не балакав. Щиро кажучи, ти мені теж відразу припав до вподоби. Скажи-но краще, хто ти і як сюди потрапив?

— О, це дуже сумна історія, — Еріка гарячково порпалася в пам'яті, намагаючись пригадати якусь підходящу легенду. — Мене звуть Гілберт, я лицар із дуже старовинного й славетного роду. Е-е-е… нехай це вам не здасться дивним, люба леді, але я намагався зіпсувати весілля.

— Зіпсувати весілля?! — очі в дівки мало не вилізли з орбіт, так що Еріка навіть трохи налякалася за їх цілість. — Весілля хазяїнової дочки?

— О так, — сумно підтвердила Еріка. — Та лиха доля не дала мені здійснити свій задум.

— Ти хочеш сказати, що Філ добряче тріснув тебе по голові руків'ям меча й ти не зміг потрапити в замок? — нервово перепитала Мейзрі. — Але навіщо тобі треба було псувати весілля Енні Маклейн? Ти що, закоханий у неї? Врахуй, вона заручена зі своїм нареченим ще з колиски!

Служниця підозріливо втупилася в лжелицаря, її щоки зарожевіли.

— Ні, звісно ні, — з пафосом прорекла Еріка, стаючи в гордовиту позу. — Я не закоханий у неї. Я лише хотів допомогти… своєму другові.

— Другові? — голосно перепитала Мейзрй, яка на мить забула й про сплячого Робіна.

— Тихше! Звичайно, другові. Мій друг давно закоханий у Енні. Й вона в нього теж! — натхненно брехала Еріка. — Вони таємно зустрічалися… Отож, він почув, що її віддають заміж, і страшенно зажурився. Просто душу ладен був віддати, тільки б побачити Енні.

Дівка слухала, затамувати подих. Очі в неї аж скосилися від цікавості.

— А як звуть твого друга? — запитала вона.

— Його звуть… Дік Далхаузі, — з якоюсь зловтіхою промовила Еріка. Це було перше шотландське ім'я, що спало їй на думку. — Ми з ним названі брати. Не дивуйся, що шотландець і англієць можуть бути братами. Одного разу він врятував мені життя! І тоді я заприсягся допомогти йому визволити кохану з брудних лабет ненависного їй нареченого. Уночі ми прокралися до замку й напали на нього. Через непорозуміння мене вибили з сідла і я знепритомнів. Мій бідолашний друг, напевне, загинув, а я опам'ятався тут… Решта відома тобі.

Еріка схрестила руки на грудях і додала своєму обличчю виразу глибокої зажури.

— Агов, не сумуй так! — погукала її Мейзрі. — Твій друг живий, я сама чула, що всі англійці повтікали. Філ усе журився, що жодного англійчика не вбив… Ет, до чого ж гарно, — мрійливо зітхнула вона. — Страх як люблю такі історії! Ну це ж треба, а Енні ж бо, Енні! Тихіша за тиху! Ну, хто б міг подумати? Напевне, вона вагітна від твого Діка, зізнайся, га? А ти сміливий, — вона припала обличчям до ґрат, — хоча більше схожий на дівчисько. Надто вже гарненький. Немов янголятко!

Служниця засміялася, показуючи жовті зуби. Від неї густо тхнуло часником і брагою. Еріці стало зле, та вона мужньо посміхнулася, їй спало на думку, що дівка вочевидь не новачок у любовних справах, на відміну від неї… Цікаво, що їй далі робити? Вона мало не впала в сум'яття, але вчасно себе опанувала. Що ж, раз вона вирішила зображати чоловіка, мусить і це витерпіти. Сама винна. Треба якось змусити служницю відімкнути двері, а там уже видно буде! Але як?

— Мені вже однаково, — сумно сказала вона, опускаючи голову. — Для мене все скінчено. Але я вдячний долі, що вона подарувала мені зустріч із тобою.

Мейзрі завмерла з роззявленим ротом.

— Ти чого це, га? — сторожко запитала вона. — Чого це — скінчено?

— Невже ти не розумієш? — Еріка рвучко схопилася руками за пруття ґрат, і дівка мимоволі сахнулася від неї. — Мене повісять, щойно весілля скінчиться!

З очей у служниці негайно потекли великі сльози.

— Ах ти бідолашний! — заголосила вона. — Ну це ж треба такому статися! І ти ж бо ні в чому не винен!

Еріка злякалася, що вона збудить стражника своїм ревінням. Дівка очевидячки намірилася досхочу пожуритися над долею молодого лицаря.

— Ні, але це ж несправедливо! — вигукнула Мейзрі, коли перестала нарешті чмихати носом. Вона хижо втупилася в Еріку, так, що та навіть почервоніла. — Тільки я зустріла справжнього лицаря, як його відразу збираються вішати! Може, ти мене хоча б поцілуєш на прощання?

— Охоче поцілую, — придушуючи напад нудоти, вичавила з себе Еріка. — Але як? Я замкнений тут! А цілувати тебе через ґрати мені не дозволить виховання.

— О, який хитрий! — служниця грайливо взялася руками в боки. — Звичайно, я зайду всередину, а ти — ф'ють, шукай вітра в полі! А потім мене хазяїн уб'є за це, так?

— Що ти, Мейзрі, — палко заперечила Еріка. — Як ти могла подумати таке! Адже я лицар. Хіба я можу допустити, щоб прекрасна дама через мене розпрощалася з життям? Та ніколи! Хочеш, я дам слово лицарської честі, що не вчиню тобі нічого лихого? Я б із радістю відвіз тебе звідси, із цього замку, до своєї рідної домівки!

Мейзрі замислилася. Напевне, така пропозиція здалася дівці доволі привабливою. До того ж, їй очевидячки хотілося цілуватись, але вона не зважувалася зайти в камеру. Болючі сумніви яскраво позначилися на її простакуватому личку. Еріці раптом стало шкода її. Господи, що ж вона робить? У душі прокинувся сором. Вона ж спокушає нещасну дівчину, щоб жорстоко обдурити! Наступної миті вона мало не розреготалася на все підземелля. Ото сміхота! Це вона — жорстокий, підступний спокусник? Ще запитання, хто кого спокушає.

— Гаразд, — нарешті зважилася дівка. — Тільки справді заприсягнись, як лицар, що не втечеш!

— Присягаюся святим Георгієм, заступником усього шляхетного лицарського стану, — урочисто промовила Еріка, намагаючись дивитися на служницю з обожнюванням, — що не заподію ніякої шкоди твоїй дівочій честі. Можеш бути щодо цього цілком спокійна, — зовсім щиро додала вона.

Мейзрі якось невиразно гмикнула й обережно рушила до масивних дверей, що вели в камеру. Намагаючись рухатися нечутно, Еріка швидко схопила глиняну миску й стала так, щоб двері на мить заслонила її від дівчини. Тепер треба діяти рішуче. Не збирається ж вона, справді, цілуватися з цією немитою вівцею!

Вона набрала в груди якомога більше повітря та зціпила зуби. Почулося рипіння засува, що відсовувався. За дверима щосили пихкала Мейзрі — засув виявився тугішим, ніж вона розраховувала.

— Я чекаю на тебе, люба, — прошепотіла Еріка й заскрипіла зубами від приниження.

Видимо, її заклик додав дівці нової сили. Вона добряче налягла на двері, й вони нарешті піддалася.

— Ну, де ти, красун… — співучо протягла служниця, заходячи в комірку, але скінчити не встигла.

Еріка з усього маху вперіщила її по білявій голові важкою глиняною мискою, так що Мейзрі навіть не охнула — лантухом звалилася на холодну підлогу. Миска розкололася від удару, скалки з грюкотом посипалися вниз. Еріка замружилася й присіла від ляку, очікуючи наступної ж миті розлюченого ревіння охоронця.

До її чималого подиву, все було тихо. Схоже, грюкіт не потривожив міцного сну Робіна. Вона зважилася розплющити очі й подивитися, що накоїла. Мейзрі лежала тихо й не ворушилася.

— О Боже, я вбила її, — перелякалася дівчина.

Вона припала вухом до грудей служниці. Ні, все гаразд. Дівка просто знепритомніла. Швидше! Треба зв'язати її… Еріка обережно визирнула назовні. Стражник спав, виспівуючи величезним носом, і не думаючи прокидатися. Цікаво, скільки в неї часу? Зважаючи на все, Мейзрі — дівка міцна й може опам'ятатися будь-якої миті. Про всяк випадок вона ще раз несильно приклала її по голові скалкою від миски.

— Пробач, люба, — пробурмотіла дівчина. — Може, хоч це відучить тебе беззастережно вішатися на чоловіків. Казали ж тобі, всі англійці — ошуканці.

Еріка швидко змайструвала покляпець із фартуха безтямної служниці та з відразою запхала їй до рота. Так, уже краще… Рештки фартуха подерла на смуги, щоб зв’язати своїй жертві руки й ноги.

За кілька хвилин вона обережно вибралася з камери. З натугою засунула тяжкий засув, прослизнула повз сонного стражника за двері, що вели з підземелля. У камері залишилася зв'язана Мейзрі, яку вона дбайливо вклала на солому й відвернула до стіни. Може, стражник у темряві не відразу помітить підміну й це дасть їй кілька дорогоцінних годин. Бідолашна довірлива Мейзрі… Еріка щиро сподівалася, що їй не надто перепаде від хазяїв, коли вони виявлять дівку в льоху замість бранця. Та й не схоже було, щоб метка куховарка дала себе зобидити. Щось придумає на власне виправдання.

У коридорі Еріка розгублено озирнулася навколо. Тепер лишалося вибратися звідси. Замок Маклейнів був значно більший за Тейндел, і орієнтуватися в ньому було складно. Вона пішла навмання, намагаючись про всяк випадок запам'ятати дорогу. Незабаром дівчина зміркувала, що потрапила в приміщення для слуг. Тут, зважаючи на все, теж недавно скінчилося свято. Посередині стояв стіл, навколо якого валялися без тями п'яні шотландці. Перш ніж ступнути в кімнату, вона уважно озирнулася навсібіч. Начебто все тихо… Пригадала, як Мейзрі казала, що всі в замку перепилися. Так воно і є.

Погляд дівчини наткнувся на найближчого до неї хлопчака, який спав просто на підлозі. З-під його закоченого на литці вовняного гольфа стирчало руків'я невеликого кинджала. Намагаючись ступати навшпиньки, вона підійшла до нього й обережно потягла за навершя, зброя легко ковзнула їй у руку. Як заворожена, Еріка дивилася на кинджал, що ледь мерехтів у пітьмі. Їй спало на думку, що зараз вона може легко перерізати півзамку, поки хто-небудь отямиться. Від однієї цієї думки волосся в неї на голові заворушилося. Вона так яскраво уявила собі мерців із перерізаними горлянками, які валялися скрізь, — у коридорах, за святковим столом, — що їй стало зле. Картина розореного Тейндела знову постала в неї перед очима. Дівчина ковтнула й відсапалася. Ні, тільки не так. Убити ворога в бою — це одне, а різати сонних… Бр-р-р! Вона вибереться й без того. Але кинджал, мабуть, треба забрати з собою. Придасться. До того ж, це буде цілком чесний обмін — її ж бо зброю відняли шотландці.

Еріка швидко покрокувала коридором.

— Де ж тут вихід? — замислено промовила вона.

Коридор перед нею роздвоювався, нагору вели якісь сходи. Дівчина справедливо розсудила, що в панські покої підійматися ні до чого, й вибрала правий поворот. Повинні ж слуги якось потрапляти в замок! І напевне, це мають бути якісь маленькі дверцята, що причаїлися в бічній стіні…

— Агов! Чого це ти тут скрадаєшся, га? — почула вона гучний голос за собою.

Від ляку в неї мало не підкосилися ноги.

— Я тебе запитую, ледарю! — загримів той самий голос. — Відповідай, що ти тут робиш?!

Еріка втягла голову в плечі, озирнулася й побачила дебелого здорованя, здавалося, до самих брів зарослою густою рудою бородою. На бородані красувався кілт, настільки заляпаний різноманітними плямами, що складно було розгледіти малюнок. При погляді на нього відразу ставало зрозуміло, що власник цієї нещасної одежинки полюбляє і вміє добре попоїсти. Здоровань похмуро дивився на неї, всім своїм виглядом нагадуючи розбудженого ведмедя.

Еріка ледве стрималася, щоб негайно не накивати п’ятами, й подумала, що коли вона зараз побіжить, то це буде останнє, що їй вдасться в житті.

— Н-н-нічого… — насилу змогла вона вичавити з себе. — Я просто…

— Ну що — просто? — грізно поцікавився охоронець і зробив до неї крок.

Він витяг уперед руку, вочевидь маючи намір зграбастати її за комір. Еріка зрозуміла, що ще мить, і стражник схопить її. Тому зігнулася навпіл і плаксиво заканючила:

— Жи-и-ивіт… Я тільки шукав, де тут вихід… О-ох-ох! Мене нудить…

Вона скривилася й спробувала надати своєму обличчю найжалібнішого виразу, на який лишень була здатна. Страж зупинився, гидливо глянув на неї. Схоже, він їй повірив.

— Ах ти, брудне порося! Не смій паскудити в нашому замку, мерзото! — закричав шотландець. — Понавозили сюди, бач, всілякої дрібноти, що навіть пити не вміє.

Останні слова вочевидь стосувалися нареченого Енні Маклейн. Еріка тихо потішилася сама з собою, що зараз у замку повнісінько гостей, ледь знайомих один із одним. Якби не ця обставина, їй навряд чи вдалося б так легко відскіпатися.

— О, сере, скажіть, де тут вихід? — вона трохи осміліла й знову заканючила. — Я відчуваю, мені зовсім зле… Мій живіт…

Розлючений шотландець підскочив до неї, розвернув у потрібному напрямку й відважив гарного стусана.

— Забирайся звідси, щеня! І не смій паскудити на ґанку, бо язиком вилижеш!

Не змушуючи себе довго просити, Еріка кулею промчала коридором до самого виходу. Хвалити Бога, це були надвірні двері.

Зовні вона жадібно вдихнула свіжого повітря. Після задушливого, смердючого підземелля це було справжнім щастям. Боже, вона знову на волі! У нічному небі яскраво мерехтіли зірки, тихо шуміли дерева на сусідніх пагорбах… У неї навіть руки затремтіли передчуваючи волю. Подвір'я замку було занурене в пітьму, але то тут, то там чулися голоси, блукали якісь тіні. Видимо, дехто з гостей вибрався провітритися після щедрої гостини. Не довго думаючи, Еріка зігнулася в три погибелі, намагаючись похитуватися, немов п'яна, перетнула подвір'я. Залишалася одна величезна проблема: як їй непоміченою пройти у ворота?

Дійшовши до якоїсь будівлі, що стояли досить близько від донжона, вона зачаїлася в затінку. Певне, це була якась господарська споруда — поруч громадилася купа дрів, а біля стіни примостився візок, навантажений барилами.

— Добре, — сказала сама собі вона, — ось ти вибралася з замку. Що далі?

Місяць світив тьмяно, але все-таки давав змогу розгледіти обриси предметів. Вона була настільки близько до стражників біля воріт, що могла чути їхні неголосні балачки та розрізнити, про що вони говорять… Здається, їх там було четверо чи п'ятеро. Старий Колін Маклейн був не дурень — чудово розумів, що зараз на його замок можна напасти без особливої праці, тому виставив гарну охорону.

Спливав час, Еріка з відчаєм озиралася навсібіч, але нічого путнього на думку не спадало. Ет, якби вона була не сама, то може, і вдалося б пробитися крізь варту… Але зараз і думати про це було марно. Вона просто курча проти цих здоровенних шотландців.

Заглиблена в невеселі роздуми, не відразу почула, що до неї хтось іде. Дівчина швидко шаснула за стоси дрів і присіла там. Все-таки вона дісталася майже до самих воріт, а це небезпечно. Від страху спина в неї вкрилася холодним потом, а серце застукотіло десь у горлі. Вона боялася зітхнути, щоб не виказати себе. Хтось пройшов поруч — Еріка навіть відчула різкий запах поту й часнику. «Ні, це нестерпно», — подумала вона, з полегшенням видихаючи повітря й утираючи великі намистини поту з чола, коли кроки затихли. Сидіти й ховатися ось так, лякаючись кожного звуку й кроку! Вона так довго не витримає. Еріка з тривогою глянула на небо. Незабаром розвидниться, її без особливої праці виявлять, і тоді… Вона нервово зайорзала на своєму місці й ненавмисно штовхнула ногою одне з полін. Бридка дровиняка вискочила зі стосу, немов жива, та покотилася до воріт. Грюкіт сухого соснового поліна розкотисто пролунав у нічній тиші, ніби барабанний дріб.

У Еріки язик пристав до горлянки. Вона завмерла, боячись поворухнутися, але було пізно — її почули.

— Агов, Філе! Ходи сюди! — пролунав від воріт чийсь владний голос. — Там щось грюкнуло біля дров'яної повітки. Може, пацюк, а може, ще хто. Ти б подивився.

— Та чого туди шастати? — резонно заперечив невидимий Філ. — Напевне, пацюк або п'яний Робертсон. Він завжди як нап'ється, то йде туди спати.

Еріка ні жива ні мертва слухала цей діалог. О Господи, зараз її знайдуть! Вона панічно почала оглядатися в пошуках схованки.

— Іди, кажу тобі! — суворо наказав старший. — Забув, що сказав лорд? Перевіряти все підозріле! Мені здається, там хтось ховається.

Може, від переляку Еріці на думку спало дещо несподіване. Безгучною меткою тінню вона кинулася до візка. Зачепилась за край, підтяглася на руках і вужем вгвинтилася в одну з порожніх діжок. Зверху барила були накриті якоюсь рядниною, і вона поквапно натягла її на круглий отвір. Може, так не помітять?

Стражник невдоволено бурчав, підводячись зі свого місця та плентаючись до повітки.

— Аякже, підозріле… — неголосно воркотів він, передражнюючи свого начальника. — Ха! Бачся, він вислужується, а я, значить, ходи перевіряй. Стовбич тут, як дурень…

Еріка почула, як він зі злістю штовхнув купу дрів, і вони з грюкотом розлетілися під його ударом. Помертвіла дівчина сиділа в барилі, з острахом дослухаючись до кроків стражника. Зараз він сопів просто в неї над вухом. Вона стиснулася в грудочку й щосекунди чекала, що ось зараз волохате ручисько стражника витягне її зі схованки, і…

— Нема тут нікого! — закричав шотландець, наостанок відкидаючи ногою нещасне поліно. — Я ж казав, то був пацюк!

— А візок перевіряв? — прискіпливо поцікавився старший.

— Атож, дуля тобі, — виразно почула Еріка шепіт стражника. — Ось зараз, просто розігнався, кожну діжку перевірив. Я кажу, нема нікого! Чого там дивитися?! — вже голосніше гукнув він і, позіхаючи, додав: — Однаково ранком діжки повезуть у абатство, нехай уже заодно й нашого пацюка прихоплять!

Він зареготав, задоволений своїм жартом. Від воріт долинув схвальний вигук:

— Авжеж, Філе! Їм він придасться. Уже ж у абатстві зерна багато, це тобі не дрова гризти.

Може, заодно й Робертсона завантажити їм на додачу? Подивися, чи не валяється десь неподалік?

Дружний регіт почувся від вартівні, й стражник, бурмочучи собі під ніс лайку, побрів назад.

Еріка виявила, що знову може дихати. Подумки вона піднесла найщирішу молитву Творцеві, яку будь-коли вимовляла в своєму житті. Оце вже ні, тепер вона нізащо не вибереться з цієї діжки. Серце в неї радісно стукотіло. Це справжня удача! Треба просто залишатися тут, і шотландці самі вивезуть її з замку. А далі… Далі вона що-небудь придумає. Обережно, боячись видати хоча б якийсь звук, вона перебралася в сусіднє барило, що лежало в глибині візка. Не дуже тут зручно… Але й так добре. Вона згорнулася всередині своєї дерев'яної схованки калачиком і спробувала задрімати. До світанку було ще години зо дві.

* * *

…Збудили її розмірене погойдування та стукіт коліс об дерев'яний настил мосту. Візок саме виїздив із замкових воріт. Спросоння Еріка боляче вдарилася головою об похилу стінку барила й відразу злякано затисла долонею рота. Навіть не відразу згадала, де опинилася, й ледь не виказала себе! Втім, не дивно — за останні чотири дні вона стільки разів прокидалася в зовсім неймовірних місцях, що незрозуміло, як вона взагалі досі не збожеволіла.

— Проїжджайте, — почула вона голос стражника над самим своїм вухом. — І швидше повертайтеся з новим вином! Колін звелів поквапити.

Дівчина впізнала голос запопадливого начальника варти й ледве стрималася, щоб не пирснути зо сміху. Її здолали запальні веселощі. Подумати тільки, вона сидить отут, під самим носом у стражників, а її безперешкодно пропускають, та ще й із побажаннями швидше повернутися! Оце вже ні, сюди вона повертатися не збирається.

Тим часом візок, погойдуючись, спокійно рухався лісовою дорогою. У невеликий отвір, не прикритий грубою рядниною, можна було розгледіти клаптик яскраво-синього неба й дерева, що ритмічно погойдувалися. Дівчина прислухалась. Шотландців, які супроводили візок, було двоє: візник і стражник. Вони тихенько перемовлялися між собою, прикидаючи, скільки ж хазяїн витратив на доччине весілля.

Еріка замислилася. Цікаво, чи далеко до абатства, в яке вони прямують? Її радісний настрій потихеньку починав псуватися. А що, як до нього їхати зовсім близенько, й вона не встигне втекти? То ж бо зачудуються ченці, коли виявлять у порожньому барилі дівчисько! Або, точніше, хлопця. Останнім часом її приймали за хлопчиська, й вона навіть не могла сказати, тішить її це, чи не дуже. Тепер уже думка залізти в діжку не здавалася їй такою вдалою. Може, слід було перечекати в замку, забитися в який-небудь кут, а потім під галас ушитися разом із гостями, що роз'їжджаються? Вона вже лаяла себе останніми словами, тим більше, що подорож у барилі виявилася не такою вже й приємною. Вона неабияк нам'яла собі боки об трикляті дерев’яні стінки. Візок підкидало на кожному вибої, діжки грюкотіли над головою, а її нещасні кісточки старанно перелічували всі купини та ями в околиці. На додачу знову жахливо схотілося їсти, так що від голоду навіть шлунок стисло…

— Тпр-ру, стій, стій, худобино безмозка! — зненацька закричав візник, натягуючи віжки.

Дівчина ледве стрималася, щоб не вилаяти його за таку раптову зупинку. Діжка підстрибнула, немов жива, й Еріка отримала черговий синець.

— А це що таке? — почула вона обурене запитання шотландця, але наступні його слова були перервані пронизливим свистом стріли.

«З вогню та в полум'я», — тільки й встигла подумати нещасна втікачка, намагаючись глибше забитися в барило. Невже на них напали розбійники? Цього ще бракувало.

— Ану ж бо, Сенді, вмаж їм ще, якщо ворухнуться! — пролунав чийсь знайомий голос. — Не рухатися, бо мої молодці всадять у вас добру англійську стрілу!

— Прокляті сассенахи, — злостиво прошипів візник. — Що вам потрібно?

Дівчина не дала нападникам можливості відповісти. Відчуваючи, як серце завмирає, а потім підстрибує від радості, вона поквапливо відсмикнула рядно.

— Агов! Я тут! — зривистим голосом загукала вона.

Еріка незграбно вибралася з барила, зістрибнула на землю й ледь не звалилася — за час подорожі ноги затерпли. Похитуючись, вона розгублено дивилася на Дональда. Їй хотілося кинутися до хлопців і розцілувати всіх, але не було сили навіть на це. Її не покинули!

Радість, гордість за своїх людей, полегшення… Всі ці почуття змішалися в її нещасній голові, так що з очей мало не потекли сльози. Вона врятована! Врятована!

— О Господи! — вигукнув переляканий не менше за шотландців латник. — Із нами хресна сила! Міледі, звідки ви взялися?!

Він ступнув до неї та схопив за руку, отетеріло дивлячись на Еріку, немов не міг повірити, що вона не примара. Обидва шотландці, як по команді, витріщили очі, не розуміючи, чому цей божевільний англієць величає обірваного хлопчиська «міледі».

— Агов, Сенді, Біллі, не спускайте ока з цих голоногих! — нарешті отямився Дональд. — О Боже, міледі, яке щастя, що ви живі! Але як ви опинилися тут? Ми два дні вартували цей бісів замок! Побачили, що звідтіля виїжджає візок, вирішили захопити та допитати шотландців. Ми сподівалися, що ви живі, й ось… Яке щастя!

Дівчина насилу втрималася від незборимого бажання сісти просто на траву й більше не рухатися. Вона витерла піт із чола й озирнулася. Треба швидше вшиватися з земель Маклейнів. Коли старий Колін довідається про втечу, буде розлючений.

— Потім, Дональде, — перебила його Еріка. — Я все розповім по тому, як будемо в безпеці… А зараз нам треба швидше йти звідси, — вона замислено глянула на коней, запряжених у візок. — Мабуть, ми заберемо коней. Гадаю, це буде справедливий обмін: моя конячка й лук замість двох старих шкап… А цих двох молодців просто прив’яжемо до дерева.

Вона обернулася до тужно примовклих шотландців, які спідлоба спостерігали за нею. Дональд махнув рукою, і двоє вояків із Тейндела почали швидко прикручувати їх мотузками до дуба біля дороги.

— Це пожвавлений шлях, тож вас швидко знайдуть, — весело повідомив їм Дональд. — Справді, не вбивати ж їх… — він запитливо озирнувся на господиню, начебто сумніваючись у тому, що оце сказав.

— А що ми скажемо нашому лордові? — вороже запитав візник. — За коня нам перепаде! І зовсім це не старі шкапи, а гарні коні.

— Передайте Коліну Маклейну мої вибачення, — серйозно сказала Еріка, сідаючи в сідло. — Я помилилася, гадаючи, що він винен у нападі на мій замок. Сподіваюся, він пробачить мені цю помилку. І скажіть, що я бажаю щастя його доньці!

Вона торкнула повід коня й цокнула язиком.

— Стривай! — гукнув другий шотландець, зовсім ще молодий хлопець. — Скажи, хто ти!

Еріка задерикувато засміялася, пускаючи коня в галоп.

— Переказуй вітання Філу! — загукала вона, обертаючись. — Нехай частіше згадує пацюка з дров’яної повітки!

Зв'язані шотландці зникли за вигином шляху. Маленький загін мчав лісовою дорогою, підганяючи коней. Еріка відчувала щиру радість від того, що нарешті опинилася серед своїх. Її люди радісно гомоніли, дивуючись із настільки несподіваного повернення господині. Вона стомлено посміхалася Дональду, що їхав поруч, розповідаючи про свої пригоди в замку Маклейнів.

Але на душі в неї було зовсім не так весело, як вона хотіла показати. Що ближче вони під’їздили до замку, то більше Еріка супилася. У неї був час подумати про те, що сталося, й тепер, коли було зрозуміло, що Маклейни не причетні до нападу на Тейндел, дівчину почали долати сумніви.

Куди вони їдуть? Додому? Але в неї немає дому… Порожні стіни та п’ятеро людей, котрі лишилися живі, — ось і все в колишньому Тейнделі. Що вони їстимуть, як взагалі тепер жити в спорожнілому замку? Варто їй заплющити очі, як перед нею постають обличчя вбитих. Ні, вона не зможе там жити. Та й хто вона тепер? Волоцюжка, сирота, в якої нема більше нічого… Її навіть не приймають за дівчину. Вона з тугою провела рукою по своєму обстриженому до пліч волоссю. Як легко було його обстригти! Кілька разів клацнули ножиці — і все, нема її кіс. Ось так само, відразу, вона втратила все — родину, дім, захист.

Вона різко зупинила свого коня й спішилася. Намотала повід на ліщиновий кущ, сіла під деревом і впустила голову на руки. Дональд від несподіванки ледве встиг віддати наказ притримати коней. Латники зупинилися, здивовано перезираючись.

— Що сталося, міледі? — під’їжджаючи, поцікавився він.

— Куди ми їдемо, Дональде? — тихо запитала Еріка в командира свого маленького загону.

Той розгублено глянув на неї.

— Тобто як це — куди? Звичайно ж, ми повертаємося в Тейндел!

— І що далі? — так само тихо спитала вона. — Що там, у Тейнделі? Що ми робитимемо в порожньому замку?

Дональд тужно замовк. Видимо, до нього тільки зараз дійшов зміст її слів. Він був воїном, і не звик ставити собі запитаннями про майбутнє.

— Адже замок не витримає ще однієї облоги, — сумно промовила Еріка. — А вона буде… Якщо ті, хто вбив усіх… — голос її перервався, — повернуться. А не повернуться вони, то сусіди-шотландці довідаються, що мій батько мертвий, і нападуть на нас. Замок нема кому захищати!

У очах огидно защипало. Дональд голосно зітхнув, і Еріка замовкла. Ні до чого їй виказувати слабкість перед своїми людьми. Вони їй вірять, поки вона сильна.

— Мені все одно нема чим платити вам, — сказала вона. — Я навіть не маю права керувати Тейнделом. Адже я не введена в права спадщини…[34]

— Що ви пропонуєте, міледі? — опустив голову вояк. — Ви дочка мого пана, і я піду за вами, куди ви накажете. Ми всі любили сера Родеріка. Він умів домовлятися з дружиною, і всі ладні були йти за ним у вогонь і у воду. Барон Тейндел був справедливою людиною. Накажіть, і ми виконаємо все.

Першої миті вона оніміла від його слів. Вона повинна наказувати? Але що вона може? З іншого боку, ці люди довіряють їй… Одне вона знала напевне: якщо вони повернуться, то загинуть усе до єдиного. Ця впевненість наповнювала її душу холодним острахом. Треба на щось зважуватися. Вона подумала й мовила:

— Ми рушимо до Хоїка, а звідтіля поїдемо вглиб Шотландії. У мене залишилася родичка — тітка Маргарет. Вона сестра моєї матері, й нам більше нікуди податися, крім як до неї. Вона повинна прийняти мене… І вас.

— Але чому ви збираєтеся шукати притулку в Шотландії?! — вигукнув вражений Дональд. — Адже це небезпечно! Чому не в Беверлі, в свого дядька?

— Тому що я вірю отцю Годвіну, — серйозно дивлячись на нього своїми величезними зеленими очима, сказала дівчина. — Він ніколи не помилявся. І ми даремно не повірили йому відразу… Якщо це були не шотландці, то нам варто остерігатися англійців. Я довго думала, Дональде, — повір, я мала вдосталь часу. Хтось бажав прибрати з дороги батька й дуже боявся, що люди довідаються, хто це зробив. Саме тому в Тейнделі загинули всі, навіть старі й діти, саме тому слід привів нас до Маклейнів…

Голос її по-зрадницьки зірвався. Дональд втупився в неї розширеними очима.

— Ага… Ну, тобто, якщо так, то воно звичайно… — забурмотів він. — А не міг це бути Дуглас? Якщо так, то виходить, ми зараз їдемо просто до шотландців у лабети.

— Ну чому відразу в лабети, — поморщилася Еріка. — Навіть якщо це Дуглас, то йому просто на думку не спаде шукати нас у Шотландії, під самим носом у себе. Я думаю, нам краще схитрувати. Ми вирушимо у Фолстон, розповімо про напад і почнемо всім говорити, що збираємося до короля — шукати справедливості. А потім розділимося, і я з частиною людей поїду до тітоньки Маргарет, а інші рушать на південь, щоб потім приєднатися до нас у Хоїку.

Похнюплений Дональд слухав її. Звичайно, добре виходить, тільки ось на серці все одно туга. Куди їх чорти несуть?

— І-ех! — вирвалося в нього. — Якби живий був сер Родерик…

Еріка здригнулася й замовкла. Слова Дональда її неприємно зачепили. Вона підвелася з землі, рішуче обтрусила штани й куртку. Годі. Вона прийняла рішення, й скасовувати його не буде.

— Їдьмо, — коротко наказала Еріка. — Нам треба до смерку здолати перевал.

Дональд підставив їй долоню, й вона важко піднялася в сідло. Вона стомилась, але мусила їхати. Бозна-чому дівчина інстинктивно відчувала, що загроза виходить саме з Нортумберленда. Зараз краще відсидітися де-небудь у тихому спокійному місці. Вона зовсім не знала свого дядька Джеффрі, та й батько його ніколи не любив. Він завжди говорив, що його брат хитрий і здатний на підлість… Бог знає, як він зустріне її? Швидше за все, викине геть, як докучливу жебрачку. Адже вона не може навіть переконливо довести, що є дочкою Родеріка Персі, а хто повірить їй на слово? На додачу їй жахливо не хотілося їхати в Беверлі, та й годі.

Зате тітоньку Мег вона чудово пам'ятала. Залишалося сподіватися: тітка також пам'ятає, що має небогу. Колись Маргарет Рендолф часто приїздила до своєї молодшої сестри, але згодом її візити стали дедалі рідшими. Востаннє вони бачилися досить давно — років шість тому. Але ж не відмовиться тітонька прийняти її? Адже в неї нікого більше нема… Заглиблена в думки Еріка їхала з низько опущеною головою. Видимо, її стан передався всьому невеличкому загонові. У цілковитому мовчанні вони проминули поворот на Тейндел і далі пустили коней клусом. Дівчина змусила себе не дивитися в той бік, де лишився замок. Вона почувалася зрадницею, проїжджаючи повз свій зруйнований дім, але тільки сильніше стискала в руках поводи.

— Я повернуся сюди, — вперто прошепотіла вона так тихо, що її ніхто не міг почути. — Повернуся неодмінно.

Розділ 7

Сьогоднішній день не віщував нічого незвичайного, життя йшло, як завше, — котилося по раз і назавжди второваній колії. У замку Бархед, вотчині клану Макфергюсів, наставав звичайний жовтневий ранок. Осінь уже міцно ствердилася в цьому краю лісів і озер, замітаючи опалим листям дороги та вкриваючи пагорби ліловим килимом сухого вересу, що потроху відцвітав. Люди квапилися зібрати з полів рештки врожаю та надійно сховати його під дахами комор до настання затяжних жовтневих дощів…

Господиня замку Маргарет Макфергюс устала, щойно перші сонячні промені встигли освітити зубці головної вежі Бархеда. У неї сьогодні було багато справ — втім, як звичайно… Якщо ти гарна господиня, не годиться довго спати. Сьогодні вона підхопилася вдосвіта, щоб простежити за відправленням вівса в сусіднє абатство Флетчер. Щоосени відсилали вони ченцям овес, і до зими отримували чудовий ель.

За звичкою вона спочатку спустилася вниз, до господарських прибудов. Зазирнула дружина барона Макфергюса й на кухню, віддала розпорядження куховарці, а по тому подалася в комору. Прискіпливо оглянула припаси і тепер почувалася задоволеною. Учора вони з Дженет солили м'ясо, і господиня побоювалася, щоб до нього не дісталися пацюки… Ні, все було гаразд, солонина лишилося цілісінькою. Потрібно буде запустити в комору кота, бо пацюки й миші просто жити не дають! Маргарет на мить затрималася в коморі, задоволено оглядаючи своє господарство. Зі сволоків, з-під стелі звисали копчені окости, лоскотали ніздрі неповторним ароматом, золотаві в'язки цибулі рівними рядами вкривали стіни, по кутах громадилися засіки з борошном і вівсом… Усе це сповнювало її спокійної впевненості в багатстві та добробуті. Це був її дім, і Маргарет ним пишалася. Так, вони не настільки багаті, як їхні сусіди Макнаби, Дугласи чи Макальпини, але живуть чесно, і нічого їм не бракує. Клан Макфергюсів, хоч і не такий численний, як деякі, може похвалитися чималими статками. Дункан був дуже дбайливим господарем, і Маргарет намагалася у всьому допомагати йому.

Вона проходила замком, звично відзначаючи для себе, що потрібно сьогодні зробити.

Удень вона, як завше, займатиметься шиттям, а поки треба перевірити скотарню, нагодувати свиней та курей. Учора вночі коза окотилася: народилось двійко чарівних біленьких козенят, тож слід було оглянути їх, помістити матір із малюками в окрему загороду… Настав звичайний день, сповнений клопотів і турбот. Маргарет звикла сама вести чимале господарство, і цей ранковий ритуал давно став невід'ємною часткою її самої. Так вона почувалася господинею в Бархеді. І хоча була вже не така молода, але й далі міцно тримала в своїх маленьких умілих ручках і свого чоловіка, й увесь замок.

Колись Мег була справжньою красунею, але роки не пожаліли її краси. Темно-каштанові коси вигоріли на сонці, подекуди в них уже зміїлася сивина, шкіра засмагла та вкрилася зморщечками, руки, колись пещені й білі, набрали брунатного відтінку та зробилися твердими. О, коли вона була молода, руки і серця Маргарет, старшої доньки знаменитого поплічника самого короля Брюса, Томаса Рендолфа, домагалися найвідоміші з багатих шотландських лердів…[35] Але їхній батько загинув, вони з сестрою лишилися зовсім самі, й усі ці блискучі молодики відразу кудись випарувалися. Ейлін тоді була зовсім дівчинкою, і її взяв на виховання друг їхнього батька, Джеймс Дуглас. А Меггі довелося виходити за того, хто запропонував захист і дах над головою, — за молодого сина лорда Макфергюса, небагатого, нічим не примітного й не дуже гарного. Але Дункан став їй добрим і вірним чоловіком, а натомість вона платила йому відданістю. Згодом навіть полюбила цього невисокого, похмурого з вигляду чоловіка. Народила йому сина й доньку і була цілком задоволена своїм тихим життям. Тож можна було навіть назвати її щасливою. Особливо якщо порівнювати її долю з сестриною…

Маргарет замислено потерла скроню. Варто поквапити слуг, які, на її думку, не надто поспішали з відвантаженням діжок. І чого це їй сьогодні зранку подумалося про Ейлін? Вона не надто любила згадувати свою нещасну сестричку, що загинула такою страшною смертю. Теж була рідкісною красунею, але, як на гріх — схотілося їй вийти заміж за велінням серця. І, на відміну від неї, в Ейлін була гарна партія! Подумати тільки, сам Вільям Дуглас, старший син, спадкоємець величезного статку, сватався до неї! А вона, дурненька відмовила. Втекла із тим англійцем, крадькома обвінчалася — і що в підсумку? Батечко Родеріка Персі позбавив його спадщини, і — ф'ють! Молодята опинилися в самотній вежі на кордоні, ледь придатній для житла, бідні, як лісові пташки.

Мег зі смутком похитала головою. Оце вже ні, не такої долі вона хотіла для молодшої сестрички. Реготуха, бешкетниця, вона була загальною улюбленицею. Як побивався бідолашний Родерік, коли знайшов її мертвою! Усі думали, що бідолаха не надовго переживе її. Хоча, якщо поміркувати, саме через нього й убив її цей божевільний Дуглас.

Ну та добре, настав час братися до роботи, бо вона чогось задумалася. Невдовзі спуститься Дункан, треба зібрати його в дорогу — він мав поїхати в абатство, залагодити деякі справи… Рішучою ходою Маргарет рушила до комори, біля якої тупцювали двоє молодих слуг.

— Ану ж бо, ледарі, жваво за роботу! — гримнула на них.

Мег уже була зібралася зазирнути в комору, коли її відволік якийсь гамір біля воріт. Вона швидко подалася туди. Зважаючи на все, сварка там розгорілася не на жарт. Молодці, що стояли на варті, люто сперечалися з якимись незнайомцями, котрі нахабно намагалися в’їхати за браму.

— Агов, агов, що це тут відбувається? — зупиняючись на безпечній відстані, гукнула Маргарет. — Може, покликати сера Дункана?

— Леді, прибули якісь голодранці, до того ж, здається, англійські! — загукав у відповідь один зі стражів. — Але кажуть, що хочуть бачити саме вас!

Жінка здивовано знизала плечима.

— Мене? Дивно. А втім, це можуть бути люди мого зятя, — здогадалась вона. — Впусти їх, Мак! Та гляди ж, відбери зброю про всяк випадок.

Вона повільно пішла до воріт. Оце тобі й думки про Ейлін! Як у воду дивилася. Хтозна, може, це справді Родерік звісточку прислав. Але що це на нього найшло? Давненько вже не спілкувалися, вона й згадувати перестала, що має родичів у Англії. На серці чомусь раптом ворухнулася тривога. «Хоча б там не трапилося в них чого лихого!» — з досадою подумала Мег. Бракувало ще, щоб Дункан знову розгнівався на неї. Той не любив її бідних родичів, вважаючи дармоїдами.

Стражники, перелаюючись із прибулими та й далі тримаючись сторожко, впустили їх на замкове подвір'я. Зброю відібрали, тож тепер хазяї та гості вороже позирали один на одного. Маргарет, заклопотано насуплена, зупинилася перед непроханими гостями. З першого погляду навіть неможливо було визначити, хто вони такі: шотландці, англійці чи просто якісь розбишаки з битого шляху. На декому красувалися подерті пледи, один мав на собі кольчугу. Всі були неймовірно брудні, обшарпані та з голодним блиском у очах. Останнє особливо не сподобалося Мег. Серед дорослих чоловіків вона розгледіла худющого хлопчиська в драному колеті та засмальцьованій шапчині, з-під якої навсібіч стирчали брудні руді пасма.

— Ну, розповідайте, навіщо ви хотіли мене бачити? — недружелюбно запитала господиня Бархеда.

І раптом отой рудий хлопчисько рвучко скочив уперед і вчепився їй у фартух. Патрік, начальник варти, кинувся навперейми, щоб захистити свою пані, але відразу сахнувся, бо почув радісний хлопчиськів вигук:

— Тітонько! — оглушливо заволав шибеник, не даючи жінці отямитися. — Тітонько Мег!!!

Хлопчисько відчайдушно ридав, чмихав носом, розмазував сльози по брудному обличчю та все намагався увіткнутися їй у фартух. Маргарет заціпеніло дивилася на нього, як і раніше, нічого не розуміючи. Першої миті вона просто мову втратила.

— Тітонька?! — вражено перепитала жінка, коли нарешті трохи дала собі раду.

Здоровенний білявий хлопак, загорнений у грубий пастушачий плед, який, видимо, був у них за ватага, раптом широко посміхнувся. Його плескате всіяне веснянками обличчя осяяли радість і водночас лукавство.

— Якраз у яблучко, леді, — прогув він застудженим басом. — Адже ви сестра нашої покійної пані, леді Ейлін Тейндел?

Маргарет мимохіть кивнула. Здоровань посміхнувся ще ширше, показуючи щербаті зуби.

— Ото радість! Нарешті добулися до вас. А вже ж як довго їхали, поки знайшли! Цією країною подорожувати, знаєте, важкувато…

— А… навіщо ж ви мене шукали? — ледь змогла вичавити з себе господиня Бархеда.

— Як це навіщо? — щиро здивувався здоровань. — Адже ця мала — ваша небога, Еріка. Гарненькі справи… Невже ж ви її не впізнаєте? Таж отакесенькою на руках тримали…

Хлопець із розчуленим поглядом продемонстрував зріст крихітки, з якою тітці нібито доводилося бавитися. Маргарет аж захекалася. Якусь мить усі мовчали, чулося тільки схлипування Еріки. Аж раптом Мег сполотніла, очі в неї закотилися, і Дональд ледь устиг підхопити шляхетну пані, що впала непритомна.

…Леді Маргарет підперлась долонею та зі смутком дивилася, як їсть її небога. Видовисько було справді сумне, особливо зважаючи на те, що бідолашна й досі не встигла звикнути до самого факту появи дівчинки в своєму домі.

Еріка люто поглинала рагу. Час від часу давилася великими шматками, але її це не бентежило — пальцями вона запихала їх до рота, й соус стікав у неї по ліктях та капав на стіл. До кімнати ввійшов літній слуга, неприязно скосив око на гостю. В руках у нього парувала таця зі смаженим кроликом, яку він статечно встановив на стіл. Очі в дівчини спалахнули. З якимось черевним гурчанням вона відірвала лапу від тулубця та вчепилася в неї зубами.

Рот у старого слуги перекосило презирливою гримасою. Маргарет суворо глянула на нього, слуга по-мученицьки підняв очі до стелі та вийшов. Увесь вигляд старого мажордома красномовно свідчив, що якби його воля, негайно викинув би він цього ненажеру геть, але мусить коритися волі господині. Еріка голосно втягла в себе соус. Маргарет відвела погляд від дверей, за якими зник ображений у найкращих почуттях слуга, й собі гидливо поморщилася. Усьому є межа!

— Еріко, дитино моя, не забувай, що ти в пристойному домі, — намагаючись говорити лагідно, промовила вона. — Їж повільніше. Ніхто не відніматиме в тебе їжу.

Всупереч бажанню голос у господині звучав суворо. Дівчина миттю знітилася, розгублено глянула на тітоньку, і в Маргарет при цьому серце мало не розірвалося.

— Пробачте мені, тітонько Мег! — дівчина притисла руки до грудей, прикрашаючи й без того брудну куртку плямами від соусу. — Але ми так довго їли всіляку гидоту… Я просто не змогла втриматися… Ви не уявляєте, як болить шлунок після коріння чи сирого їжака…

Маргарет відчула, що її нудить. Еріка тим часом з видимим жалем відклала кролячу ногу та знову налягла на рагу.

— Взагалі, я вмію гарно їсти, — з натоптаним ротом провадила небога. — Мене вчила цього моя нянька Кетрін. Вона теж казала, що юним леді негоже плямкати й накидатися на страву. Але в нас у Тейнделі нечасто можна було поїсти ось так, — очі її з захватом обвели всю пишноту цього столу, — досхочу…

Вона раптом почервоніла, бо помітила відверті жалощі на обличчі родички.

— Тільки не подумайте, що батько морив нас голодом! — вигукнула вона. — Він дуже добре дбав про нас. У домі завжди було що пожувати. Та я й сама можу запросто підстрелити кролика чи гусака, а то й дичину крупнішу. Ми завжди могли самі впоратися з господарством, навіть якщо батька вдома не було. Одного разу на полюванні я сама підстрелила оленя! Це тому, що я дуже добре стріляю з лука. Джош і батько навчили мене…

На очі дівчині раптом набігли сльози. Спогад про домівку різонув їй по серцю з такою силою, що бідолашна ледь не розридалася. У Маргарет, яка слухала небогу з сумішшю жаху й недовіри, несподівано теж затремтіли губи.

Треба пам’ятати, сказала Мег сама собі, що довелося пережити цій дивній дитині, та постаратися пом'якшити своє ставлення до неї. Досить було й того, що дівчинка побачила в своєму розореному домі. Мертві брат і батько, спалений замок… Після її розповіді жінці здавалося, що волосся в неї на голові й досі ворушиться від жаху. Як ця дитина взагалі жива лишилася? Тільки з волі Господньої, не інакше, можна було вижити після всієї колотнечі, що зчинилася навколо неї. Просто немислимо!

Перетнути пів-Шотландії у чоловічому одязі, голодувати… Жах! Треба поводитися з нею лагідніше… Але як тут стримаєшся?! Це просто дике звіря, котре й не підозрює, здається, що на світі існують гарні манери чи хоча б звичайнісінька ввічливість!

Маргарет попри зовнішню суворість була жаліслива, до того ж, це таки рідна кров, її небога — все, що лишилося їй від сестри. Але водночас уся її душа повставала проти думки, що ця кошлата напівдика істота оселиться в її домі, поруч із її дітьми… Та що ще Дункан скаже! Зайвий рот ніяк його не потішить.

Леді спробувала ще раз опанувати себе. Адже це її обов'язок — дати притулок дівчинці. Вона згадала, як та ридала, увіткнувшись їй у фартух, і в очах знову по-зрадницьки защипало. Бідолашна Ейлін, бідолашний Родерік! Як сумно скінчилося їхнє кохання. Мала Еріка — ось і все, що лишилося від того палкого почуття. Так, дівчинка зовсім не вміє поводитися, але вона ж не винна… Адже Ейлін загинула, коли та була зовсім крихітна, звідки ж узятися тут гарному вихованню? Вона нестримана, але не зіпсута й, зважаючи на все, не брехуха.

— Скажи, а що ще ти вмієш? — якомога м'якше запитала жінка. — Що ти добре стріляєш із лука, це я вже зрозуміла. А ще?

Еріка замислено накопилила губи, приклала пальці до кутика рота. Маргарет здивовано похитала головою: цей жест так нагадав їй Ейлін, що на мить здалося, ніби перед нею сидить улюблена молодша сестричка. Тільки Ейлін завжди була охайною, а це просто чортеня якесь!

— Ну, ще я вмію дряпатися по скелях і деревах, — невпевнено почала перераховувати дівчина, — наслідувати голоси птахів… Скакати на коні без сідла, кидати кинджал… Набагато краще я вправляюся з пращею. Тут зі мною ніхто не зрівняється, — хвалькувато додала вона.

Маргарет із жахом дивилася на неї.

— Можу сплести мотузку та вилізти нею куди завгодно, добути з гнізда пташині яйця, — провадила Еріка, — пірнати й плавати. Ще я добре готую. Ну, і вмію читати й трішки писати.

— Уже трохи легше, — вражено промовила тітонька Мег, — скажи, а чи знаєш ти які-небудь молитви?

— Звичайно! — з ентузіазмом вигукнула дівчина. — «Отче наш», «Богородицю». Наш священик, отець Годвін, навчив мене всього, не дивіться, що я не помолилась перед їжею. Просто я була дуже голодна.

— Слава Богу, ти не така безнадійна, як мені здалося спочатку, — з помітним полегшенням сказала Маргарет.

Вона замовкла, замислено перебираючи чотки на поясі. Еріка раптово стала серйозною, відклала ложку, проте не забула перед цим ретельно облизати її.

— Тітонько, що ви вирішили зі мною робити? — навпростець запитала вона.

Маргарет здригнулася. Нічого не скажеш, дівчинка таки надто непередбачувана. Схоже, зовсім не має поваги до старших. Цікаво, скільки їй років? На вигляд така худа… Там, на подвір'ї, пані прийняла її за хлопчиська, якому не більше тринадцяти.

— Скажи, дитино, скільки років тобі сповнилося? — замість відповіді поцікавилась вона.

— П'ятнадцять. Незабаром виповниться шістнадцять, — серйозно заявила Еріка. — То що ж ви скажете мені?

Мег невдоволено поморщилася.

— Еріко, ти не повинна так говорити зі мною, — повчально мовила вона. — Пробач, але ти кепсько вихована. Дозволь тобі це сказати. Не можна перебивати старших або грубіянити їм, а тим більше — квапити їх. Хоча тобі незабаром і шістнадцять, а поводишся ти, як десятирічний хлопчисько. Це жахливо! Юна леді повинна бути скромною і слухняною.

— Усе зрозуміло, — скрушно зітхнула Еріка. — Я вам не потрібна, і ви мене виганяєте. Я так і знала.

Її величезні зелені очиська наповнилися слізьми, які швидко закапали на стіл, немов горошини. Куди тепер їй іти? Звичайно, як вона могла вирішити, що такій знатній леді, як її тітонька, припаде до вподоби замазура!

— Нічого ти не зрозуміла, — з досадою мовила Маргарет. — Я не збираюся виганяти тебе! Ну ходи сюди та перестань рюмсати.

Вона притягла до себе Еріку, погладила по голові.

— Насамперед тебе потрібно вимити як слід, — додала вона, відразу з побоюванням відстороняючись від племінниці та непомітно витираючи пальці об поділ. — А вже потім я покажу тобі твою кімнату й ліжко. Одяг твого розміру в мене знайдеться… Мері виросла зі своїх дитячих суконь, а тобі вони будуть якраз.

— Ви справді не виганяєте мене? — вигукнула Еріка. — Я залишуся тут?!

Вона підхопилася з-за столу та заходилась витанцьовувати посеред кімнати якийсь неймовірний танок. Маргарет, хоча й розсміялася, все-таки суворо накивала на неї пальцем.

— Але тільки з однією умовою!

— Я виконаю все, що ви скажете, тітонько! — в захваті вигукнула Еріка.

— Ти беззастережно слухатимешся мене. Що б я не сказала, мусиш відповідати єдине: «Так, тітонько». Ну-бо, повтори.

— Так, тітонько! — щосили закричала дівчина.

— Розумниця, — Мег трішки поморщилась, але похвалила. — Я спробую зробити з тебе справжню леді. Адже це мій обов'язок перед покійною сестрою, — вона побожно перехрестилася. — А тепер ходімо, я накажу Дженет приготувати тобі балію з теплою водою.

Дівчина підійшла до неї, підвелася навшпиньки, щоб поцілувати тітку в щоку.

— Дякую, тітонько Мег, — серйозно промовила вона. — Я ніколи не забуду, які ви були добрі до мене.

Леді Маргарет завмерла від несподіванки, а потім відвернулася, щоб приховати розгубленість. Ну ось, усе й вирішилося. Як вона тепер це пояснить Дункану? Жінка стурбовано зітхнула. Мусила говорити про все з чоловіком, а це було ой як непросто.

* * *

Сер Джеффрі гнівався. Граф сидів у батьківському кріслі та насуплено дивився в стіну. Одна його рука нервово тарабанила пальцями по дереву, а друга неуважно гладила поміж вух білого мисливського собаку, що сидів поруч із господарем. Він завжди любив собак. Ці тварини були значно надійніші за людей… Вродливе обличчя сера Джеффрі пересмикнуло гримасою відрази. Він звик нікому не довіряти, але щоб його ось так нахабно намагалися обвести круг пальця!

Він стис і без того тонкі губи в ниточку, пильно вивчаючи мудрий візерунок на новому чудовому гобелені, нещодавно отриманому молодим графом Нортумберлендським у дарунок від черниць обителі Ромсі. Сцена приношення волхвами дарів святому дитяті, майстерно виконана працьовитими черницями, ніби натякала на вірність його підданців. Що й казати, гобелен мав чудовий вигляд на стіні кабінету молодого графа, вишукано підкреслюючи статус нового власника Беверлі. Та ось тільки ціна цій відданості — мідний пенні! Вони всі, всі готові зрадити його, щойно трапиться нагода. Батько зрадив його, віддав графство своєму мазунчикові Родеріку, тесть не схотів підтримати, навіть нікчемний слуга одурив… Він відчув, як у серці з новою силою розгоряється гнів. Персі насилу придушив його та скоса глянув на застиглого біля дверей Джона Нолліса. Це ж треба! Як добре тримається. Сер Джеффрі вирішив, що помучить слугу мовчанням ще трохи: нехай тремтить від ляку та думає, навіщо викликав господар. Він удав, що не помічає найманця, та знову з перебільшеною увагою почав розглядати гобелен.

Нолліс ладен був заприсягти потрухами Вельзевула, що увага сера Джеффрі зараз зосереджена зовсім не на чудовому монастирському подарунку. Джон надто добре знав цей неуважний погляд, який свідчив про граничне невдоволення. Він і далі терпляче очікував миті, коли граф зволить до нього озватися. Чого йому, питається, бути невдоволеним? Здавалося б, усього домігся. Графство своє отримав у цілості й схоронності, та й титул незабаром отримає…

Звичайно, якщо так міркувати, у лорда поки що збулися не всі мрії. Титул регента над більшою частиною земель, включаючи Беверлі, який він ще цілий рік мав носити, — йому як скалка в сідниці. Щиро кажучи, якщо протягом цього терміну знайдуться законні спадкоємці, він може втратити значний клапоть своїх володінь. Але Нолліс-бо в цьому нітрохи не винен, якщо, знову ж таки, добряче поміркувати? Яке відношення простий слуга має до крутійства королівських нотаріїв? Його справа — робити, що господар скаже. До того ж, спадкоємців не знайдеться — Джонові це достеменно відомо… Він стомився стояти непорушно та почав переступати з ноги на ногу. Страшенно не подобався Джонові цей виклик господаря.

— Ну, чого зітхаєш? — нарешті досить нелюб’язно поцікавився сер Джеффрі. — Знаєш, навіщо я покликав тебе, Джоне?

Нолліс, зберігаючи спокій, незворушно знизав плечима.

— Звідки мені таке знати, ваша світлосте?

Він навмисно звернувся до господаря з новим титулом, і той, звісно це відразу помітив. Обличчя сера Джеффрі набуло ще кислішого виразу, рот скривився у в'їдливій посмішці. Він перестав гладити собаку. Пес, позбавлений пестощів господаря, незворушно почимчикував до дверей і влігся біля ніг у найманця.

— Виходить, ти вирішив мені підлестити? — юдиним тоном допитувався граф. — Не очікував від тебе, друже мій. Зазвичай ти називав мене лише «ваша милість». Що ж тепер змінилося? Виходить, ти почуваєш за собою провину, якщо прагнеш величати мене новим титулом, га?

Нолліс подумки вилаявся.

— Змінилося дещо, ось і назвав вас новим титулом, — невдоволено буркнув він.

— Атож, ти маєш рацію, — замислено протяг Джеффрі, встаючи з крісла та роблячи кілька кроків кабінетом, — дещо змінилося. Але ти, певне, вважаєш, що в цьому є й твоя заслуга?

Граф рвучко зупинився просто перед ним і знову втупився в Нолліса уважним поглядом.

— Ви, ваша світлосте, або скажіть, чого хочете від мене, або покарайте, — похмуро запропонував йому Джон, — бо я ваших загадок не розумію.

Він намагався не виказувати занепокоєння, але серце недобре защеміло. Невже щось сталося? Щось таке, що вивело його хазяїна з рівноваги? Тепер він це виразно бачив. Але що? Днів зо два тому приїздив граф Ланкастер… Може, старигань знову щось замислив? Авжеж, із його лицарськими ідеалами він може накоїти чого завгодно… То в хрестовий похід рветься, то справедливість встановлювати прагне. Та ні, тут щось інше. Найманець подумки перебрав усі свої можливі провини за останні тижні й вирішив: нічого такого, через що господареві варто на нього гніватися, не зробив. Одна неймовірна думка закралася в голову, але Джон відразу рішуче прогнав її. З того самого часу, як вони напали на Тейндел, у нього на душі було неспокійно. Дівчиська-бо вони так і не цюкнули… Але ні, не може бути, щоб ця руда знайшлася. Після того, як вона потрапила до шотландців, у неї просто не лишалося жодних шансів. Звичайно, варто було все як слід перевірити, але п'ятнадцятирічна шмаркачка ніяк не змогла б вибратися з замку. Джон постарався опанувати себе. Головне зараз — упевнений вигляд.

Сер Джеффрі зненацька розсміявся, але сміх той був якийсь невеселий.

— А ти молодець, Джоне! Чудово тримаєшся. Я не помилився, коли обрав тебе на роль довіреної особи. Звичайно, твоє право знати причину мого гніву. Хоча, варто визнати, спочатку я навіть не повірив, що ти вирішив обдурити мене.

Нолліс здригнувся, і Джеффрі знову показав у посмішці чудові зуби.

— Так, я не помилився… Ти все-таки мене обдурив. Я бачу, як ти нервуєш, Джоне. О, я ж так добре тебе вивчив. Зізнайся, ти вважав себе проникливішим за мене? Думав, тобі вдасться обвести свого недалекого хазяїна круг пальця?

Поступово він розпалився. Ніздрі затріпотіли від ледь стримуваного гніву. Нолліс мовчав, тужно дивився в підлогу.

— Коли мені донесли, що, можливо, дехто в замку Тейндел лишився живий, я спочатку просто не повірив! Ну як же, сказав я собі, адже мій вірний слуга все владнав. Це просто помилка… Але про всяк випадок я вирішив порозпитувати де про що в молодців, які супроводили тебе. І з'ясувалося, що це правда! — не стримуючись більше, закричав йому в обличчя Джеффрі. — Ти обдурив мене! Пожалів цих виродків, і тепер у них є шанс відітнути шмат мого графства! Де вони? Я попереджав тебе, що станеться з тобою, якщо ти спробуєш мене одурити. Ну, чого мовчиш? Відповідай мені!

Нолліс несподівано презирливо гмикнув. Від серця в нього відлягло. Та сер Джеффрі просто перевіряє його!

— І це ви називаєте зрадництвом, ваша милосте? — нахабно запитав він. — Хтось сказав вам, що діти барона Тейндела лишилися живі, й ви негайно ж повірили йому? Я особисто вклав обох синів вашого брата! Одне щеня ми зарізали в спальні, де воно ховалося під ліжком, а друге зарубали в залі, це вам усі мої хлопці підтвердять. Може, треба було привезти їхні голови, але ж ви не віддавали такого наказу…

Обличчя Джеффрі набуло землистого відтінку. Видно, картина, змальована Ноллісом, все-таки впливала на нього. Граф піступив до слуги впритул і брутально схопив за комір сорочки.

— Не заривайся, Джоне. Я гарненько притис кількох, і вони сказали, що ніхто не бачив молодшої дочки Родеріка. Вони повідомили також, що ти звелів повертатися в Беверлі, хоча й не перевірив нічого особисто. І ніхто з них не знає напевно, загинула вона чи ні! Це так? — голос графа зірвався на вереск. Він щосили трусонув Джона, та приосадкуватий здоровань легко встояв на ногах. — Говори! Бачив ти її мертвою?

— Ні, ну то й що з того? — огризнувся Нолліс. — Ця дурепа напала на замок Маклейнів із жменькою своїх людей, і що ж, ви думаєте, шотландці помилували її? Аякже, чекайте від них милості. Та вони повісили цю біснувату, тільки-но вона потрапила їм до рук. Вона давно вже мертва. І як ви накажете переконатися в цьому? Не міг же я пробратися в цей чортів замок, щоб розгрібати сміттєві ями, в одну з яких скинули шотландці мертву сучку! Тут навіть думати нема про що — вона не вийшла з замку. Ми три дні чекали в засідці — тільки час марнували.

— Ти заприсягся, що виконаєш мій наказ, і отримав нагороду, — прошипів йому в обличчя лорд Персі. — А тепер я повинен чекати, поки моя люба небога з'явиться в Беверлі та вмостить свою кощаву дупу в це крісло? Як ти міг випустити її?!

— Відпустили б ви мене, ваша милосте, — попросив набурмошений Джон.

Він не любив, коли йому нагадували промашки. І, дідько забирай, годі вже тримати його за комір, як шкідливе щеня! У глибині його душі вирувала злість, але він старанно стримував себе.

Видимо, Персі підсвідомо відчув погрозу в його тоні й повільно розтис пальці. Відійшов, знову сів у крісло. Він нарешті заспокоївся, й тепер перед Ноллісом знову постав зразок англійського лорда.

— Добре, що ми з'ясували наші розбіжності, — приємно посміхнувся сер Джеффрі. Він граціозно обтер губи хусточкою й кинув її на столик. — Мені байдуже, любий Джоне, як саме ти переконаєшся в її смерті. Ти мусиш виконати мій наказ, чи не так?

Його темні очі знову вимогливо втупилися в слугу. Джон знехотя кивнув.

— Бачиш, нещодавно до мене приїздив мій шановний тесть і страшенно вболівав із приводу жахливої загибелі сера Родеріка Персі та його дітей, — проникливо мовив граф. — Я б сказав, уболівав він досить діяльно. Навіть звелів вислати до розореного замку кілька людей, щоб вони спробували відшукати всіх, хто лишився живий. На твоє щастя, таких там не знайшлося. Але розпитування віланів із селища навели нашого доблесного лицаря на думку, що дівчисько могло бути живе. І, уяви собі, він втовкмачив собі в голову, що ми просто зобов'язані знайти нещасну дівчину й виконати останню волю його щирого друга Генрі Персі. Тобто подарувати їй половину графства!

Його голос по-зрадницьки зірвався, але він знову звично опанував себе.

— А місяць тому одна моя людина випадково бачила у Фолстоні дивне товариство… — сер Джеффрі відкинувся в кріслі, замислено покрутив свого графського персня. — Це маленьке містечко не надто далеко звідси, в дуже мальовничому місці на березі Тейну. Про всяк випадок я послав людей перевірити… І не помилився. Справді, наприкінці вересня там з'явилося кілька вершників на запилюжених конях, а з ними рудий хлопчисько-паж. Вони намагалися продати двох коней і купити візок. Кажуть, у харчевні вони щось теревенили про те, що вирушають до короля… Шукати справедливості.

Нолліс завмер, як мисливський пес, що зачув слід.

— Це неможливо… — хрипко вимовив він. — Вона не могла вибратися звідтіля живою!

— Я теж так думав, мій вірний Джоне, — вдавано позіхнув граф. — Замало шансів… І якби ти чесно виконав свою роботу й перевірив усе, то я б не наполягав. Однак ти вирішив схитрувати, і твоє недбальство може коштувати мені половини графства! Кращої половини, прошу зауважити. І тому ти негайно вирушаєш до Фолстона, щоб про все дізнатися. І якщо, не доведи Боже, цей рудий паж таки виявиться Ерікою Тейндел, котра вирішила шукати справедливості в нашого рицарственного володаря…

Джеффрі загрозливо подався вперед, і його обличчя втратило свій приємний вираз.

— …то я накажу повісити тебе, мій любий Джоне, — закінчив він. У його голосі тепер чулася неприхована погроза. — Шкода, що не довелося сьогодні підписати ці папери… Я знаю, ти так довго чекав на це, але тепер доведеться ще почекати.

Граф із вдаваним жалем зітхнув, пещеними пальцями легко доторкнувся до сувою, що лежав на низенькому столику поруч із кріслом. Нолліс жадібно втупився в пергамент, і очі його спалахнули. Якщо це дарча на обіцяну ферму… О, диявол! Його здолала така злість, що він ледь не штовхнув ногою нещасного собаку, згорнутого калачиком біля дверей. Прокляття! Невже через те, що ця руда негідниця перехитрувала його, він позбавлений справедливої винагороди?

— Ти повинен знайти Еріку Тейндел, чуєш, — крізь зуби процідив Джеффрі. — Знайди її! Я знаю, відчуваю, що ця мала мерзотниця жива. Не можу спати спокійно, поки хоча б один нащадок мого братика ходить по землі. Я ненавиджу Родеріка! — зненацька вереснув він. — Я багато чим ризикував, і тепер мушу отримати своє графство, бо чесно заслужив ці землі…

Правильні риси молодого графа спотворилися, ніби диявол зіжмакав їх на свій розсуд, пальці на руках скорчило, ніби в судомі. Нолліс мимоволі відвернувся, в душі, втім, глузуючи з нього. Ну ось, нагримав, за комір потрусив… А все-таки дуже потрібен йому він, Нолліс, і ніхто інший. Брудну ж роботу хтось повинен робити, чи не так?

— Гаразд, ваша світлосте, — по тривалій паузі похмуро промовив Джон. — Я знайду її, жива вона чи мертва.

— Ось і чудово, — знову повеселішав граф Нортумберлендський, ніби нічого й не сталося. — Я дам тобі в поміч людей. Ти сьогодні ж вирушаєш до Фолстона, де розпитуватимеш усіх, хто бодай щось відає про втікачів. Мусиш перетворитися на мисливського пса, шукача, мій любий Ноллісе. Казатимеш, що це твоя донька втекла з монастиря й ти розшукуєш її. Зроби все, щоб знайти дівчисько! У моєї небоги є чарівна звичка переодягатися пажем, тепер ти це знаєш. Можеш перепорпати всю Англію уздовж і впоперек, перетрусити всіх рудих дівок і хлопаків, але знайди її.

— Аякже, за такими прикметами в Англії відшукати її буде непросто, — зітхнув Нолліс. — Як її знайдеш, коли в цій країні повнісінько рудих?! Дякувати Богу, що ми хоч не в Ірландії.

Сер Джеффрі ще раз приємно посміхнувся, показуючи, що гідно поцінував дотеп свого слуги.

— Я вірю в тебе, Джоне. Ти впораєшся. Адже ти найкращий із моїх людей і мені неприємно було б втратити такого слугу. А коли повернешся, я підпишу ці папери.

Він недбалим рухом укинув пергаментний сувій у скриньку на столі й клацнув замком. Нолліс мало зубами не заскреготів.

— Але затям, — повчально підняв палець граф Персі, — цього разу помилки бути не повинно. Життя цього дівчиська ні до чого мені. Потрібна її смерть!

Розділ 8

Непомітно минула зима. Вона цього року видалася суворою, як ніколи, — старі казали, що давно такого не бувало в Шотландії. Ночами тріскотіли такі морози, що птахи замерзали на льоту. Варто було вистромити носа з теплого дому, як він миттю робився схожий барвою на сливу, а руки перетворювалися на дві крижинки.

Снігом замело всі гірські шляхи, тому в Бархед дуже рідко добиралися гості. Самі мешканці замку виявилися не більшими аматорами подорожей, і через негоду Еріка майже весь час просиділа в замку, слухаючи завивання вітру за його міцними стінами. Звичайно, можна було радіти, що їм із Дональдом не довелося такої лютої зими опинитись на вулиці, що мають дах над головою, теплий і затишний дім, їжі вдосталь, проте… Саме так, проте. Це був не її дім, ось у чім річ. Усе тут були чуже та незнайоме — й люди, і їхні звички, й те, як вони жили. Туга за Тейнделом гризла серце, і не раз уже дівчина жалкувала про своє рішення шукати захисту в родичів. Але що мала робити? Замість рідного дому в неї лишилося розорене гніздо, біля якого на неї чатує невідомий хижак… їй не можна повертатися туди.

Коли ставало зовсім тужно, вона забивалася в який-небудь затишний куточок, де ніхто її не міг знайти, і відсиджувалася там. Еріка тяжко зітхнула. Ось і зараз вона сиділа на горищі однієї з невеличких житлових веж. Тут ніхто її не потривожить, і вона може спокійно подумати про щось своє… Ніхто не надокучатиме нескінченними проповідями та наказами, не докорятиме тим, що вона нічогісінько не вміє.

Вона обхопила руками коліна й сумно глянула у вузьке горищне віконце-бійницю. За вікном уже вечоріло — лазуровий колір неба поступово темнішав, переходив у густо-синій. Невдовзі вечеря, всі статечно розсядуться за великим дубовим столом… Дівчина встала й потяглася, розминаючи затерплі ноги. О, чорт. Знову вона примудрилася десь забруднитись! Тепер їй справді перепаде на горіхи.

Іти вниз зовсім перехотілося. Знову за вечерею сер Дункан супитиметься та похмуро на неї поглядатиме: мовляв, ось, дармоїдку годуємо. А Мері, як завше, дурнувато хихотітиме та натякатиме, що всіляким замазурам за столом не місце. Еріка поморщилася. Ось уже хто був їй ненависний у Бархеді, то це її двоюрідна сестричка. Донька Макфергюсів, чистенька, охайна, з бездоганними манерами… Мері ніколи не підіймала очей, коли розмовляла зі старшими, завжди казала: «Так, ненько, звичайно, таточку», не спізнювалася до обіду й уміла все, що потрібно вміти вихованій дівиці на виданні. Словом, вона була справжня леді. Щоправда, трішки довгоноса, подумки зловтішно додала Еріка. Мері нехтувала свою родичку-задрипанку, що казна-звідки взялася. Ох, яким гострим бував її язичок, коли вони залишалися вдвох, і люблячі батьки не чули, які отруйні слова злітають із ніжних вуст їхньої донечки! Втім, подумалося Еріці, сер Дункан тільки б потішився з того, якби почув.

Дядько не злюбив її з першого погляду, це дівчина зрозуміла відразу. Худий і похмурий, він здавався їй схожим на цвинтарного ворона. Що й казати, сера Дункана Макфергюса не можна було назвати привабливою чи товариською людиною. Він майже ніколи не посміхався, а якщо й бував у доброму гумор, то виказував це своєрідним способом: міг випити зайву пінту пива, та й годі. Він був дуже ощадливий, її дядько Дункан, і завжди так уважно стежив за тим, як вона їсть, що Еріці шматок не ліз у горлянку.

Дівчина ще раз замислено глянула у віконце. Уже зовсім смеркло. Сьогодні чомусь із самого ранку їй було не по собі. Серце млоїла глуха туга, хотілося бігти кудись, щось робити, але все з рук падало, й вона з полудня заховалася від усіх на цьому горищі. Господи, до чого тут усе не схоже на Тейндел! Ні сміху, ні веселощів, суцільна туга. Гуляти їй не дозволяли, цілу зиму вона провела за нестерпно обридлими стінами Бархеда. Ось і весна вже настала, сніг зійшов із полів, а її досі тримали під замком. Подумати тільки — справжній леді ніяк не можна гуляти самій, без супроводу! Це просто непристойно, та й небезпечно. Еріку до шаленства доводили ці дурнуваті правила, якими раз за разом пригощала її тіточка. «Адже ти Рендолф, а це зобов'язує. Рендолфи ніколи не були простими голодранцями з гір — це графський рід».

А їй так хотілося вирватися звідси! Пройти пагорбами, дістатися до озера, що поблискувало вдалині блакитним овалом, погуляти весняним лісом, який почав оживати, послухати птахів…

Втім, ледарювати їй не доводилося. У леді Маргарет завжди знаходилася для неї яка-небудь справа. Спочатку Еріка просто жахалася: їй здавалося, домашня робота, яку вони роблять, ніколи не скінчиться. Вона зовсім не звикла порядкувати в такому великому господарстві. Замок, слуги, домашня худоба — за всім цим потрібно було стежити, і вона тільки дивувалася, як господиня Бархеда все встигає.

Дівчина навіть і не підозрювала, що в домі може бути стільки речей, котрі вимагають догляду. В однієї тітоньки Мег було аж п'ять суконь! А посуд, який потрібно мити й обережно ставити на полицю, столи, які доводилося шкребти до блиску? Нескінченні скрині, в яких рівними стосами громадилися запинала, накрохмалені скатертини, довгі сувої полотна й вовняного тартану, вовна у важких шкіряних мішках…

Особливо Еріка ненавиділа цю овечу вовну. Ну не вміє вона прясти! Не вміє, і край. Нитка в неї виходила крива: то груба, мов діжка, то така тоненька, що рвалася від одного дотику; веретено так і силкувалося вислизнути з рук, мов живе. Мері все насміхалася з неї, коли їм доводилося разом прясти. Точніше, це Мері пряла, а Еріка псувала. Звичайно, сестру цього з дитинства вчили — он як спритно вправляються з веретеном її тонкі пальчики. Еріка тільки тужно мовчала, коли та глузувала з її незграбності. Їй належало пам'ятати, що вона живе в Бархеді з милості…

А манери? О, ці щоденні заняття з тітонькою, котра щосили намагалася прищепити їй «шляхетне виховання»! Цього робити не можна, це непристойно, ступай так, поклонися отак. Вона пригадала, як у перші дні свого перебування в Бархеді за звичкою полізла на дерево, щоб допомогти Дженет зібрати горіхи, і який скандал вибухнув через це. Нестерпно, просто нестерпно.

Еріка сперлася на підвіконня обома руками й вистромилася з віконця, щоб підставити обличчя свіжому вітрові. Він підхопив пасма, що вибилися з зачіски, весело бавлячись ними. Прозорі весняні сутінки огорнули замок, сховали підніжжя стін і зробили невидимими господарські будівлі. Їй здавалося, що вона одна ширяє тут, нагорі, де свистить вітер і вже починають спалахувати по-весняному яскраві, начебто вмиті зірки. Заворожена цією красою, Еріка завмерла. Вона повільно вдихнула солодкуватий дух весни, й від цього в неї трішки запаморочилась голова.

Не знати чому їй згадався той самий день, коли вони з батьком і братами вирушали на ярмарок до Хоїка. У Хоїку вона зустріла Діка… Річард Далхаузі… Навіщо вона згадує про нього так часто? Вона нічого про нього не знає, та й розійшлися вони не надто гарно. Але мимовільні спогади поверталися знову й знову: як він обіймав її, як накинув на неї свій плед… Начебто це було вчора. Пам'ятала відчуття захищеності, що його дарували ті теплі ласкаві руки, його посмішку, очі барви лісового горіха, що дивилися з дивним виразом, від якого її пробирало легке тремтіння. Дівчина відчула, що червоніє від одного цього спогаду. Господи, як добре, що тіточка Мег не вміє читати думок! Уже вона б неодмінно назвала їх гріховними.

Еріка сумно підперла кулачком щоку. До чого згадувати все це? Навряд чи вони коли-небудь побачаться. Як шкода, що вона нічого не довідалася тоді про свого рятівника, не здогадалася розпитати в того ж таки Оуена. Хто він, де живе? Річард десь тут, у Шотландії, можливо, лише за кілька миль звідси… Хтозна. Тепер вона втратила його назавжди. Їй раптом нестерпно схотілося знову відчути його поруч, пригорнутися до його плеча…

— Де ж ти, Діку Далхаузі? — прошепотіла вона.

Дівчина відчула себе такою самотньою, самою-самісінькою в цілому світі, що сльози навернулися на очі. Ось він, світ — лежить унизу, такий прекрасний і байдужий до її горя…

Раптом вона насторожилася, рвучко сахнулася від вікна. Знизу чулися тихі кроки: хтось рипів сходами на горище. Вона ледве стрималася, щоб не згадати вголос ім'я нечистого. Її криївку виявили… Схоже, зараз їй таки перепаде.

— Еріко, ти тут?

Так і є, тітка! Це її голос. Дівчина швидко витерла сліди сліз і відвернулася. Бракувало ще, щоб її побачили заплаканою.

— Я запитую, ти тут? Відповідай мені!

Краще відповісти, вирішила Еріка.

— Так, тітонько, — стараючись, щоб голос звучав рівно, гукнула вона. — Я тут!

Почулося рипіння, і з-за напівкруглої ляди, якою потрапляли на горище, з'явилася голова Маргарет Макфергюс. Олійний світильник у її руці дозволяв розгледіти сердите обличчя.

— Хвалити Бога, ти тут, мала негіднице, — з відчутним полегшенням у голосі промовила леді. — Ну ж бо, спускайся мерщій! Господи святий, як тут темно й холодно!

Еріка мовчки спустилася крутими щаблями, щоб стати лицем до лиця з сердитою тітонькою.

— Ти що, плакала? — вимогливо запитала Маргарет, беручи за підборіддя.

Інтонація в неї трохи пом’якшала, навіть вираз обличчя змінився: тепер на ньому позначилися жалощі. І саме вони різонула по серцю в Еріки з такою силою, що вона ледь по-справжньому не розридалася від враженої гордості. Стисла зуби, гордовито задерла голову й зухвало глянула в очі леді Мег.

— Ні, — дзвінким від образи голосом промовила вона, — я не плакала. Я просто сиділа на горищі. Мені не хотілося нікого бачити. Так хотілося подихати свіжим повітрям, — докинула ще зухваліше.

— Якщо тобі хотілося подихати, — наголошуючи на останньому слові, в'їдливо відповіла тітонька, — то вийшла б надвір, погодувала курей і кролів. Там повітря цілком достатньо. А на даху юним дівчатам зі шляхетних родин робити нема чого.

Леді Маргарет витримала паузу, під час якої Еріка приречено подумала, як швидко зросла її провина. Вона вже на даху, виявляється, сиділа!

— Еріко, ти повинна поводитися як личить, — сварливо нагадала Маргарет. — Я саме хотіла поговорити з тобою про це після вечері. Я обіцяла сестрі подбати про тебе, і виконаю свою обіцянку: зроблю з тебе справжню леді. Тобі не треба, мов дикунці, стрибати по дахах чи блукати лісом. Ще тільки бракувало, щоб ти мене знеславила перед гостями.

Еріка рвучко зупинилася й підозріливо втупилася в тітку.

— Якими гостями, тітонько? Хіба в Бархеді очікують гостей?

Маргарет глянула на неї так, ніби дівчина з місяця впала.

— Звичайно. Адже незабаром Великдень, і в замок з'їдуться сусіди. Макфергюси завжди приймають околишніх лердів світлого Великоднього свята в своєму замку. Повір мені, це чудове свято завжди вдається на славу. І я хочу, щоб і цього року ми теж не осоромилися.

Тітка виразно глянула на Еріку, і в тої настрій трохи покращав. Свято! Вона й забула, що незабаром Великдень. О, як чудово! Може, в святковій колотнечі їй вдасться вирватися із замку, з-під обридливого піклування родичів…

— Тому від завтра в тебе з’являться нові обов'язки, — непохитно прорекла леді Маргарет. — Мені потрібна допомога кожного. Роботи в замку непочатий край. Потрібно все вичистити до приїзду гостей, прикрасити їдальню, закупити дечого… Прянощі майже скінчилися! Дункан повернувся вчора з Едінбурга, привіз не дуже радісні для нас звістки. Податки знову підвищили, король Девід[36] вимагає грошей із Франції…

Її мова лилася спокійним широким потоком, якому нема перешкод. Коли тітонька міркувала про господарство, її неможливо було перервати. Еріка майже не слухала. Приємні думки про свято заслонила собою темна цятка занепокоєння, котра щодалі розросталася. До Бархеда з'їдуться гості… Але ж серед них можуть бути не тільки друзі. Веселий настрій випарувався дощенту. Що, коли батькові вбивці й досі розшукують її? Раптом вони довідаються, що вона ховається тут? Поки сувора зима відрізувала їх від усього світу, вона могла почуватися в деякій безпеці, але зараз…

— Про що ти тільки думаєш, Еріко? — невдоволений голос тітоньки повернув її з небес на землю. — Знову ти не чуєш, що я кажу.

— Пробачте, тітонько, — буркнула дівчина.

Що вона мала казати? Що боїться чужих людей, кожен із яких може виявитися її ворогом, а вона навіть не знатиме його обличчя?

— Завваж, мені не хотілося б знеславитися перед гостями, — суворо промовила Маргарет. — Якщо ти втнеш котрусь зі своїх штук, я просто замкну тебе в прикомірку. Ти зрозуміла мене?

Дівчина похмуро кивнула. Звичайно, зрозуміла. Безумовно, звабливо потрапити на справжнє свято з бучним бенкетом, веселощами, жонглерами та менестрелями… Ось тільки чим це обернеться для неї?

— Я поводитимуся гідно, — пообіцяла вона. — Принаймні, старатимусь.

Тіточка Мег знизала плечима.

— До чого ж ти дивна дівчина! — з серцем вигукнула вона. — Тебе не зрозумієш. Ти скімлиш, що тобі нудно в замку, але коли чуєш, що сюди з`їдуться гості, похмурнішаєш на очах. Уже й не знаю, що в тебе на думці!

Відповіді Маргарет не дочекалася, тому тільки губи стисла. Що ти маєш робити з цим бісеням!

Вони вже дісталися до другого поверху, де були спальні обох дівчат.

— Добраніч, тітонько Мег, — Еріка потупила погляд.

— Добраніч, — озвалась та.

— Тітонько, — раптом дівчина зважилася знову подати голос. — А що ви скажете про мене гостям?

Брови в леді Маргарет гарно злетіли на її високе чоло.

— Скажу, що ти моя небога, що ж іще.

— Будь ласка, не кажіть нікому, хто я, — несподівано попросила дівчина.

— Що за дурниці! — обурилася Мег. — Як же тебе величати? Принцесою Уельською? — не втрималась тітка, щоб не вколоти. — Оце вже ні, я відрекомендую тебе гостям так, як є. Нам нема чого приховувати від сусідів, ми чесні люди. Не розумію, що за примхи в тебе знов? — ще з більшим роздратуванням стисла губи Мег. — Втім, якщо ти так просиш…

— О, я дуже, дуже прошу вас, тітонько! — дівчина склала руки, як для молитви. — Я молитимусь на вас за вашу доброту, якщо ви нікому з гостей не скажете, що мій батько — Родерік Персі.

— Гаразд, — вирішила тітонька. — Ти що, соромишся імені свого батька?

Еріка низько опустила голову й уперто промовчала. Бракувало ще, щоб її взяли на глузи. Що тут можна було казати, коли навіть вірний Дональд, єдиний, хто лишився з нею, тільки відмахувався від її слів. Для них усіх це був простий розбійницький напад. Що ж робити — кордон, неспокійний край… Там часто гинуть люди. А вона знала, відчувала, що її шукають. Знала й боялася. Дотепер перед нею раз у раз поставали вбиті мешканці Тейндела. Еріка не вірила, що людина, котра безжально винищила всіх у замку, не замислилась би про те, куди поділася донька його власника. З іншого боку, якби вона сказала про свої підозри й дядько Дункан вирішив, що вона небезпечна та випхав її за двері, куди мала подітися?

— Ти найбільш дивна та найневдячніша дитина з усіх, кого я зустрічала на своїм віку, Еріко, — обурено промовила тітонька, коли стомилася чекати на відповідь. — Негайно йди спати, а завтра прочитаєш двадцять разів «Вірую», стоячи навколішки.

— Так, звичайно, тітонько, — кивнула Еріка.

Як навчала її Маргарет, дівчина вклонилася й подалася до себе. Спала вона в кімнаті, що сусідила зі спальнею Мері. Щоправда, її кімнатка була значно менша за спальню доньки хазяїв, але все одно здавалася бідолашній сповненою розкошів та пишноти. Там стояли справжнє ліжко, крихітні столик і стілець, скриня, а на додачу — миска для вмивання. Засмучувало єдине: сусідство вреднючої сестрички Мері, справжнє випробування.

Ледь вона взялася за ручку дверей, як сусідні негайно відчинилися і в шпарку простромився цікавий ніс Мері Макфергюс. Напевне, підслуховувала, промайнула в Еріки думка. Зараз почнеться… Вона пожалкувала, що через брак спритності не зуміла непоміченою прослизнути до своєї кімнати.

Мері переконалася, що мати пішла, посміливішала й цілком вистромилася зі своєї кімнати.

— Агов, ти, — наказала вона, — підійди-но сюди мерщій!

Еріка мовчки дивилася в підлогу.

— Що, перепало тобі? — з лицемірним співчуттям запитала Мері. — Про що це мати говорила з тобою?

Дівчина невиразно знизала плечима. Зв’язуватися з сестричкою не хотілося — та завше бігала скаржитися леді Маргарет на непошану з її боку.

— Ні про що, — спробувала відскіпатися фразою, котра нічого не значила.

Мері гнівно насупилася. Очі злостиво примружилися, губи стислись. Еріці спало на думку, що зараз сестричка схожа на людину, яка досхочу наковталася оцту. На жаль, і зовнішністю, й норовом Мері вдалася в батька. Від матері їй дісталося високе чисте чоло, з якого вона ретельно зачісувала своє густе чорне волосся, щоб кожен міг помилуватися його ідеальною формою. Вона була висока, ставна дівчина з гарною статурою, але обличчя псувало все враження. Невеликі темні очі, близько посаджені до довгого носа, робили її схожою на якогось болотяного птаха — чи то на деркача, чи на чаплю. А якщо додати ще зазвичай пісний і пихатий вираз, то картина складалася не надто приємна.

Зараз почне, як завше, вичитувати. У цьому задоволенні сестричка собі нізащо не відмовить.

— Ти дозволила собі не з'явитися сьогодні до вечері, — бридким голосом завела вона. — Вже вкрай знахабніла! Що, гребуєш нашим товариством?

Дівчина вперто мовчала, й Мері ще дужче роздратувалася.

— Думаєш, не знаю, про що говорила з тобою мати? Я все чула. Виявляється, ти соромишся своєї рідні? — пирхнула вона. — Так тобі й треба. Але можеш навіть не розраховувати на те, що братимеш участь у святі. Батько сказав, що на Великдень він тебе до гостей не випустить. Бракувало ще, щоб ти знеславила нас перед ними.

Еріці стало смішно. Он як? А вона боялася бути впізнаною. Все вирішилося саме по собі — її просто не випустять до гостей, і ніхто не знатиме, що вона живе тут. І їй раптом так страшенно схотілося потрапити на це свято, що навіть у шлунку похололо. Вона з усією виразністю зрозуміла, що їй нестерпно хочеться надягти гарну сукню та піти на урочисту відправу до церкви разом із ошатною принишклою юрмою, вдихати солодкуватий дух ладану, із завмиранням серця слухати хор… А потім веселитися, танцювати, жартувати й сміятися. Авжеж, дзуськи! Вона потрапить на це свято!

— Ну, це ми ще побачимо, — несподівано для самої себе заявила Еріка. — А ти взагалі не пхай свого носа в чужі справи.

Мері ошелешено витріщилася на неї. Вона звикла, що ця мала зазвичай воліла відмовчуватися, тому була просто шокована.

— Ах ти мерзотнице! — обличчя в Мері спотворила злість. — Вибачайся негайно! Я маю право казати тобі, що хочу. Незабаром я вийду заміж і буду сама собі господинею, а ти так і залишишся тут годованкою, затям це. Нікчемною годованкою, жалюгідною, нікому не потрібною! Таку тріску взагалі ніхто заміж не візьме.

Вона розлютилася не на жарт. Очі палали люттю, щоки пашіли. Еріка знов несподівано для самої себе теж розлютилася.

— Давай-но, чекай на свого нареченого. Чого ж він не їде? Не розгледів ще здаля твого довгого носа? — в’їдливо кинула вона.

Мері підскочила, мов окропом облита.

— Ти… та ти що це? — вереснула вона. — Я розповім батькові, й він викине тебе з Бархеда. Жебрачка! Нікчемна задрипанка! Думаєш, якщо твій батько був граф Персі, тобі все дозволено? Подумаєш, принцеса знайшлася! Твого батечка, між іншим, позбавили спадщини й вигнали з дому.

Зненацька Мері вмовкла: видимо, усвідомила, що бовкнула зайве. Злякано сполотніла й позадкувала. Та Еріка зі стиснутими кулаками зробила крок до неї.

— Відійди від мене! — знову пронизливо вереснула Мері, відскакуючи до дверей своєї кімнати. — Ма-а-а!

На мить Еріці здалося, що вона зараз не витримає й ударить сестру, але чомусь стрималася. Вона повільно розвернулася й на негнучких ногах пішла до себе.

— Ну край, тепер можеш розпрощатися з мріями про свято, — зловтішно гукнула їй услід Мері, яка знову посміливішала. — Завтра я розповім матері, як ти на мене накинулася, побачимо, куди вона після цього тебе пустить. Ти поплатишся за все!

Мері Макфергюс хряпнула дверима, й Еріка почула, як брязнула зсередини міцна засувка. Кривдні слова билися в її вухах, ніби молот у кузні. Дівчина увійшла до кімнати, запалила свічку й знесилено опустилася на ліжко.

Оглянула свою затишну комірчину, й ледь не розридалася. М'яка підстилка, тепла ковдра, міцні стіни, дах не тече, вікна затулені добротними віконницями, що не пропускають пронизливих протягів. Не так усе й погано, якщо розібратися. Але серцю боляче, на душі лежить камінь. Це не її дім. Хоч у ньому тепло й затишно, вона тужить за Тейнделом, де всі її любили. Протяги можна якось пережити, а ось холод у серці знести складніше.

* * *

Великдень цього року припав на травень. Яскраве, соковите весняне зело буяло на ланах, вітаючи світле свято Воскресіння Христового. Яблуні встигли перецвісти ще напередодні, й тепер їхні зів'ялі пелюстки картинно встеляли подвір'я в Бархеді. Леді Макфергюс наказала зумисне їх не прибирати, щоб замковий двір нагадував килим із запашного снігу.

У замку була страшенна метушня, що зазвичай передує будь-якому святу. А вже якщо йдеться про свято, яке організовує леді Маргарет… Цього разу все мусило бути особливо врочистим — адже цього— Великодня з Едінбурга приїздив син Макфергюсів, Роберт, який щойно отримав посвяту в лицарі. О, Маргарет фанатично любила свого сина. Він був її гордістю, її надією, заради нього вона була готова на все. З молодим Макфергюсом збиралися приїхати його друзі — хтозна, може, Мері судилося знайти серед них нареченого…

І тому ще зрання слуги снували по замку, немов очманілі. Леді Маргарет і сама, підібравши спідниці, з шаленою швидкістю переміщалася замковими переходами, завжди вчасно опиняючись саме там, де робота чомусь не спорилася. Домашнім здавалось іноді, що вона роздвоїлася та перебуває одночасно в двох місцях. Вона лаялася, підганяла, просила, куштувала всі страви, сварилася з кухарем і відразу починала з запалом обговорювати, чого треба ще додати до святкового пригощання. Перепадало від неї всім: собакам за те, що крутяться під ногами, слугам за нетямущість, навіть улюблениця господині Дженет отримала нагінку нарівні з іншими.

Еріка ноги збила, силкуючись допомогти своїй вимогливій тітоньці. Засапана, бігала бідолашна то вгору, то вниз крутими сходами, виконуючи її вказівки. Ще б пак! Сьогодні почнуть прибувати гості, а в них нічого не готове. Тобто це Маргарет так вважала, а як на Еріку, то вони зробили все ще тиждень тому. Вона вже давно хотіла вшитися в свою кімнату та перемінити заношену, вкриту латками спідницю й полотняну блузу на нову сукню, подаровану їй до свята, але в тітоньки щоразу саме останньої миті знаходилось якесь доручення для неї. Мері, мабуть, уже разів із двадцять переодяглася й тепер крутиться перед дзеркалом…

Еріка з досадою підібрала спідницю й заквапилася сходами донизу. Цього разу тітка забрала собі в голову, що на кухні замало борошна, й вона мусила підтвердити це страшне припущення. Може, варто привезти мішків зо два з сусіднього абатства?

Загалом страв було заготовано стільки, що в Тейнделі навряд чи могли з'їсти все це за рік. Гостей, зважаючи на приготування, очікувалася безліч. Цікаво, як уся ця юрба могла тут поміститися? Адже Бархед, щиро кажучи, був зовсім невеликим замком. Цікаво було б глянути й на молодого Роберта Макфергюса, адже Еріка досі не бачила свого кузена.

Міркуючи так, дівчина швидко перетнула замкове подвір'я. Легко ухилилася від двох здоровенних хлопаків, що тягли барана, котрий шалено опирався, заскочила в кухню. Запах там стояв такий, що після тривалого посту слина потекла. Аромат смаженої дичини, печених пирогів, інших чудових страв, змішаний зі спеціями, вдарив у ніздрі, й живіт негайно відгукнувся протягливим гурчанням. Еріка болісно ковтнула. Авжеж, це вам не варена ріпа й не до біса остогидлий поурідж…[37]

У кухні було справжнє пекло. У печі бушувало пекуче полум'я, пара виривалася з-під покришок казанів, скрізь щось булькало, смажилося, парилося, варилося… Двоє замурзаних хлопчаків, більше схожих на малих закіптюжених чортенят, із натугою крутили рожна, а на нього було насаджено цілого бика. Служниця завзято вминала тісто, що поривалося назовні з великецької діжки, ще двоє дівчат великими ножами швидко кришили овочі.

Еріка закрутила навсібіч головою, намагаючись розгледіти в цьому бедламі Сіда, головного кухаря. Нарешті побачила його: люто розмахуючи руками, він вичитував слузі, який у чомусь провинився.

— Агов, Сіде! — намагаючись перекричати весь цей шарварок, загукала Еріка. — Чи досить у тебе борошна? Господиня послала мене запитати, чи не потрібно ще чогось?

Дебелий Сід, пихкаючи, повернувся до неї.

— Що значить — досить?! — обурено загув кухар. — Звичайно ж, у мене всього досить — і борошна, й усього іншого. Я не пройдисвіт якийсь, я вже двадцять років служу панові Дункану і його родині, то вже ж зумію подбати, щоб усього було вдосталь! А ось деякі, — він добряче стусонув нещасного слугу, — думають, що їм можна ухилятися від роботи. І через це печеня пригоріла! Що я з цим робитиму? Хіба можна ставити на стіл перед шляхетними панами пригорілу печеню?! Так і передай її милості, що сьогодні я вб'ю цього негідника, нехай шукає іншого слугу. Та хай принесуть більше дрів, бо вогонь у печі от-от згасне!

Сід люто потрусив у повітрі величезним лаписьком, і Еріка кулею вилетіла з кухні. Поки головний кухар не вилив на неї всі свої прикрощі та смутки, мусила мерщій забиратися. Вона побігла через подвір'я до замку. Може, їй нарешті вдасться пробратися в свою кімнату й переодягтися…

Вона так замріялася про те, як надягне нову сукню, що не відразу почула голосний вигук, який ніби попереджав про небезпеку. Чийсь переляканий голос пролунав над самим її вухом:

— Агов, посторонися! — і вона ледь встигла сахнутись убік від великого рудого коня.

Вершник щосили смикнув за повід, кінь заіржав і став дибки та мало не зачепив при цьому дівчину копитами. Еріка зойкнула, заточилася та з усього маху ляпнулась у величезну калюжу, повну багна. Все сталося так швидко, що навіть заверещати не встигла. Рідке болото обліпило її спідницю, руки, забрьохало обличчя… Вона з жахом підняла свої чорні руки до очей і зойкнула. Господи, як же вона тепер тітоньці покажеться?

Голосний сміх привів Еріку до тями. На подвір'я замку встигли заїхати не менше дюжини вершників, а вона, роззява така, навіть не зволила цього помітити. Всі причепурені та ошатні, зброю начищено до блиску, коні лисніють… Вона підвелася з калюжі, ледве зіп'ялась на тремтячі від переляку ноги й зацьковано озирнулася. Навколо за животи хапалися шотландці, показуючи на неї пальцями. Молодий паж, який мало не збив її, зіскочив з коня й розгніваним яструбом кинувся до неї.

— Ти, безмозка служебко, куди тебе несе! — брутально загорлав паж. — Хіба не бачиш, що в замок в'їжджають шляхетні лицарі? Ну-бо, геть з дороги!

Хлопець погрозливо заніс руку, збираючись ударити її. Еріка хотіла заперечити, сказати, що він помилився й вона зовсім не служниця… Але не встигла. Хлопець ступнув до неї та ще брутальніше відштовхнув із таким розрахунком, щоб вона знову опинилася в болоті. Еріка розлютилася. Згадались призабуті навички сільської бійки: вона рвучко ухилилася від удару й відступила назад. Розгніваний паж загрозливо прошипів:

— Ну я ж тобі!

Він щосили схопив її за руку, але тут Еріка стрімко крутонулася на місці й одночасно другою рукою штовхнула його в спину. Хлопець заточився та полетів просто в калюжу. Нещасний паж в'їхав у болото носом і при цьому ще й кумедно змахнув руками. Товариство, яке зацікавлено споглядало сцену, ще більше потішилося. Молодий, пишно вбраний шотландець, який сидів на вороному коні трохи позаду, захоплено свиснув. А далі під'їхав до неї, нахилився й пальцями безцеремонно підняв за підборіддя її перелякане та замурзане личко.

— Ось тобі й маєш! — весело вигукнув він. — Оце то красуня! Панове, помилуйтесь-но! Вклала нашого славного Макнаба одним ударом! Щось я не пригадаю такої служниці в цьому замку.

— Я не служниця! — обурилась Еріка, вириваючись. — Я…

Але тут-таки знітилася й замовкла, бо уявила раптом, який сміх викличе зараз її заява. Вона донька графа Персі, аякже! Дівчина тільки закусила губу, мотнула головою.

— Ти ба, а вона ще й перекірлива! Не служниця? Ну, то хто ж ти в такому разі? — гордовито поцікавився парубок.

— Я… я тут живу, — насилу пролепетіла вона. — Дозвольте мені пройти!

— Якщо тебе як слід помити, поручуся, що ти станеш гарненькою, — підморгнув їй лицар.

Він окинув її таким уважним поглядом, що Еріка мимоволі скулилася.

— Облиш цю задрипанку, Роберте, — поблажливо промовив літній огрядний вояк. — На тебе чекає мати.

Еріка мало крізь землю не провалилася. Ще ніколи її так не ображали! Згоряючи від сорому під глузливими поглядами чоловіків, вона рвучко розвернулася та щодуху кинулась до замку. Незчулася, як добігла до вежі, повернула за ріг і, важко відсапуючись, притулилася до холодної кам'яної стіни. Боже, який сором! Еріка голосно схлипнула і в горі здійняла очі догори. Як вона після цього з'явиться на святі, як? Тепер кожен зможе назвати її брудною служницею, образити. Злі сльози бризнули з очей, і вона щосили ляснула долонею по кам'яній стіні.

— Диявол вас забери! — вирвалося в неї. — Чорт, чорт, чорт! Прокляті шотландці!

Та відразу перелякано затулила долонею рота. Негоже лаятися в світле свято… Навіщо, навіщо вона побилася з тим дурнуватим пажем? Але, з іншого боку, що їй було робити? Дозволяти, щоб пхнув у болото?

— Виходить, ви, леді, крім того, що б'єтеся, ще й лаєтесь, — пролунав просто над її вухом чийсь спокійний голос. — І чим же вам не догодили шотландці?

Від несподіванки Еріка підскочила мало не на цілий фут.[38] Якби над нею зараз розверзнулись небеса і звідтіля вдарила блискавка як справедлива кара за те, що згадала нечистого у Великдень, вона злякалася б менше. Ноги миттю зробилися ватяними, в роті пересохло. Цього просто не могло бути. Не могло!

Дівчина повільно озирнулася, вже знаючи, кого зараз побачить.

Перед нею стояв Річард Далхаузі та глузливо розглядав її, ніби рідкісне створіння. Здавалося, він був зовсім не здивований їхньою зустріччю — навпаки, тримався так, начебто вони розсталися тільки вчора. Еріка спробувала щось сказати, але з горла вирвався лише незрозуміле хрипіння.

— Виходить, я не помилився, — з дивною інтонацією в голосі промовив Дік. — Це справді ти.

Вона раптом відчула, що їй знову пече цей погляд. Спробувала опанувати себе, але нічого не вийшло. Думки плуталися, бідолашна ніяк не могла знайти відповіді й тільки мовчки дивилась, як найсправжнісінька селючка.

— Втім, можна було не сумніватися, — замислено провадив хлопець. — Щойно десь виникає бійка, ти негайно виявляєшся поруч. Слава Господу, оце удача!

Вона не встигла сказати щось таке саме в'їдливе у відповідь, як Річард раптом ніжно доторкнувся рукою до її щоки. Еріка здригнулась і завмерла, не зважуючись поворухнутися. Його пальці на мить затрималися, а по тому Дік зітхнув і стер з ніжної шкіри налипле болото. Дівчина підняла на нього перелякані очі й кволо посміхнулася. Чи їй здалося, що голос його ледь затремтів, коли він вимовив останні слова?

— Я ніяк не очікував тебе зустріти тут, Еріко Тейндел, — провадив шотландський лицар. — 0, я бачу, тепер ти носиш жіноче вбрання… Одяг пажа не в моді нині? Чи ти вирішила стати служницею? О Боже, який же, справді, в тебе вигляд! Тобі слід негайно вмитися, мала.

Із обличчя в Еріки повільно сповзла посмішка. Вона миттю згадала, що схожа на болотяну русалку: вся в багні, яке вже почало повільно підсихати, перетворюючись на бридку шкоринку. Образа почала підніматися десь із глибин душі, підступаючи до горла. Дік Далхаузі й цього разу глузував із неї! Втім, чого можна було очікувати від невихованого шотландця.

— Виходить, ти все-таки впізнав мене? Чому ж тоді не заступився? — гнівно накинулася вона на парубка. — Адже при тобі кривдили жінку!

— Щиро кажучи, я був не впевнений, що це ти, — трохи зніяковів Річард. — Адже я ще не звик до того, що ти носиш спідницю. Втім, ти й сама чудово впоралася. Бідолаха Олівер Макнаб, він не знав, із ким зв'язався.

Він помітив, як змінилося обличчя дівчини, й заразливо зареготав.

— Ах ти нахабо! — вигукнула Еріка, остаточно виведена з рівноваги. — Зараз ти теж отримаєш, начувайся!

Дівчина зробила до нього крок, загрозливо стискаючи брудні кулачки.

— Так, ти не змінилася, — спокійно зауважив шотландець. — Така само задерикувата. Як ти потрапила сюди? Я, коли побачив тебе, мало з глузду не з'їхав! Спершу подумав, що марю…

— Ти теж не змінився, — непривітно озвалась вона. — Як і раніше, вважаєш, що кожній зустрічній дівчині треба грубіянити, чи не так?

Це вже були не жарти. Посмішка так само повільно, як у неї перед цим, сповзла з обличчя Далхаузі.

— Пробач, але мені здавалося, що якраз я й не грубіянив тобі. Якщо вже згадати, хто з нас кому грубіянив під час останньої зустрічі…

— Ах так?! — вона вперлася руками в боки. — І чим же це я тебе скривдила? Не дозволила поводитися з собою, як із обозною дівкою? Якби ти був справжнім лицарем, то не припустив би, щоб так чинили зі знатною дамою.

Брови шотландця гнівно зійшлися на переніссі. Тепер вони стояли одне перед одним, як двоє розлючених півнів, готових до бійки.

— Та звідки мені знати, хто переді мною — знатна дама, задерикуватий паж, а чи брудна служниця? — сердито перепитав Дік, підступаючи до неї. — 3 тобою збожеволіти можна! Щоразу, коли я бачу тебе, ти в новій подобі. Хоч сама ще пам'ятаєш, хто ти насправді?

— Якщо ти з'явився сюди, щоб мене ображати, — скрикнула Еріка, — знай, тобі це не вдасться!

Вона відштовхнула його з дороги й рішуче покрокувала геть. Зараз ладна була просто роздерти цього нахабу — щоб він провалився!

— Це чому ж? — миролюбно поцікавився Річард, легко підлаштовуючись до її рвучкого кроку.

— Тому, що в цьому замку за мене є кому заступитися, — гордовито кинула дівчина.

— Ах, он воно що… — багатозначно протяг шотландець.

Еріка зупинилася й підозріливо глянула на парубка. У його голосі чулися неприховані глузи.

— Сподіваюся, ти не маєш на увазі нічого поганого? — ще з більшою погордою поцікавилась вона.

Дік ніби злякано замахав руками.

— Ні, Господь із тобою! Просто тремчу з переляку, о шляхетна леді. Зараз мене, певно, розшматують ваші слуги!

Він пирснув зо сміху, й Еріка насилу стрималася, щоб не ляснути по його самовдоволеній пиці. Але тільки тупнула ногою, зірвалася з місця й побігла до дверей житлової вежі.

— Агов, ти так і не сказала мені, як опинилася тут! — сердито гукнув Дік услід. — Стривай же, зупинися на хвильку, не втікай. Ти повинна мені все пояснити!

Далхаузі кинувся слідом. Він бігав набагато краще, тому легко спіймав Еріку за лікоть. Міцно обхопив її руку, притяг дівчину до себе. Якоїсь миті їй навіть стало лячно, бо він виявився так близько.

— Ні вже, ти поясниш мені, що тут відбувається! — здавлено вимовив шотландець. — Я хочу це знати.

Еріка раптом зрозуміла, що насправді він страшенно хвилюється. Голос у нього переривався, між брів залягла сувора складка.

— Як вийшло, що я зустрів тебе в Бархеді? Виявляється, ти була під самим носом у мене, а я… Відповідай, як тебе занесло сюди й що ти тут робиш? — він доволі сильно смикнув її за руку. — Ти дуриш мене! То стверджуєш, що походиш із роду Персі, то раптом виявляється, що живеш у замку Макфергюсів… Навіщо ти збрехала? Хто ти, зрештою?!

Далхаузі напружено дивився їй у обличчя, і в його очах виразно читалася недовіра. Еріка скипіла.

— Облиш мене! — зажадала вона, обурено висмикуючи в нього свою руку. — Ти що, з глузду з'їхав? Я не дурила тебе. Я справді…

Дівчина затнулася й швидко затулила рота долонькою. Тільки цього їй бракувало. Як вона могла забути, що мусить приховувати справжнє ім'я! Ні, хай краще Дік вважає її ошуканкою.

— Ну?! — вимогливо вигукнув Річард, якому терпець урвався.

— Я не зобов'язана відповідати тобі, — огризнулася Еріка. — І якщо ти не заберешся звідси, я таки покличу кого-небудь зі слуг. Зрештою, я тут живу, а ти лише гість у цьому замку.

Вона вирвала свою руку, одним стрибком досягла сходів, які вели до житлових покоїв, рвонула на себе важкі дубові двері, й шотландець не встиг їй нічого відповісти — так і залишився там німо стовбичити. Дівчина щосили ляснула дверима просто в нього перед носом і зникла. У ній все клекотіло з люті. Ну й чудово! Нехай забирається в свій Хайленд, дурень нещасний. Вона ладна була розревтися від образи. Чому він поводиться з нею, як невихований дикун? Ніби знущаючись, пам'ять послужливо продемонструвала її внутрішньому поглядові яскраву картину того, як вона одним ударом збиває з ніг нещасного пажа… Атож, і сама гарна. Мабуть, дивне враження залишається в Діка Далхаузі від кожної зустрічі з нею.

Еріка припала плечем до холодної стіни й тихенько застогнала. Господи, ну чому? Чому, зустрічаючись із цим чоловіком, вона завжди постає в його очах дурнуватим задерикуватим дівчиськом? Як би вона хотіла бути шляхетною панянкою, гарною, з вишуканими манерами… Саме таким дамам служили лицарі в казках, які розповідала вечорами стара Кетрін. Їм, холодним, суворо вихованим красуням, присвячувалися вірші й балади, на їхню честь ламалися списи на турнірах. Дівчина з відразою оглянула свою брудну сукню, заляпаний фартух… Дік назавжди запам'ятає її таку — розпатлану грубіянку, нітрохи не схожу на знатну леді.

— Ну й нехай забирається, — сама собі сказала Еріка.

Настрій було безнадійно зіпсовано. Похнюплена, побрела вона крутими гвинтовими сходами нагору, до свого покою. Що б там не було, а їй потрібно терміново переодягтися. Незабаром усі йдуть до обідні…

— Ах, ось ти де! — зненацька перервав її думки верескливий голос Мері.

Вона підняла голову. Сестричка стояла на верхньому сходовому майданчику й по-королівськи спиралася на поруччя. На ній була чудова сукня з темно-вишневого оксамиту, оздоблена чорним мереживом, яка надзвичайно пасувала до її волосся та блідої шкіри. Еріці негайно схотілося її гарненько відлупцювати.

— Ма, ходи-но сюди, — покликала Мері. — Помилуйся на ось це!

Неподалік спиною до них стояла Маргарет Макфергюс, ще й досі суворим голосом кидаючи останні розпорядження своїй камеристці Дженет. Тітонька озирнулася, швидко оглянула небогу, і її обличчя вражено витяглося.

Еріка ладна була згоріти від сорому. І це ж треба, щоб Мері побачила її саме зараз! Проклятуща коняка! Подумки бажаючи рудій кобилі та її власникові всіляких «благ», дівчина швидко збігла сходами та з винуватим виглядом зупинилася перед тітонькою.

— Я виконала ваше доручення, — заторохтіла вона, намагаючись не зважати на презирливі погляди, якими обдаровувала її Мері. — На кухні всього досить. Борошно є, Сід усе зробив, тільки печеня пригоріла…

Очі в Маргарет покруглішали.

— Печеня?! — злякано перепитала вона. — Який жах! Я сподіваюся, він придумає, як це залагодити… О, Боже мій, тебе що, скупали в болоті?! — відразу накинулась вона на небогу. — Я ж, здається, просила тебе мати пристойний вигляд перед нашими гостями.

Голос у тітоньки знову став суворим. Бідолашне серденько в Еріки завмерло від жаху. «Зараз вона мене прожене в мою кімнату. І я не побачу Річарда», — розпачливо подумала вона.

— Я мало не потрапила під копита, — насилу пролепетіла дівчина.

— Це не виправдання! — суворо заперечила Маргарет. — Ти негайно відмиєшся від цього болота й тільки по тому спустишся в залу. Як можна бути такою неуважною, щоб не бачити, як на тебе конем наїжджають? Де це сталося?

— Там, на подвір'ї, коли приїхали молоді лорди… — зовсім убитим голосом промовила Еріка.

Навіть скінчити своєї мови бідолашна не встигла, бо Маргарет раптом схопилася обома руками за щоки, й обличчя її осяяла радість.

— Чого ж ти мовчиш, дитя нерозумне! Таж це, напевне, мій Роберт приїхав, а я тут стою! Швидше, Мері, ходімо зустрічати його! А ти опоряджайся мерщій та спускайся. Надягни ту синю сукню, яку я тобі подарувала.

Останні слова господиня вигукувала вже на бігу. Тітонька забула про все та з несподіваною спритністю помчала сходами вниз.

— Та вона на городнє опудало схожа! — обурено волала вслід їй Мері. — Ма, невже вона вийде до гостей? Ма!

Кузина з досади тупнула ногою. Наостанок ще кинула на Еріку злостивий погляд і побігла доганяти матір. Еріка голосно зітхнула з полегшенням. Вийшло! Тепер мерщій до себе, поки тітонька справді не передумала, поки не довідалася про подробиці її зустрічі з конем…

— Дженет! — загукала вона, кидаючись услід за служницею. — У тебе є вода?

…За мить дівчина вихром злетіла нагору сходами та вдерлася в свою кімнатку. Внизу вже гомоніли гості, розсідаючись за святкові столи, а вона ще не була вдягнена. Еріка з відразою здерла з себе мокрий брудний одяг і пожбурила його в куток. Так, десь тут був гребінець. Вона сичала й тихенько підвивала, старанно розплутуючи мокре волосся. Трикляті пасма так розкошлалися, начебто вночі з ними брауні бавився.[39] За ці півроку обрізані поспіхом кучері встигли відрости трохи нижче пліч, і цієї довжини їм цілком вистачало, щоб заплутатися.

Нарешті їй вдалось упоратися з ними. Дівчина відкинула віко скрині та дбайливо дістала з нього охайно згорнуту сукню. М'яка вовна темно-синього кольору приємно лягла в руки, складки розправилися, й сукня в усій своїй пишноті ковзнула на ліжко. Звичайно, їй далеко було до вбрання Мері, чию сукню шили по останній «бургундській» моді, яка щойно входила у вжиток, — із високою талією, візерунком по широкому поясі та довгим шлейфом — і коштувала чималі гроші…

Еріка покрутила сукню, тримаючи її на витягнутих руках. У простоті теж є особлива принадність, філософськи вирішила вона. Натягла, задоволено зітхнула — сиділа сукня чудово. Донизу пелена розширювалася, спідниця спадала вільними складками майже до самої підлоги. Простий квадратний виріз відкривав високу шию, а вузькі рукави охоплювали руку до самого зап'ястя.

Дівчина навіть трішки пожалкувала, що не має жодної прикраси. Сюди пасував би широкий вишитий пояс із довгими китицями, що спускаються до самої підлоги… А втім, у неї ж є прикраса! Еріка кинулася до ліжка. Застромила руку під вовняний валик, який слугував їй за подушку, витягла загорнуте в ганчірку люстерко. Простромила його руків’я в петлю з тоненької шкіряної тасьми, з гордістю начепила на пояс. Ось тепер можна йти на свято.

Вона уявила, як Дік роззявить рота, коли побачить її в цьому вбранні. Тоді вже в нього таки не повернеться язик сказати, що вона брудна служниця!

Тож час іти. Еріка прискіпливо оглянула себе зусібіч і з завмиранням серця взялася за ручку дверей. Смикнула її і здивовано завмерла.

Двері виявилися замкненими.

Розділ 9

На відміну від гостей Бархеда, які спали під гостинним дахом, Нолліс заночував там, де застала його темрява, — на купі сушняку просто в лісі. І не можна сказати, що це була найкраща ночівля в його житті. Втім, до такого він звик із дитинства, але тепер це чомусь жахливо дратувало. Може, він уже застарий для того, щоб цілий день проводити верхи, а потім спати на землі, вкриваючись власним плащем?

Джон Нолліс недобре посміхнувся. Ні, мабуть про старість рано думати — він ще багатьом із молодих фору дасть. Не в цьому річ… Щойно сер Джеффрі доручив йому цю справу, все в нього пішло наперекіс. Руда відьмочка виявилася хитрішою, ніж він міг припустити. І звідки в п'ятнадцятирічного дівчиська стільки хитрощів? Може, вона зачаклована? Через якусь плюгавку він стільки часу змарнував!

Це ж треба — півроку нишпорив усіма шляхами Англії, випитуючи про неї всіх, кого не ліньки було, перевірив усі варіанти, розставив хитромудрі пастки в Лондоні, а вона водила його за носа, немов хлопчиська! Але ж усе було так просто… Коли Джон зміркував, як дівчисько обдурило його, — навіть мимоволі почав її поважати. Не кожен зметикував би, як вчинити в її становищі. З'явитися в найближчому від Тейндела містечку, зупинитися в трактирі, розповісти всім і кожному, що збирається їхати в Лондон… Люди напевно запам'ятали це, а по тому втікачі просто звернули з тракту й подалися назад, уже ретельно ховаючись і уникаючи людних місць. А вже там — шукай вітра в полі. Хто шукатиме дочку Родеріка Персі в Шотландії? Адже треба навіженим бути, щоб податися в самісінькі лабети до Чорного Дугласа.

Нолліс навіть сон втратив, коли нарешті зрозумів, де її треба шукати. Всі сліди Еріки губилися за десять миль від Фолстона, а його люди затято шукали руду спадкоємицю в Лондоні, Йорку та Брістолі, коли її там і духу не було. Нічого не скажеш, вона все вірно розрахувала — ніхто вже й не пам’ятав, що в леді Ейлін Рендолф була старша сестра. Джон пошкрябав потилицю. Лишалося тільки здогадуватися: знають Макфергюси про величезні статки їхньої годованки, чи, як і раніше, впевнені, що Еріка — злидарка?

Він підвівся, крекчучи, заходився лагодити своє немудре спорядження. Авжеж, завдання не з легеньких… Однак Нолліс не звик сумувати. Вірив у свою щасливу зірку. Всі, з ким він починав свого часу як найманець, уже давно спочивали в могилах, а він ось вижив. Навіть Чорна Смерть не взяла його, що вже й казати про якихось шотландців. Втім, усе-таки слід було поводитися особливо обачно — тому він і не розкладав багаття, щоб випадково хто-небудь не вистежив. Джон дістав із сумки при сідлі черствого сухаря і з відразою узявся жувати. Так, непогано було б зараз заховатися в теплій комірчині та погрітися мискою гарячої юшки.

Те, що Еріка Тейндел живе в Макфергюсів, він з'ясував ще тиждень тому. Не складно довідатися все, що тобі потрібно, якщо перебратись у одяг прочанина та зупинятись у злиденних хатинках. Бідняки полюбляють пліткувати про своїх панів. Тих, хто повертався з далеких і небезпечних мандрівок, завжди з задоволенням пускали в дім. Усім хотілося послухати цікаві розповіді про чужі краї та народи, а також про святі мощі, до яких зумів дістатися пілігрим. Язиката дружина вугляра, в якої вік ніби випадково поцікавився про «он той замок», негайно вибовкала все, що стосувалося хазяїв, їхніх звичок, гостей і родичів. І про дівчисько, що з'явилася в замку зовсім недавно…

Отже, все збігалося. Тепер, коли напевне знав, що пропажа тут, головне було не налякати дичину, котру так терпляче вистежував. Про те, щоб постукати у ворота замку та найнятися на службу, не могло бути й мови — маленька відьма неодмінно впізнала б його. Дотепер Джонові ставало зле, коли він згадував її величезні зелені очиська, що палали, мов у кішки. Від думки про те, щоб проникнути на свято, теж довелося відмовитись із тих самих причин — дівчина його неодмінно впізнала б. А шкода, гарна траплялася нагода — у метушні можна було все зробити швидко й непомітно, а потім так само зникнути… Але ні, ризикувати життям він не збирався.

Шестеро його найкращих, перевірених хлопців чекали в домовленому місці неподалік, але він боявся помилитися й тому не довіряв нікому. Крім того, Джон не міг зізнатися навіть собі, що просто хотів зробити все сам… Із цим дівчиськом у нього були особисті рахунки. Залишалося просто вичікувати, коли Еріка Тейндел вибереться за стіни Бархеда, і без зайвого галасу прибрати її. Виходить же вона хоча б іноді погуляти лісом?

Не поспішаючи він склав свої нечисленні пожитки, вибрався з-під крислатої ялини, де ночував, і неквапом рушив угору схилом. Нолліс вирішив як слід усе оглянути й пошукати собі кращого прихистку. Хтозна, чи довго доведеться ховатися, поки він зможе підстерегти цю руду?

Він зійшов на верхівку пологого пагорба, з якого чудово було видно стіни Бархеда, й почав спостерігати за життям у замку. Нолліс робив так щодня, тож це вже стало для нього звичним. Сонечко потроху почало припікати, й він уже зібрався був спуститися нижче, у затінок, як раптом запримітив на шляху якийсь рух. Він примружився, затуляючись рукою від сонця.

Від замку до нього наближався невеличкий загін. Рухаючись швидко й безгучно, Джон перетнув схил і заліг у чагарнику. Шляхом, який обминав пагорб із іншого боку, швидким клусом рухалося троє вершників. Вони вочевидь поспішали, підганяючи стомлених коней. Кгм, дивно. Гості, які залишають Бархед на стомлених конях? Навряд чи. І чого б це їм їхати звідти, коли все тільки почалося? Та й не справляли ці люди враження таких, що прибули на свято: в кольчугах і при зброї збираються на війну, а не на гуляння. Джон відзначався чудовою пам'яттю і з упевненістю міг би сказати, що ні вчора, ні сьогодні вранці їх не бачив. Виходить, люди прибули в замок уночі, коли йшов дощ і він ховався в лісі. Нолліс занепокоївся.

Один із вершників притримав коня, зістрибнув на землю й почав вовтузитися з попругою. Інші зупинилися, чекаючи його. Шотландці були надто далеко, щоб добре розчути їхню розмову. Нолліс щосили напружив зір. На щиті одного з вершників красувалася гарна емблема: змія у вогні. Вершник нарешті впорався з попругою, пришпорив коня. Загін промчав повз Джона, і той аж свиснув. Вельзевулів потрух! Емблема клану Дугласів! Ось тобі й везіння. Там, де з'являється Вільям Дуглас, іншим шукати нема чого. Зрозуміло, що його люди приїхали в Бархед не ель пити. Виходить, лицар із Лідденсдейла теж пронюхав, що в замку Макфергюсів з'явилася нова мешканка…

Кмітливість не раз ставала Ноллісу в пригоді, тож належало заспокоїтися й поворушити мізками. Отже, Дуглас шукає Еріку Тейндел, щоб раз і назавжди поквитатися зі своїм заклятим ворогом — Родеріком Персі. Тобто, іншими словами, цюкнути дівчисько він хоче, так? Нолліс замислено пошкріб плішину на тім'ї. А що зробив би він сам, Джон Нолліс, якби попався йому в руки такий ласий шматочок? Це ж не просто руде дівчисько, яких у Англії сотні на ярд — це ходяче графство Нортумберленд. Подумати тільки, живе отака плюгавка й не відає, що вона — спадкоємиця величезних багатств… Відповідь напрошується сама. Та він порошини з неї сам здуватиме! Звичайно, король Едуард не дозволить своєму лютому ворогові стати графом Нортумберлендським. Та тільки навряд чи Дуглас сам цього не розуміє. Для нього це лише готовий привід розв'язати війну проти ненависних англійців. І привід законний: війна за спадщину нещасної сирітки! Тепер король Іоанн[40] не зможе відмовити своєму союзнику.

Джона пересмикнуло. Якщо всі думають так, як він, то йому в Англії справді нема чого робити. Сер Джеффрі повісить його на першому ж сучку й виправдань не вислуховуватиме.

— Дідько вас забирай, — крізь зуби прошепотів Нолліс.

Він навіть не був упевнений, кого з двох ненавидить більше: Дугласа, чи дівчисько. Він підхопився на рівні. Єдина була в нього рада: викликати своїх людей і викрасти Еріку в Дугласа. Яким би не здавався цей план божевільним — іншого не було. Навряд чи сер Вільям власною персоною з'явиться по дівчисько в Бархед: швидше за все, має важливіші справи. Найвірогідніше, що він пошле невеличкий загін. Скільки потрібно людей, щоб упоратися з одним малим дівчиськом?

Нолліс прикинув дещо й задоволено клацнув пальцями. Дорога тут одна, місцевість він вивчив добре. З ним шестеро вояків, усі ветерани, зброєю володіють чудово. Якщо перехопити шотландців біля озера й напасти раптово, можна сподіватися на успіх. Розстріляти всіх із луків, та й по всьому… Джон закинув на спину вузол і швидко покрокував лісом. Залишалося сподіватись, що ця руда бестія нікуди не подінеться з-під теплого крила своїх родичів до його повернення.

* * *

Еріка здивовано втупилася в двері. Що сталося? Для певності смикнула ще, потім ще раз… Той самий результат. Міцні двері, збиті з доброго дуба, що зростав на скелях, навіть не ворухнулася.

Хтось замкнув її на засувку, поки вона тут милувалася собою в новій сукні!

— Агов, що за дурнуваті жарти? — закричала дівчина. — Відчиняйте!

Ззовні почулося тоненьке хихотіння, й Еріка похолола. Мері! Звичайно, вона, хто ж іще?

— Слухай-но, ти за це поплатишся, — голосно сказала вона.

— Ти мені погрожуєш? — крізь двері долинув млосний голос двоюрідної сестрички, й Еріка від люті мало не прикусила язика. Зважаючи на все, її погроза нітрохи не налякала Мері.

— Сидітимеш тут, поки тебе не випустять, — зловтішно повідомила їй шкідлива дівиця. — А до вечора сюди навряд чи хтось прийде. Я потім тобі розповім, як було весело. Бувай!

Вона знову захихотіла, й Еріка з відчаєм почула, як її кроки віддаляються коридором.

— Я тобі вуха відірву, довгокоса, — пообіцяла вона, приклавши руки до дверей. — Тільки попадися мені!

Бідолашка стримала порив щосили вдарити ногою в двері, знесилено притулилася до одвірка. Все одно дарма — її ніхто тут не почує, а Мері тільки зайвий раз потішиться.

— Щоб ти лопнула! — погрозилася вона кулаком у повітря. — У, зміюка!

Гаразд, але що тепер робити? Еріка тужно обвела поглядом свою малу кімнатку, яку знала вздовж і впоперек. На жаль, якщо двері замкнено ззовні, втекти звідси практично неможливо. Хіба що крізь віконце, яке виходило просто на зовнішню стіну вежі. Але, на жаль, крила в неї ще не виросли, а стрибати у висохлий рів із висоти двадцяти ярдів вона не збиралася.

Авжеж, Мері обрала чудовий спосіб їй помститись. Ось і покарання за те, що лаялася у Світлу Христову неділю. Казав же їй батько Годвін — треба з повагою ставитися до великих Божих свят, намагатися не грішити… Вона похмуро підперла голову кулаками, уявляючи, що відбувається внизу. Зараз уже, напевне, всі гості зібралися в каплиці. Ошатні, врочисті, слухають вони проповідь священика, а Еріка сидить тут, як найостанніша в світі грішниця.

— Це несправедливо! — голосно сказала вона самій собі.

Дівчина згорнулася калачиком, заплющила очі й постаралася заспокоїтись. Хто-небудь помітить її відсутність, прийде та відчинить двері, спробувала втішити себе Еріка. Не може бути, щоб усі чисто про неї забули…

* * *

Дженет випустила її тільки перед вечором. Служниця зійшла нагору по свіжі рушники для святкового столу й почула, як хтось тарабанить у двері. Еріка до того часу вже перестала сподіватися, що хтось її почує, і стукала швидше з відчаю.

— Боже мій, панянко, що ж це таке? Чому це ви тут сидите, коли свято вже закінчується?! — сплеснула руками служниця, коли з кімнати з'явилася скуйовджена дівчина.

Еріка не промовила й слова, а мерщій помчала до зали. Та коли вона спустилася вниз, там усе було так, як і буває наприкінці свята. Веселі гості перепилися, частування з'їдено… Еріка ледь не розплакалася. Невже вона пропустила все?

Раптом із далекої галереї почулися верескливі звуки скрипки. Невдовзі до зали поважно вступили музики. Незабаром почнуться танці! Еріка трохи збадьорилася. Виходить, зараз почнеться найцікавіше! Вона рішуче спустилася зі сходів і ступнула в залу. Слід було визнати, що її поява залишилася непоміченою — ніхто вже не роздивлявся навсібіч. У очах Еріки відразу зарябіло від безлічі тартанів найрізноманітніших барв. Господи, як вони тільки розрізняють один одного за візерунком кілта? Це ж просто неможливо.

Вона почала обережно пробиратися до столу — все-таки за час ув'язнення добряче зголодніла. На неї, як і раніше, ніхто не звертав уваги, й це її цілком влаштовувало. Ага, он дядько Дункан у кутку розмовляє із якимось кремезним шотландцем. Глава сімейства Макфергюсів здався їй навіть понурішим, ніж зазвичай. У Еріки склалося таке враження, що вони сварилися. У всякому разі, дядько мав доволі стурбований вигляд. Цікаво, чого б це?

Але відразу думки про дядечка вилетіли в неї з голови — у іншому кінці зали вона побачила Річарда. Її серце пропустило один удар, а по тому застукотіло частіше. Що їй робити? Підійти, заговорити з ним, чи не звертати уваги? Ах, якби він її зараз помітив! Вона вже майже зважилася підійти, як раптом посеред зали виник якийсь рух.

— Чому не грає музика? Грайте ж бо, музики! — громовим голосом зажадав хтось не дуже тверезий.

— Танці, танці, давайте починати танці! — підхопили інші.

Слуги кинулися зсовувати столи, й увага Еріки зосередилося на частуванні. Вона ледь встигла схопити шматок пирога з крайнього столу та заходилася пожадливо запихати смачне тісто до рота. Річард нікуди не подінеться, тим більше, що він навіть не помітив її. Все-таки дуже кривдно, коли на тобі нова сукня, а тебе не помічають…

Юрба тим часом ринула на звільнений від столів простір, утворюючи гомінке коло. Худий скрипаль ніжно торкнувся смичком до струн, видобуваючи з інструмента протягливу врочисту мелодію. До нього приєднався ріжок, пролунали гугняві звуки волинки, й музика вільно полилася залою.

За традицією, першою парою вийшли господар і господиня дому. Дункан Макфергюс вивів у центр зали леді Маргарет, розпашілу від задоволення; на коротку мить вона знову стала гарненькою. Дункан уклонився дружині, вона присіла перед ним у реверансі, й він повів її по колу, починаючи перший церемонний танець. Леді Маргарет пливла залою з опущеними очима, лише час від часу лукаво посміхаючись. Еріка мимоволі замилувалася тим, як легко і з якою гідністю рухається тітонька.

Скрипалі піддали жару, й музика заграла вдвічі швидше. Леді Маргарет і сер Дункан теж піддали, їхні рухи стали рвучкими, вони танцювали вже щосили. Зненацька в коло ввірвався дебелий шотландець, міцно тримаючи свою верескливу дружину за стан. Товариство вибухнуло привітальними вигуками, підбадьорюючи нових танцюристів. Музика мчала залою, дедалі нові пари приєднувалися до танцю. Миготіли яскраві спідниці, чулися сміх і жіночий вереск… Еріка жадібно спостерігала за стрімким танком. Її ноги самі ладні були затанцювати, й вона мимоволі виробляла на місці якісь мудрі па…

Дівчина витягла шию, намагаючись нагледіти в юрбі гостей Річарда. Ну повинен же він нарешті її помітити? Щойно був десь тут, і ось будь ласка — зник. Танок скінчився, а шотландця досі не було видно. Що за звичка загадково зникати? Вона вже почала гніватися на Діка Далхаузі. Де можна ховатися, справді?

— Еріко! — вивів її зі стану глибокої замисленості голос тітоньки. Дівчина неохоче озирнулася й побачила, що Маргарет, і досі сяючи, навіщось підкликає її жестом. Еріка подумала, що ніколи ще не бачила її такою. Тітка Мег наче помолодшала на десять років.

Поряд із нею стояв міцний чорнявий юнак, одягнений у кольори клану Макфергюсів, із блискучими золотими шпорами на новеньких шкіряних чобітках. Еріка ледь не пирснула, коли це побачила. До чого ж дивно бачити гордовиті атрибути лицарства на голих ногах шотландця, одягненого в святковий кілт! Вона уважніше придивилася до хлопця, що стояв поряд із її родичкою… Та це ж той самий злостивий красунчик, який глузував із неї вранці, коли бідолашну мало не затоптали конем на подвір'ї замку! Еріці відразу схотілося непомітно вшитися. Але Маргарет наполегливо махала до неї рукою, і не було куди подітися — довелось підійти.

— Познайомся, Роберте, — церемонно звернулася Маргарет до свого сина, — це твоя кузина Еріка. Пам'ятаєш, я розповідала тобі про неї?

Хлопець розгубився, але тільки на мить. Самовладання швидко повернулося до нього, і він уклонився й навіть розплився в посмішці, котра здалася дівчині глузливою. Він мав гарні чорні очі, обрамлені пухнастими віями, але вираз обличчя здався їй якимось надто солодкавим. Еріка мовчала, тужно дивилась у підлогу.

— Ми, здається, вже зустрічалися? — галантно звернувся до неї молодий Макфергюс. — Не знав, що в мене є така чарівна кузина. Ніколи не вгадаєш, що за несподіванка чекає на тебе вдома.

Він оглянув її, оцінюючи, й вирішив про себе, що на дівчисько варто звернути увагу. А непогана кузина… Це ж треба, тоді на подвір'ї вона казала правду — таки не служниця. Зараз, дивлячись на її гарненьке личко й милу сукню, в цьому ніхто не засумнівався б. Ну що ж, чудово… Роберт подумки потер руки. Він був великим шанувальником гарненьких жінок. Шкода, в Шотландії не часто зустрінеш таку красу. Схоже, вона сама не усвідомлює, наскільки вродлива! Це чудове руде волосся, великі зелені очі, прозорі, мов вода у весняному струмку, чарівне ластовиннячко на косі, яке тільки прикрашає її та додає привабливості. Тонкий стан ще не розвинений, але вже пружно випнуті маленькі груди, трохи різкуваті манери… Ні, вочевидь, у цих англійках щось є. Еріка відчула його погляд, і собі похмуро глянула. Теж мені, куртуазний кавалер… Вона згадала, як паскудно він говорив із нею тоді, на подвір'ї, та постаралася здатись якомога байдужішою. Тітонька Маргарет осудливо похитала головою.

— Ну, не бентеж її, Роберте. Вона зовсім засоромилася, бачиш, не звикла до товариства.

Еріка зашарілася від такої нахабної неправди. Та начхати їй на дорогоцінного тітоньчиного синочка, як і на все це «товариство»! Вона гордовито задерла підборіддя й повернулася, щоб іти.

— Сподіваюся, перший танець буде моїм?

Роберт перепинив їй шлях, обдаровуючи своєю нудотною посмішечкою.

— Не сподівайтеся, — зарозуміло кинула Еріка. — Я ніколи не подам своєї руки такій людині, як ви.

— І досі гніваєтеся за той випадок? — щиросердно засміявся він. — Пробачте, але я ж не знав, що ви моя кузина.

— Марна праця, любий кузене, — суворо відповіла вона. — У мене вже склалося враження про вас, і я не збираюся його змінювати.

— І все-таки сподіваюся, що ви його зміните, — нахабно заявив Макфергюс. — Може, коли цей замок стане моїм…

Він багатозначно оглянув її, з особливою увагою зупинився на грудях, і Еріка відчула, що червоніє.

— Слухайте-но, — доволі брутально сказала вона, — може, цей замок колись вам і дістанеться, але це не значить, що ви отримаєте все, що є в його стінах.

Вона рвучко розвернулася й швидко пішла геть. Руки самі стискалися в кулаки, серце стугоніло, немов дзвін на сполох. Вона рушила до виходу, дорогою гарячково придумуючи, як же позбутися надокучливої уваги Роберта. Адже зрозуміло, він їй спокою не дасть… Дівчина була настільки збентежена нахабними домаганнями Роберта, що навіть не відразу помітила Діка. Той стояв, оточений шотландця-ми, і щось палко їм доводив. Обличчя його співрозмовників були серйозні — зважаючи на все, слухали його уважно, хоча не у всіх його мова зустрічала схвалення.

Невелика групка, що збилася навколо Річарда, ніби не помічала веселощів, які пакували навколо, цілком поглинута своєю розмовою. «Здається, на Великдень у Бархед усі з'їхалися тільки для того, щоб обговорити якісь важливі справи!» — з досадою подумала дівчина, непомітно присуваючись ближче до тих, хто сперечався. Їй так потрібно поговорити з Діком, а він знову її не бачить!

— Подумайте, чи варто втрачати таку можливість? — почула вона слова Далхаузі. — Ми нарешті зможемо домогтися здійснення нашої мрії.

— Ти ще надто молодий, щоб говорити про нашу мрію! — вигукнув один із лердів. — Що ти можеш знати про це?

— Мені було тринадцять, коли я бився при Невілл-Кроссі поруч із батьком, тож я чудово знаю, що ми тоді втратили, — тихо відповів молодий лицар, і всі присоромлено вмовкли.

— Так-то воно так… — почухав потилицю ще один. — Але хто дасть гарантію, що цей захід буде успішним? Та й щоб туди вирушати, потрібні добрі гроші…

— Це якраз не проблема, — відразу відгукнувся Далхаузі, — граф Мар зобов'язується…

Річард нагнувся до своїх слухачів, і вони ще тісніше зімкнулися, так що слів не можна було розібрати. Еріка потупцювала нерішуче, а далі тихенько повернулася й повільно побрела геть. Вона його нітрохи не обходить…

Зрештою, раз йому байдуже, що вона тут, краще їй піти.

— Шляхетні дами й кавалери! — прокотився цієї миті залою гучний голос старого Фінеаса Макнаба. — Прошу всіх почути мої слова.

Розмови втихли, всі шанобливо повернулися до міцного старого з довгим жовтавим волоссям, убраного в темний кілт. Він користувався тут повагою — недарма ж Маргарет довірила йому бути розпорядником на святі.

— Наші гостинні хазяї, шановні Макфергюси, пропонують веселитися далі! Подамося ж на галяву перед замком, до старого дуба, щоб, за освяченою століттями традицією, відзначити Травневу Ніч, — відкашлявшись, мовив старий. — Там уже накрито столи, а музики тільки й чекають, щоб заграти веселу джиґу. Настав час кидати кебер,[41] пити добрий ель і прославляти Всевишнього, який не допустив англійців на це чудове свято!

Усі веселим галасом підтримали таку слушну думку, й Еріці стало якось незатишно. Добре, що мало хто знає про єдину англійку, котра все-таки проникла на їхнє «чудове свято»!

— Ходімо ж, і хай буде над усіма нами мир цієї Травневої Ночі!

Гості привітали його мову такими голосними вигуками, що Еріка навіть вуха руками затулила. Радісна юрба негайно повалила геть із тісної зали, захоплюючи її з собою. Дівчина спробувала вибратися, та де там! Усім хотілося швидше вийти надвір. Тільки на свіжому повітрі вона зрозуміла, як задушливо було в стінах замку. З задоволенням вдихнула п'янкі пахощі весни. Стояла дивовижна травнева ніч, у небі царював повний місяць, заливаючи сріблястим світлом усе навколо.

— Хей-о! — вигукнув хтось із хлопців, переповнений почуттями.

Інші й собі відгукнулися. Язичницьке свято Травневої Ночі набувало законної сили, й прадавні духи лісу на якийсь час витіснили з душ християнських святих. Еріка піддалася загальному настрою і кинулась за юрбою молоді, що квапилася першою прибігти на галяву. Дівчина відчула приплив незрозумілого піднесення, шалених веселощів. Така вже ця ніч — хай же несе її, куди побажає… Навколо запалили смолоскипи, час від часу чувся несамовитий жіночий вереск — хтось із хлопців, користуючись темрявою, лякав найбоязкіших дівиць.

Незабаром дістались до великої втоптаної галяви, на якій уже палало високе багаття. Кілька слуг із замку метушилися біля вогню, а неподалік просто на траві розташувалися сільські музики, награючи швидку мелодію. Тут веселощі, зважаючи на все, були в розпалі.

На краю галяви танцювало з десяток пар, решта розташувалися тісним колом під розлогим столітнім дубом та зачерпували з діжки запашний ель. За традицією, господарі замку виставляли частування для селян із околишніх сіл. Еріка з подивом відзначила, що ті нітрохи не ніяковіли в присутності чепурних лердів і дам у довгих сукнях. Коло змішалося, але тут музики знову заграли. Мелодія з новою силою вдарила по вухах, мов хвиля, хтось із хлопців першим вискочив у коло…

— Ні, я не танцюю, — відмахнулася Еріка від якогось наполегливого кавалера, що прагнув неодмінно з нею потанцювати.

Їй не хотілося виказувати свого незнання шотландських танців, тому дівчина, сміючись, вирвалась із його міцних рук і сховалася за деревом, звіддаля спостерігаючи за танцюристами. Ах, як шкода, що вона не вміє танцювати! Цієї миті повз неї врочисто пропливла Мері Макфергюс, старанно оберігаючи свою розкішну оксамитову сукню від колючок. Бідолашка аж спіткнулася, коли побачила Еріку, її гордовите личко спотворила здивована гримаса.

— Як… як тобі вдалося вийти? — заникуючись від люті, пролепетіла вона.

— О, мене випустив сміливий лицар, — Еріка із задоволенням спостерігала, як Мері міняється на обличчі. — Я знаю, ти дуже непокоїлася за мене. Але я б на твоєму місці так не хвилювалась, — вона співчутливо схилилася до кузини й пошепки докинула: — Мені казали, що від цього носи довшають.

Мері, здавалося, навіть позеленіла. Але тільки безсило тупнула ногою, рвучко розвернулася та кинулась геть. Еріка від душі розреготалася їй услід. Зараз вона ладна була пробачити Мері навіть те, що мерзотниця її замкнула в кімнаті. Вона врешті-решт опинилася в лісі, й це вже компенсувало всі неприємності сьогоднішнього дня.

Дівчина повільно пішла вздовж узлісся, вибираючи спокійнішу місцинку. «А що, як я взагалі втечу звідси?» — промайнула в неї крамольна думка. Так давно хотіла поблукати лісом у самоті… Навряд чи найближчим часом у неї з'явиться така можливість. Тітонька зі своїми повчаннями та заборонами ніколи не випустить її із замку.

Еріка не звикла довго розмірковувати над своїми бажаннями. Злодійкувато озирнулась, зробила крок назад і зникла під склепінням із густих крон. Намагаючись ступати так, щоб не тріснула під ногою суха гілочка, не спіткнутися об корінь, вона рушила вглиб лісу. Уже за кілька хвилин її ноги відчули під собою вузеньку стежку.

Незабаром веселі вигуки та сміх лишилися позаду, її обступила тиша. Час від часу відстороняючи рукою гілля. Еріка йшла та йшла ледь поміткою стежкою. Ніби виявилася раптом у зачарованому лісі, огорнутому нічним травневим туманом. У світлі повного місяця все навколо здавалося нереальним: дерева простягали гілля над стежкою, немов казкові чудовиська, у кущах, здавалося, чаїлись ельфи, спостерігаючи за нею з-під дерев. Сова глухо зойкнула, й Еріка мимоволі здригнулася. Вона вірила в казкових істот, що населяли ліс, і трохи їх побоювалася. Стара Кетрін часто розповідала їм у дитинстві про підступних фейрі, які зводять за собою молодих юнаків і дівчат. Малий народець, що населяв пагорби, вважався неприхильним до людей. Недарма селяни в місячні ночі особливо міцно замикали свої хатини, щоб гостровухі ельфи не витягли дитинча з колиски та не підклали натомість перекидня.[42] Не раз вони з братами лякалися тужливого крику на пагорбах, гадаючи, що то баньши квилить. Хитрі гноми, що охороняють скарби, злостиві тролі, гобліни, шкідливі паки… Щоправда, варто було показати їм срібний хрестик, як усе чаклунство мало розвіятися. Про всяк випадок Еріка намацала за пазухою символ віри.

Совиний зойк повторився, але цього разу дівчині почулося в ньому не застереження, а схвалення. Мовляв, іди, не бійся… На мить вона замислилася. Чи варто їй іти далі цим шляхом? Кажуть, ельфи прихильні до рудих, бо ті приносять удачу. Батько недарма називав її маленькою фейрі. Сьогодні саме Травнева Ніч, час, коли малий народець виходить водити свої танки при місяці на лісових галявах, порослих фіалками та конваліями, напоєними солодким ароматом весни. Може, їй поталанить — вдасться побачити танок ельфів? О, це було б чудово. Вона давно мріяла про таке, частенько втікаючи ночами до лісу, проте жодного разу не бачила. Подейкують, що хто спостерігав хоча б раз у житті танок малого народу — буде щасливий усе своє життя. У її серці ніби щось здригнулося, й Еріка зважилась. Будь що буде. Прибрала з-перед очей вільхову гілку, яка низько звисла над стежкою, пройшла трохи вперед… і не змогла стримати захопленого зітхання. Перед нею несподівано відкрилася ідеально рівна маленька галявина, поросла мохом і квітами. Саме з тих, які обирають ельфи, мимоволі подумалося їй. Легкий нічний туман низько стелився над землею, пахла нічка фіалка…

Дівчина ще раз уривчасто зітхнула й повільно опустилася на коліна, милуючись цією красою. Відчуття чогось дивовижного, що неодмінно мало відбутися, наповнило її душу радісним і томливим передчуттям. Вона прислухалася. Десь зовсім далеко чулася музика: видно, там, на великій галяві, де зібралася молодь, танці були в розпалі. Дивно, але Еріка нітрохи не жалкувала про те, що пішла. Нехай веселяться. Вона не зміняла б цю чудову мить ні на які гучні свята. Поступово її огорнули спокій та умиротворення. Мабуть, ця місцина й справді була чарівна. Хтозна, може, ельфи таки влаштовують тут свої танці? А може, вона просто налякала їх, і маленькі чоловічки в зеленому ховаються та чекають, коли вона піде?

Вітер тихо ворушив їй волосся, вона сиділа, обгорнута місячним світлом, і їй нікуди не хотілося звідси. Вітер доносив до неї звуки скрипки, музика дедалі голоснішала, поки ці чудові звуки не захопили дівчину цілком. Вона скорилася раптовому пориву, підхопилася й почала повільно танцювати на галявині. Її тіло зробилося невагомим, руки самі злетіли в стрімкому русі, немов пташині крила, ноги легко ступали по свіжій траві, не відчуваючи ні купин, ані ям… Невдовзі пелена змокла й обважніла від роси, та дівчина не зважала на те. Хотілося тільки танцювати, слухати ці чудові звуки… їй здалося, чи справді до мелодії, яка долинала здаля, додалася ще одна? Вона звучала дедалі сильніше, непомітно вплітаючись у її танок, і Еріка, зачарована дивовижною флейтою, кружляла щораз швидше, швидше… Вона забула про все на світі, забула, де вона… Залишилися тільки ця галявина, музика й сріблясте місячне світло, що кликало за собою. Час перестав існувати для неї, навколишній світ зробився нереальним, розпливчастим. Її ніби кликав чийсь голос, і вона покірно йшла за ним…

Оглушливий тріск сухої гілки зненацька пролунав серед завмерлого лісу й різко обірвав чудову мелодію. Вона й оком змигнути не встигла, як нетривкі чари було зруйновано. Диво розвіялося, мов нічний туман під поривом вітру.

Дівчина переляканою ланню кинулася геть із галяви.

— Стривай, не втікай! — почувся чийсь розпачливий голос.

Проламуючись крізь підлісок, слідом за нею на галяву вискочила людина. Серце в Еріки билося так, що їй здавалось, начебто його стукіт розкоситься по всьому злякано завмерлому лісі. Вона вся тремтіла, як після багатогодинної гонитви. Що з нею сталося? Потроху дівчина починала приходити до тями.

Чаклунське дійство скінчилося, флейта замовкла. Тепер виразно було чути, що це всього-на-всього скрипка грає вдалині та молоді голоси перегукуються в лісі. Вона причаїлась за деревом, обережно визирнула й побачила постать чоловіка на галяві. Той, хто кинувся за нею, сторожко озирався, видко, силкуючись зрозуміти, куди вона поділася. Ось місяць освітив його обличчя, й Еріка затисла рота долонею, щоб придушити здивований зойк. На галяві просто перед нею стояв Дік Далхаузі! Святий Боже, цей шотландець переслідує її, чи що? Звідки він тут? Він що, бачив, як вона танцювала при місяці? Від цієї думки кров кинулася їй у обличчя. Він підглядав за нею! Еріка вже забула, як кілька годин тому сама шукала зустрічі з ним, намагаючись звернути на себе увагу молодого лицаря.

Вона з острахом дивилася, як парубок наближається до її схованки. Рухи шотландця стали м'якими, котячими, тіло немов перетікало по галявині. Відчуваючи зараз перед цим дужим молодим чоловіком якийсь тваринний жах, вона все-таки мимоволі замилувалася ним. Його худорлява постать зовсім не здавалася кволою — і в широкому, вільному розвороті пліч, і в упевненій ході відчувалися сила та прихована міць. Еріка пригадала, як незворушно він тримав на прицілі Вільяма Дугласа, й мимоволі здригнулася. Варто було глянути на Річарда, щоб зрозуміти: його мускулясті руки звикли тримати важкий клеймор і натягати тугого лука. Але ці ж самі руки здатні були й ніжно обіймати… Невже він ішов за нею, шукав її? Серце в неї забилося ще сильніше.

— Я бачив тебе, і знаю, що ти ще тут, — голосно загукав Дік. — Не бійся! Здайся мені, лісова феє, подаруй мені свій поцілунок, і я зроблю для тебе все! Хочеш, я віддам тобі свою душу? Тільки здайся!

Страшне розчарування вилилося на неї цебром холодної води. Фея?! Він що, прийняв її за лісову фею? Напевне, Далхаузі побачив, як вона танцює, і вирішив, що це маленький народець святкує Травневу Ніч. Звичайно, як він міг упізнати її в цій новій сукні… Еріці раптом стало страшенно смішно. Переляк минувся, й вона мало не розреготалася на весь ліс. Добряче ж він, мабуть, зачудується, коли виявить замість чарівної феї замазуру-служницю, з якою посварився сьогодні вранці на подвір'ї! Їй до нестями хотілося втнути з цим Далхаузі лиху штуку. Ось чудовий привід збити з нього пиху. Виходить, вам потрібен поцілунок феї, сере Річарде?

Дівчина обережно позадкувала, намагаючись ступати безгучно, не торкаючи гілок. У її душу ніби чорт вселився. Зараз покаже йому поцілунок феї… Вона відступила на безпечну відстань, обережно обійшла галявину, щоб залишитися непоміченою. Дік і досі стояв на місці, озираючись, — видимо, не вирішив ще, в який бік податися.

На галяву налетів легкий вітрець, зашумів у гіллі. Еріка вирішила, що це саме найкраща мить для здійснення задуму, й лунко вигукнула:

— Ти кумедний, брутальний смертний! Але тобі ніколи не спіймати лісової феї!

Її голос рознісся по галяві несподівано гучно, так що й саму її здивував. Річард Далхаузі підскочив на місці й безпорадно закрутив головою, намагаючись визначити, звідки лунає голос. Дівчина ж причаїлася в кущах і безгучно хапалася від сміху за живіт. Він справді був кумедний цієї миті. І живіт у неї справді заболів.

— Я знайду тебе, й ти станеш моєю! — зненацька вигукнув Річард. — Присягаюся!

На галяві на коротку мить запала тиша, та по тому вітер засвистів із подвоєною силою. Щойно ж не було й вітерцю, аж раптом піднялася справжня буря. Еріка не знати чого злякалася. Дерева важко захитали своїм гіллям, начебто грізно попереджаючи її про щось. Велика суха гілка зірвалася з дерева та з грюкотом упала на галяву. Дівчина в сум'ятті озирнулася. Небезпечну гру вона почала. Недобре жартувати з маленьким народом Травневої Ночі. А що, коли з'явиться справжня фея і покарає за самозванство? Совиний крик пролунав просто над її головою, змусив підскочити від ляку.

Не розбираючи дороги, вона підхопилася та стрімголов кинулась геть від чарівної галяви. Її сукня зачепилася за терник, дівчина рвонулася й упала. На колючках лишився малий клаптик синьої тканини…

— Я все одно тебе знайду! — почула вона голос Річарда здаля. — Знайду, де б ти не була!

Вітер так само несподівано стих, як і почався. Дівчина зупинилась, нарешті змогла відсапатися. Прихилилася до стовбура високого ясена і в знемозі втерла піт із чола. Щось чарівне сталося нині з нею на галяві, й тепер вона в сум'ятті намагалася зміркувати, що ж саме. Невідоме їй самій почуття оселилося в її душі, й вона не мала сили, щоб із цим боротися.

— Шукаєш, дурню, свою фею, — втираючи сердиті сльози, схлипнула дівчина, — а вона давно вже під самим твоїм носом!

Поступово сльози вщухли. Вона зітхнула, підібрала подерту й змоклу пелену та понуро побрела додому. Забагато всього відбулося сьогоднішнього вечора. Зараз їй хотілося тільки одного — дістатися до свого ліжка, й щоб її ніхто не чіпав.

Розділ 10

…Наступного ранку Еріка прокинулася пізно. Почувалася зовсім розбитою, тому ще трохи полежала, прислухаючись до навколишніх звуків. У замку вирувало життя: раз у раз лунали чиїсь кроки, чулися голоси, словом, у Бархеді, як і раніше, було повно люду. Ніхто з гостей і не думав їхати.

Голова розколювалася, начебто вона вчора цілу ніч танцювала. Але ж, здається, так воно й було… Вчорашня ніч із усіма подробицями невблаганно спливла в пам'яті, й Еріка рвучко сіла на ліжку. Невже все це й справді було: танок на галяві, чарівна музика, несподівана поява Річарда? Першої миті вона подумала, що все це сон. Але все це було. Було! Від жаху дівчина обхопила голову руками.

Учора їй вдалося практично непоміченою прослизнути в замок — хвалити Бога, стражник на звідному мості впізнав її та пропустив. Але якщо тітонька довідається, що вона сама тинялася лісом, їй добряче перепаде. Еріка схопилася з ліжка, почала гарячково вдягатися. Мері неодмінно доповість матусі, що її не було, коли всі поверталися з галявини, тому краще буде випередити сестричку.

— О, ні, — вона скрушно розправила на руках свою нову сукню, котру збиралася зараз надягти.

На пелені зяяла чимала дірка. Здається, вчора, коли бігла лісом, зачепилася за якусь колючу гілку. Тепер до списку її провин додасться ще й ця. Але може, потім вона зашиє все як слід, і буде не так помітно? Бідолашна схопила голку, абияк скріпила розірвану вовняну тканину, взулася та вискочила в коридор. Треба швидше спуститися вниз, знайти тітоньку Мег.

Дівчина боялася зізнатися в цьому самій собі, але насправді їй страшенно хотілося побачити Діка. Згадала, як безсоромно пожартувала з ним, і відчула, як у неї щоки червоніють від сорому та досади. Кепсько все вийшло, що не кажи. Вибачитися б…

— …Не бреши, Річарде! Не може цього бути!

Річард?! Голоси долинали від зали з каміном.

— Ти все брешеш, — переконано повторив хтось. — Ми чекали на тебе цілий вечір, а ти тепер небилиці правиш. Просто зізнайся, що випив зайве та заснув у куточку й забув про справу.

Усі щиросердно розреготалися.

— Клянуся святим Іоанном, що все саме так і було, — Еріка почула знайомий голос. Поза сумнівом, говорив Далхаузі. — Я бачив фею так само виразно, як бачу зараз усіх вас. Я почув чудову музику, вийшов на галяву й побачив її танок. А потім вона зачарувала стежку, і я довго блукав лісом.

Щоб не пропустити й слова, Еріка навшпиньки почала спускатися. Цікаво, що він їм ще наплете?

Біля каміна стояла юрба молодих шотландців. Зважаючи на все, спадкові лерди збиралися на полювання — святкові костюми, в яких вони хизувалися вчора, змінили на простіші й зручніші. Дехто з хлопців мав легкі мисливські піки, дехто захопив лука… Вони оточили Річарда Далхаузі та слухали його розповідь, час від часу посміюючись і недовірливо хитаючи головами.

— Ну і яка вона з себе? — запитав хтось. — Мабуть, зеленокоса?

— Червонішої за неї не бачив нікого в світі, — натхненно повідомив Дік. — Волосся немов розплавлене золото, руки тоненькі та ніжні, а голос сріблястий, мов дзвіночок.

— Напевне, Діку, ти злякався? Ну признайся!

— Та ні, кажу ж, він перебрав учора! От йому й ввижалися всілякі феї.

Шотландці незлостиво жартували зі своїм товаришем, не помічаючи, що він уже не на жарт розгніваний.

— Дурниці! — рішуче обірвав він їхні глузи. — Коли це мене можна було злякати? Слухайте далі. Фея поманила мене рукою, і я відчув, що в мене ноги самі йдуть, ніби невідома сила потягла на галяву.

— Як на мене, то ти все-таки вигадуєш, Діку, — зверхньо поплескав його по плечі Роберт Макфергюс. — Скільки тут живу, зроду фей не зустрічав у своєму лісі. Щоправда, живе там одна вуглярева дочка, теж загалом нічогенька…

Усі знову зареготали. Дік набундючився.

— Просто феї не всякому показуються, — зі знанням справи заперечив він. — А, що з вами говорити, тільки час марнувати.

— Зважаючи на те, що ти з нами зараз, на тебе вона не поласилася й вирішила не вести у свою чарівну країну. Видно, в неї там повно інших зачарованих лицарів, — глузливо кинув один із гостей.

— Це ще як сказати, — загадково промовив Далхаузі.

Еріка завмерла, втиснулась у стіну, й насилу вірила власним вухам… Брехун, нахаба! Правильно вона поглузувала з нього.

— Ет, дурень, треба було хапати її та швидко цілувати! — не витримав хтось. — Хіба не знаєш — той, хто поцілує фею, стане щасливчиком і отримає величезне багатство.

— Звичайно, знаю, — серйозно відповів Далхаузі й замовк.

Від обурення в Еріки дух забило. Цікаво, й тут збреше? Просто слухати неможливо таку брехню. Всередині вона вся кипіла. Ну та хай, розмова з ним іще попереду…

— І що ж, ти хочеш сказати, що фея поцілувала тебе? — з недовірою запитав Роберт.

Дік трішки забарився з відповіддю, але врешті ствердно кивнув.

— Аякже, поцілувала.

— Я тобі не вірю! — розреготався Роберт. — Ти нас дуриш для сміху.

— Виходить, по-твоєму, я брешу? — обурився Далхаузі.

— Атож. Ти брешеш. Не міг ти насправді зустріти в моєму лісі якусь фею, — презирливо пирхнув хазяйський син.

Річард гнівно обернувся до інших, які мовчазно очікували закінчення суперечки.

— Гаразд, тоді як ти поясниш ось це? — він переможно висмикнув із-за пояса клаптик синьої тканини, й Еріка придушено охнула. Це був шмат із її сукні.

— Це вона залишила на терновому кущі на згадку про нашу зустріч, — урочисто пояснив шотландець.

— Усім відомо, що феї в зеленому ходять, — насторожено протяг молодий зброєносець, — а це синє.

— Ну то й що? Моя була в синьому, — незворушно відрубав Дік.

— Ну-бо, ну-бо, дай поглянути, — простяг руку Роберт Макфергюс. — Більше схоже на клапоть із сукні якоїсь небагатої леді. Мені здається, тебе обдурили, любий друже. Зважаючи на все, ти, Річарде, став жертвою чарів якоїсь служниці, — з ноткою торжества в голосі проголосив він.

Та не встиг скінчити мову, як Далхаузі вихопив у нього з рук свій дорогоцінний клаптик. Його рука загрозливо лягла на клеймор.

— Ти не віриш мені, але зараз я доведу, що вчора бачив її! Ось! — він високо підняв над головою маленьку річ, яка тьмяно блиснула на сонці. — Це я знайшов там, де вона зникла. Навряд чи служниця розкидатиметься такими дорогоцінними речами в лісі, чи не так? Жодних сумнівів не маю в тім, що це дарунок феї. Я гадаю, попри всі твої глузи, Робі, це чарівне люстерко, і з його допомогою я колись наживу величезне багатство.

У залі запала побожна тиша. Еріці здалося, що світ репнув навпіл і звалився на неї всією своєю вагою. Вона стояла й судомно хапала ротом повітря. Люстерко, її люстерко! Вчора вона загубила його, втікаючи від Діка, й навіть не помітила того в поспіху. Як вона могла забути, що напередодні причепила свою єдину коштовність до пояса?

— Віддай негайно! — вигукнула вона, збігаючи сходами в залу. — Віддай моє люстерко!

Якби зараз у головній залі Бархеда матеріалізувався загін примар, то їхня поява навряд чи справила б більше враження. Молодики сахнулися від дівчини, хапаючись за зброю. Річард остовпів із дзеркалом у руці.

Перший отямився Роберт Макфергюс.

— Ну ось, бачите, добродії, все вирішлося саме так, як я й припускав, — іронічно зауважив він. — Тепер моя маленька кузина заявляє свої права на подарунок феї.

Він обійшов навколо завмерлої, зніяковілої Еріки, глузливо поглядаючи то на неї, то на Далхаузі. Дівчина мимоволі відступила на крок, збентежена поглядами цікавих.

— Здається, це та сама дівка, що так вдало посадила в калюжу юного Макнаба! — охнув хтось.

— Атож! А до того сама в ній гарно скупалася!

Молоді лобуряки весело галасували, хтось голосно заіржав.

— Виходить, це твоя кузина?! — ледве спромігся на слово Річард, не відводячи погляду від Еріки. — Ти нічого не плутаєш, Робі? Я думав, вона…

— Я справді його кузина! — поквапливо вигукнула Еріка, й це викликало посмішки на обличчях у всіх молодих лордів. — Моя мати була сестрою його матері, ось і все. А тепер віддай!

Вона простягла руку по дзеркало, та Роберт жартівливо схопив її за кінчики пальців і обкрутив навколо себе. Усі знову засміялися.

— Не так швидко, люба моя. Друзі мої, тут є весела справа! То ви, я бачу, знайомі? — з перебільшеною повагою звернувся він до Річарда.

— Перестань, Робі, — відмахнувся той. — Ми одного разу бачилися на ярмарку в Хоїку. Чого ти причепився?

Еріка зрозуміла, що зараз цей дурень Далхаузі викаже її. Ще мить, і всі навколо знатимуть її справжнє ім’я. Вона подумки прокляла ту годину, коли зустріла Діка.

— Віддайте мені моє дзеркало, — вперто повторила вона, — і я піду звідси. Я кваплюся.

— Слухайте-но, леді, — втрутився один із хлопців, — адже наш шановний друг Річард стверджує, що це чарівне дзеркало подарувала йому фея, котру він зустрів у лісі. Чи не так, Діку? З якого ж дива він вам його віддасть?

— Тому що це подарунок моєї померлої матері, — мало не плачучи, пояснила Еріка. — Я… випадково загубила його в лісі.

Вона вже була сама не рада, що вискочила зі своєї схованки та завела цю розмову.

— Та-ак, — весело протяг Макфергюс, — виходить, мій друже, тебе все-таки надурили. Не бачив ти ніякої феї. Це була всього-на-всього вбога вихованка моєї матері, якій здумалося погуляти лісом на самоті. Адже так? О, а ось і ще один незаперечний доказ!

Він спритно нагнувся, до сум'яття Еріки ледь підняв її пелену, на якій красувалася огидна діра.

— По-моєму, саме твого шматка й бракує цій сукні, чи не так, Діку? — засміявся він. — Признайтеся, що ви там насправді робили?

Усе товариство несамовито реготало. Річард Далхаузі, зовсім приголомшений, не зводив з неї очей. Мало не плачучи, Еріка стояла посеред кола веселих парубків. Бідолашна стала яскраво-червоною, ніби варений рак, і ладна була провалитися крізь землю. Як завжди, через власну нерозважливість, зробила помилку. О, в усьому винна ця її триклята вдача.

Вона щосили рвонула з рук кузена Роберта краєчок своєї сукні й обдарувала його справді скаженим поглядом.

— Відпусти мене, нахабо, — прошипіла йому в обличчя. — Ще раз доторкнешся до мене — уб'ю!

— Ти ба, а родичка з норовом, — з вдаваним подивом зауважив той.

— Дай їй спокій, Роберте, — голосно промовив Дік. — Чи ти хочеш, щоб я втрутився?

У тиші, яка запала по тих словах, лише хтось здивовано присвиснув. Макфергюс відпустив її руку. Криво посміхнувся, з перебільшеною повагою вклонився дівчині. Річард підійшов до неї, мовчки простяг люстерко. Еріка вчепилася в материн спадок і стрімголов кинулася геть із зали, ніг під собою не чуючи від сорому та переляку.

— Я думав, ти приїхав сюди не за цим, Річарде, — похмуро озвався Макфергюс.

— Так і є, — відповів йому шотландець. — Я приїхав сюди не для того, щоб сіяти ворожнечу між нами, коли нам так потрібна кожна людина. Але я хочу, щоб ти знав: я не потерплю, коли будь-хто скривдить цю дівчину. Навіть якщо це буде мій друг.

Ні на кого не дивлячись, шотландець повернувся й швидко вийшов із зали.

Йому нестерпно хотілося знайти це дурнувате дівчисько і як слід накрутити нарешті їй вуха. Це ж треба — виставила його на посміховисько перед власними друзями! Знову обдурила! Ох, який же він був зараз лютий на неї!

Річард насупився, коли згадав останні слова Роберта Макфергюса. Так, він приїхав сюди зовсім не за цим. Коли Роберт запропонував йому відсвяткувати Великдень у Бархеді, Далхаузі вирушив сюди, бо це було чудовою нагодою виконати доручення графа Мара, який набирав ополчення. Але, дідько забирай, щойно він зустрічається з цією божевільною, у нього відразу починаються неприємності. Для нього зараз кожен день дорогий, а замість цього він ганяється за рудою англійкою!

— Еріко! — нетерпляче погукав він. — Куди ти поділася? Ану повернися!

Він побачив лише краєчок синьої сукні, що промайнула за рогом коридору, та кинувся навздогін.

— Та зупинись же ти!

Замість того щоб зупинятися, шкідливе дівчисько озирнулось і прискорило крок. Дік кинувся слідом. Це вже було занадто — вона що, вирішила втекти від нього? Оце вже їй не вдасться. За кого вона себе має, маленька фейрі?

— Ах, ти так? Ну, побачимо, хто кого, — пробурмотів він. — Я все одно тебе спіймаю.

Еріка звернула в якийсь бічний хідник і щодуху побігла ним. Здавалося, цим шляхом можна було потрапити в приміщення для слуг, а вже звідтіля вона вибралася б. Їй зовсім не хотілося зустрічатись у коридорі з розлюченим Річардом Далхаузі. Зараз, мабуть, він дасть їй добрячого прочухана. Дівчина легко перескочила поріг і зачаїлася в стінній ніші, сподіваючись, що Дік не помітить її. Сердито розмахуючи руками, він справді пройшов повз нішу. Дівчина зачаїла подих. Звук його кроків почав віддалятися, а далі й зовсім стих. Вона зітхнула з полегшенням і вистромила голову зі своєї схованки…

— Ти думала, я тебе не дожену? — невідомо звідки з’являючись просто перед нею, запитав шотландець. — Чому ти весь час втікаєш?

Напевне, вона зрозуміла, наскільки він розгніваний, тому промовчала. Сторожко поблискуючи в темряві очима, відступила на крок убік.

— Навіть не думай спробувати вшитися, — застеріг її Дік. — Ти чудово бігаєш. Безгучно, як лисиця, й так само добре плутаєш сліди. Але від мене ти навряд чи втечеш.

Дівчина зухвало глянула йому в обличчя. У її погляді промайнув глузливий вираз.

— Учора в лісі мені це вдалося, — не втрималась вона.

— Запам'ятай, це востаннє тобі вдалося мене одурити, — лиховісно застеріг він. — Навіщо ти втнула цю штуку в залі?

Еріка відвела погляд, але відповіла так само зухвало:

— А навіщо ти збрехав їм? Ніхто б із тебе не сміявся, якби ти сам не напросився здуру. Аякже, фея поцілувала його! Подумати тільки, як ти міг так забрехатися! Та жодна фея навіть не гляне на такого необтесаного дурня, як ти.

Річард із подивом помітив, що вона палає від праведного гніву. Щоки розпашіли, кулачки стиснуті, зелені очі так і сиплють іскрами. Просто маленький сердитий ельф. Вона сміла нападати на нього, отака плюгавка! Йому й самому справді було ніяково за те, що вчинив так нерозумно, але не виправдовуватися ж перед цим дівчиськом?!

— Слухай-но, — доволі брутально заговорив він, — ти сама обдурила мене, а тепер ще й гніваєшся?! Звідки я знав, що тобі раптом здумається стрибати по галяві? Я справді думав, що бачу фею. Вона була зовсім на тебе не схожа…

Еріка застигла, то відкриваючи, то закриваючи рота. Від люті просто не могла знайти слів.

— Ах ти нахабо! Виходить, я… стрибала по галяві?! Та ти… ти порошини здувати з мене не гідний, зрозумів, брудний горцю?

— Це чому ж? — підозріло спокійно поцікавився Річард, у той час, як його ніздрі роздувалися від гніву. — Ти знову заведеш улюбленої пісні про своє високе походження?

— Ах, так, звичайно, тебе ж фея поцілувала. Ти тепер щасливчик. «Я все одно знайду тебе!» — вона закотила очі й доволі схоже передражнила його. — Дурень! Кому ти потрібен!

— Виходить, ти хочеш, щоб я поцілував тебе? — з погрозою запитав Дік.

Він зробив крок до неї, Еріка мимоволі сахнулася. Її спина вперлась у холодну кам'яну стіну, й вона раптом відчула себе загнаною в пастку. Не встигла нічого зробити, як Річард нахилився до неї та несподівано міцно вп'явся сухими губами в її рот. Вона замукала, сіпнулася, намагаючись пручатися, але все марно. Він дедалі міцніше притискав її до себе, немов затискав у залізні лещата. Вона не могла поворухнутися, тільки відчувала, як його гарячий поцілунок владно розсовує їй губи. Річард цілував її так, ніби цілеспрямовано намагався завдати болю, покарати. Еріка не помітила, коли все змінилося. Поцілунок раптом перестав бути брутальним. Тепер він ледь торкався її губів, лагідно, ніжно… їй здалося, що стіни Бархеда почали втрачати свої обриси, попливли, як у тумані… Задихаючись, вона рвонулася з останніх сил, і Дік отямився.

Важко дихаючи, як після сутички з ворогом, він відірвався від неї, і далі міцно стискаючи її руки.

— Ну? Тепер ти задоволена? — запитав, відводячи погляд.

Дівчина тремтіла, як осиковий листочок на вітрі. Вогонь у її зелених очах згас, вони наповнилися слізьми, готовими пролитися від образи. Дік відчув себе найостаннішим дурнем. Йому раптом стало нестерпно соромно. Що він робить? Теж мені лицар — вирішив отак провчити бідолашне дівчисько, начебто інших способів не було. Але надто вже вона його розлютила. Він і сам не розумів, чому раптом так брутально повівся з нею.

Він глянув на неї згори вниз, і раптом зрозумів, що йому знову нестерпно хочеться поцілувати ці ледь припухлі губи. Такі тремтячі від розгубленості… Так самісінько вони в неї тремтіли тоді, в Хоїку. Він і не знав, що на світі бувають такі солодкі губи. Дік насилу змусив себе відвести від них погляд. Його знову потягло до неї, він ледве стримався, щоб не поцілувати її ще раз. От диявольська мара… Зустрічаючи її, він щоразу начебто поринав у бурхливий крижаний водоспад, що тече із засніжених вершин Чевіотських гір. У цій дівчині, що так розбурхувала його кров, чаїлась таємниця.

— Ти ніби дике звіря, боїшся, щоб не підстрелив мисливець, — хрипко мовив він, ніжно торкаючись її щоки. — Боїшся, що скривджу?

Еріка здригнулася від його дотику й безпорадно глянула на шотландця. Її розум кричав: «Утікай!» А вона не могла зрушити з місця. Дік обережно схилився над нею, і вона знову відчула себе в порівнянні з ним дуже маленькою й зовсім безпорадною. Його очі виявилися так близько від її очей, що вона бачила маленькі чорні крапочки в їхній бурштиновій глибині. Нове, незнайоме почуття паралізувало її волю. Схотілося опустити повіки й забути все, що було до цієї миті.

Річард відчув, як гаряча хвиля збудження вдарила йому в голову й розлилася по всьому тілі. Ось вона стоїть, пригортається до нього, така покірлива, незвично тиха…

— Ти ще й досі боїшся мене? — лагідно прошепотів він. — Чим я можу довести, що не заподію тобі шкоди? Що я повинен зробити для того, щоб ти мене більше не боялася?

Він був так близько, що вона чула, як скажено билося його серце. Його руки обережно, ніби вона була скляною, обхопили її за стан, і по тілі від цього розлилося блаженне тепло. Дівчина з тремтінням відчувала, як він ніжно погладжує її спину, змушуючи кров швидше бігти по жилах. Вона закусила губу, вигнулася назад і ледь чутно застогнала. Їй схотілося самій пригорнутися до нього, відчути його міцне тіло. Зараз вона покірно схилить йому голову на плече, притулиться…

Еріка здригнулась від цих думок, зробила кволу спробу відсторонитися. Якщо вона зараз сама не розвіє цю мару, то потім нічого вже не зможе зробити. Та й не схоче…

— Відпусти мене… якщо хочеш, щоб я тобі довіряла, — із зусиллям вимовила вона, впираючись долонями йому в груди.

Річард відчув, як вона миттєво віддалилася. Обоє застигли в хисткій рівновазі, не відвертаючи очей одне від одного. Обличчя в шотландця стало напруженим. Вона бачила, як на вилицях у нього перекочуються жовна. На коротку мить дівчині здалося, що він не послухається. Ну й нехай би ніколи не відпускав, подумалося їй…

Річард із шумом випустив повітря крізь щільно стиснуті зуби й розтис руки. Дівчина мало не впала, коли він випустив її. Виявляється, вона так звикла спиратися на його широкі міцні долоні, що стояти на землі стало зовсім непросто.

— Пробач мені, я не хотів тебе цілувати… Ти мене просто дуже розлютила, — очужіло промовив Дік.

Еріка здригнулася, наче її вдарили.

— Як це… не хотів?

— Дуже просто, — коротко відповів Дік, — не хотів. Усе вийшло випадково, я хотів лише покарати тебе. Вибач, більше це не повториться. Це була дурна примха.

Вона ледве стрималася, щоб не вигукнути на повний голос: адже це був мій перший поцілунок, Діку! Лицар байдуже відвернувся, намагаючись не дивитися на неї. Якщо вона ще мить залишатиметься тут, так близько від нього, то навряд чи зможе він і далі боротися з собою, щоб виконати її прохання.

На мить дівчина застигла, ніби не могла повірити в його слова, а потім схлипнула, рвучко розвернулася й кинулася геть. Відбігла на кілька кроків, повернула до нього зблідле обличчя.

— Я ненавиджу тебе, Річарде Далхаузі! — зі слізьми в голосі вигукнула вона й зникла за поворотом.

* * *

…Еріка йшла коридорами, навіть не дивлячись, куди звертає. Якби зараз у неї в руках виявилася зброя, вона просто вбила б його, не роздумуючи. Як він тільки посмів! «Дуже навіть просто, — миттю відгукнувся послужливий внутрішній голос. — Ти йому сама дозволила так із собою поводитися». Вона зупинилася, невидющим поглядом втупилась у стіну.

— Адже це правда, — люто пробурмотіла вона, — я сама винна.

Вона стисла кулака й безсило вдарила ним по холодному камені. Далі повільно сповзла по стіні просто на підлогу й сіла, обхопила руками коліна. Думки товклися в голові, як метушлива комашня літнього полудня, заважаючи одна одній і створюючи цілковитий безлад. Ясно, як Божий день, що Річард вчинив підло, він просто негідник! Але зараз, коли мара минулася, вона втямила, як нерозумно й негідно поводилася сама. І застогнала від безсилля. О, вона помститься…

Але від єдиного спогаду про те, як Річард цілував її, по тілі знову прокотилася хвиля солодкого тремтіння. Їй навіть довелося стиснути коліна, щоб не стукотіли одне об одне. Боже, який сором. Адже це їй подобалося, поза всякими сумнівами! Була мить, коли вона заприсяглася б, що й Діку це теж подобалося. Але він виразно пояснив, що просто бавився з нею і той поцілунок для нього нічого не значить…

Вона перестала схлипувати, підняла голову й прислухалася. Здається, неподалік хтось розмовляв, чи їй почулося?

— Кажу тобі, Дженет, вона давно вже встала та блукає десь без діла, як завше, — почула вона пронизливий голос, що розносився коридором. То була одна зі служниць при кухні, Ліззі. — Піди пошукай на подвір'ї. Там саме всі гості на полювання збираються. Вона постійно крутиться біля коней та собак.

Ліззі захихотіла. Кроки двох жінок лунали вже зовсім близько, й Еріка вирішила, що краще буде сховатися за виступ стіни.

— Ох, і натерпілася ж я із цією маленькою вискочкою, Ліззі, істинний хрест, натерпілася. То пропаде кудись, а пані потім усі кутки звелить обнишпорити, то таке за столом вчинить, що тільки дивуєшся — невже вона зі шляхетних?

Дженет скрушно піднесла руки, ніби закликаючи в свідки все небесне воїнство.

— Кажуть, вона просто жахливо знатного роду, — знижуючи голос, підтвердила служниця.

— А як на мене, то найзвичайнісіньке нахабне дівчисько, яких повно в нас на селі. Бідолашна леді Мег звалила на себе такий тягар… Вона просто мало не збожеволіла, коли почула, що її небоги ніхто з учорашнього вечора не бачив. Наша Мері стверджує, що вона зникла вночі просто з галяви, де веселилася молодь, немов чарами якими… Може, її ельфи потягли за собою?

— Це було б непогано, — засміялася Ліззі. — Та тільки навряд. Я її начебто бачила сьогодні ранком.

— Не знаю, — уперто гнула на своє Дженет. — Я вже всі ноги збила. А леді Мег просто сама на себе не схожа зробилася, коли я їй сказала, що небога зникла. Навіть нагримала на мене ні з якого дива, бачила таке? Та цього зроду не бувало! А сер Дункан теж спохмурнів так, що просто страшно стало на нього дивитися! Знайди, кричить, її негайно. А де ж я цю шибайголову знайду?

Жінки звернули за ріг, їхні голоси почали віддалятися. Еріка почувалася так, немов її щойно помиями облили. Бракувало ще, щоб про неї пліткували служниці! Але гнів не встиг розгорітися, відразу й охолов. Що вона їм скаже? Дженет справді частенько перепадало через неї, а вже про тітоньку Мег що й казати…

— О Господи, — спохопилася Еріка, — я ж збиралася йти до неї!

Вона підхопила спідницю та кинулася нагору. Їй дуже не хотілося, щоб леді Маргарет знову хвилювалася за неї. Треба з'явитися перед тітоньчині очі, хай навіть і нагримає… Може, в іншому стані Еріка не йшла б до панських покоїв. Але зараз їй було байдуже. Навіть краще, як її покарають і замкнуть: так вона не бачитиме більше Річарда Далхаузі.

Вона швидко збігла сходами нагору, вповільнила крок перед дверима тітоньчиної кімнати. Відсапалася, підійшла ближче й рішуче занесла руку над гладенькою поверхнею дверей, як раптом почула сердитий голос Дункана Макфергюса, що долинав із кімнати. Рука нерішуче завмерла. У її плани зовсім не входило отримувати прочухана ще й від дядька Дункана. Чому він так кричить, цікаво? І, зовсім не замислюючись про те, що її може хтось застати за цією непорядною справою, Еріка приклала вухо до нещільно причинених дверей.

— …якщо ми не знайдемо її! Що, питається, я мушу робити тепер через тебе, Мег? Де ця мерзотниця? — волав барон Макфергюс.

Серце в Еріки кевкнуло від переляку. Що там таке відбувається? У дядечка неприємності, чи що? Звичайно, підслуховувати негарно, але постукати вона завжди встигне…

— Даремно ти вважаєш, що це моя провина, Дункане, — ображено озвалася тітонька Маргарет.

— А чия ж іще? — негайно відгукнувся її чоловік. — Адже це ти дала притулок дівчиськові, а мені тепер самий клопіт. «Нещасна бідна сирітка», — передражнив він свою дружину, — ха! Та в неї грошей стільки, що вона запросто може купити собі половину Шотландії, — і Ерика почула, як у кімнаті щось гримнуло.

Про які гроші він говорить?! Вона не на жарт налякалася, чи не схибився Дункан від жадібності.

— Перестань, любий, — попросила тітонька, — Вона знайдеться. Я послала по неї Дженет і слуг. Ти ж знаєш, яка це непосидюща дівчинка. Напевне, просто десь блукає замком…

Голос у тітоньки Маргарет був такий нещасний, що здавалося, вона ось-ось заплаче. Еріка ледве стрималася, щоб негайно не відчинити двері, не зайти в кімнату, щоб заспокоїти тітоньку, але наступна фраза її зупинила.

— У нас по замку просто блукає ціле графство Нортумберленд! — знову закричав Дункан. — Ти розумієш, що станеться, якщо вона все зрозуміла та втекла? Чорний Дуглас розірве мене на клапті, якщо виявиться, що дівчисько було в нього в руках, а я випустив його. Ти знаєш, що він шукає її вже кілька місяців? Він вирішить, що ми їй допомогли втекти. А ти чудово знаєш, як він розправляється зі своїми ворогами, — лиховісно додав дядько.

Еріка похолола, не вірячи власним вухам. Дуглас шукає її?! Серце в неї впало від самого лише звуку цього ненависного імені. Здається, у Бархеді відбувається щось страшне. Вона припала до шпарини в дверях, намагаючись не пропустити й слова.

— Дункане, не кажи так, благаю! Ти лякаєш мене, — простогнала Маргарет. — О, Боже мій, я негайно ж піду й сама знайду її.

— Заспокойся, Мег, — трохи спокійніше відповів Макфергюс. — Зараз я мушу терміново їхати, не можу чекати, поки її приведуть. Необхідно зустрітися з Вільямом Дугласом і обговорити з ним усі умови. Прошу тебе про єдине: коли Еріка знайдеться, міцно замкни її. Але зроби це так, щоб вона нічого не запідозрила.

У голові в нещасної Еріки все перемішалося. «Замкни її». Дядечко збирається віддати її Дугласу! Вона розуміла, що їй негайно треба втікати з Бархеда, але куди? Чорний Дуглас… Вона не могла забути, з якою ненавистю дивилися на неї його очі тоді, в Хоїку. Кошмар повторювався, тільки тепер її ніхто не міг захистити — навпаки, єдині в світі родичі готові були віддати її цій страшній людині.

Тремтячими руками дівчина стисла скроні. Треба заспокоїтися. «Опануй себе!» — наказала вона собі й відразу здригнулася, бо почула легкий шерех. Розпалена уява негайно намалювала їй картину того, як скрадається коридорами сам Дуглас… Вона нервово озирнулася. Ні, коридор був порожній. Видимо, Маргарет обійняла свого чоловіка, й то зашелестіла її сукня.

— Дункане, я все розумію, — так тихо промовила тітонька, що Еріка ледь розчула, — але все-таки в дівчинці тече моя рідна кров… Скажи, чи ж так обов'язково віддавати її Дугласу? Навіщо вона йому?

— Дурна ти, Мег, — зверхньо відповів той. — Рідна кров… Якщо ми не віддамо її Дугласу, він прийде й візьме її сам, і тоді нам залишиться тільки молити Господа і його про власний порятунок.

— Але чому?

— Він оголосив по всій Шотландії, що ця дівчина — його наречена, яка втекла. Якщо Вільям одружиться з нею, то зможе накласти лапу на її величезні володіння… Слухай-но, Меггі, його багато хто боїться, і я не виняток. Я знаю, на що здатна ця людина. Якщо ми віддамо йому твою небогу, то зможемо отримати непогану винагороду, а якщо ні — то незабаром усі будемо мертві! Я віддаю перевагу першому. Подумати тільки, цю дівку шукають по всій Англії, а вона спокійнісінько живе в нас і не відає, скільки золота їй відважив покійний дідусь Персі. Ми зможемо вигідно продати її.

Жах, який охопив Еріку, годі було описати. Вона — наречена Дугласа й спадкоємиця Нортумберленда?! Ніколи, навіть у найстрашнішому сні, вона не могла собі такого уявити. Бідолашна була вже напівпритомна й трималася на ногах тільки тому, що боялася, щоб родичі не вискочили на шерех у коридорі.

— Але якщо Еріка має законні права на Нортумберленд, то чи не краще нам самим подбати про те, щоб ці землі перейшли до Макфергюсів, а не до Дугласів? — розважливо заперечила Маргарет, і в її голосі задзвенів метал. — Ти не вважаєш, що твій син гідний більшого? Ти взяв мене заміж без посагу, то хай хоча б наш хлопчик отримає заслужене багатство. Я бачила, як Роберт дивився на Еріку, й гадаю, вона теж не буде противитися такій честі. Дугласам досить і своєї землі, нема чого їм зазіхати на чужі володіння! Якщо ми їх швидко обвінчаємо, то Дуглас не зможе…

— Не мели дурниць! — гримнув Дункан. — Дурна жінко, жадібність і сліпа любов до сина скаламутили тобі розум. Невже ти не розумієш, що як ми обвінчаємо цю руду замазуру й Роберта, його життя не буде варте й щербатого пенні? Чорний Дуглас уб'є його, бо завжди домагається того, чого хоче. А зараз він хоче Нортумберленд!

Маргарет злякано скрикнула. Надія Еріки, на те, що вона отримає якийсь час, щоб дати цьому раду, яка спалахнула була в її серці, раптово згасла. Тітонька Мег ніколи не ризикуватиме життям свого сина. Він для неї дорожчий за все на світі, й вона швидше задушить небогу власними руками, ніж дозволить, щоб улюбленому Роббі завдали бодай якоїсь шкоди. О Боже, що ж робити, що робити?! Так і поривало вдертися в тітоньчину кімнату й закричати щосили: ви з глузду з'їхали, ви все переплутали! Я не маю нічого й ніколи не мала, крім спаленого Тейндела… Але в неї вистачило глузду, щоб не робити цього. Еріка розуміла єдине: її хочуть віддати заміж за Чорного Дугласа. Цього було досить, щоб бігти на край світу з триклятого замку.

Вона не чекала, чим скінчиться суперечка тітоньки Маргарет і її чоловіка. Обережно, навшпиньки прокралася до кінця коридору й нечутно збігла сходами. Метнулась у бічний хідник і опинилася в галереї під накриттям, яка виходила на подвір'я замку. Тепер потрібно було заспокоїтися і вдати, ніби вона цілий ранок тут походжає.

Мусила дочекатися, поки дядечко поїде, потім обережно спуститися на подвір'я… Хвалити Бога, мала тонкий слух, тож загодя почула сопіння товстунки Дженет, яка важко сходила нагору. Якби служниця пройшла повз неї, залишила б шанс вибратися з замку. Та, на лихо, Дженет помітила її.

— Ах, ось ти де, негіднице! — почула вона радісний крик камеристки. — Чого це ти тут ховаєшся, коли тебе всі шукають?

Еріка озирнулася, стараючись, щоб на її обличчі не відбилося жодних почуттів, крім подиву.

— Що сталося, Дженні? — холодно поцікавилася вона.

Та так і застигла з роззявленим ротом.

— Ні, ну ви тільки подумайте! — сплеснула вона руками. — Я її шукаю цілий день, уся змокла, а вона мені: що сталося? Ну-бо, мерщій, панянко, ходіть за мною. На вас тітонька чекає вже цілу годину, аж непритомніє.

Дженет безцеремонно схопила її за руку та потягла нагору, не зважаючи на те, що дівчина спробувала впиратися. Серце в Еріки скажено стукотіло, думки гарячково металися. Напевне, так почуваються тварини, яких ведуть на заклання. Що робити? Можна відштовхнути Дженет, кинутися вниз, вискочити на подвір'я… Чи далеко вона втече? Камеристка здійме галас, і дядечко Дункан зрозуміє, що їй усе відомо.

— Ось, привела її, — пихкаючи, промовила Дженет, щойно обидві переступили поріг панських покоїв. — Насилу знайшла.

Маргарет кинулася до них, не в змозі вгамувати хвилювання. Еріка відзначила про себе її почервонілі очі. Схоже, тітка недавно плакала.

— Нарешті! — вигукнула вона. — Де ти була?

І підозріливо втупилася в обличчя небоги.

В жодному разі не можна виказувати, що вона все знає! Відчуваючи, що серце от-от вискочить із грудей, дівчина безневинно глянула леді Маргарет просто у вічі.

— Але, тітонько… Я не розумію, чому ви так гніваєтеся? Я не зробила нічого поганого…

Леді Макфергюс трохи заспокоїлася, але її рука й далі нервово бгала хустку.

— Нестерпна дитина, — мовила вона швидше з полегшенням, аніж сердито. — Я наказала обшукати весь замок, а ти, за своєю звичкою, десь ховаєшся. Де ти була цілу ніч?

— Як де? — цілком щиро здивувалась Еріка. — На галяві, разом із усіма. Ви ж дозволили мені піти на свято. Там було так весело! І я зовсім не ховалася, просто вирішила погуляти.

Маргарет мала розгублений вигляд. Їй був конче потрібен переконливий привід, щоб замкнути небогу, але вона ніяк не могла придумати, як це зробити. Дівчина поводилася надто впевнено. Еріці спало на думку, що вони з тітонькою грають у якусь диявольську гру. Їй навіть стало шкода Мег, яка таки була прихильна до неї, але мусила здолати порив і не кинутися їй на шию з риданням. Все одно та її не пожаліє, тільки гірше буде.

— Не бреши мені, Еріко. Це страшний гріх. Тебе не було на святі, — суворо промовила леді. — Мері сказала мені, що ти зникла з галяви на самім початку й тебе ніхто там не бачив. Природно, ми перелякалися. Адже з тобою могло трапитися що завгодно! У лісі водяться дикі звірі, тебе могли скривдити…

Вона відвернулася на мить, видимо, не в змозі опанувати себе.

— Тебе покарано, — безапеляційним тоном заявила Маргарет. — Сидітимеш у своїй кімнаті, поки я тобі не пробачу.

— О, тітонько, пробачте, пожалійте! Не треба мене замикати! — благала Еріка.

Але, видно, її прохання тільки розлютило родичку.

— Дженет, веди її, — крижаним тоном промовила тітка й відвернулася до вікна.

— Будь ласка… — прошепотіла дівчина.

У її голосі чулося таке благання, що тітонька не витримала. Леді Маргарет повернулася до неї з маскою застиглої муки на обличчі. На мить їхні очі зустрілися. Бідолашна жінка мовчки похитала головою. Підійшла до небоги, нагнулася й поцілувала Еріку в чоло, а по тому швидко вийшла з кімнати.

Розділ 11

Голосно брязнула засувка, й вона знову опинилася під замком у своїй кімнаті. Дженет задоволено пробурчала ще щось собі під ніс і вийшла. Якийсь час Еріка чула її кроки, а потім усе стихло.

Дівчина знесилено притулилася до одвірка. Нема тепер чим собі зарадити. Вона обвела тужним поглядом свою малу кімнатку, що так несподівано перетворилася на в'язницю. О, чому вона не послухалася Дональда, який умовляв її не їхати сюди, в кляту Шотландію!

Невже залишається чекати, коли з'явиться Дуглас і відвезе її до свого замку? Від цієї думки мороз пробіг по шкірі. Вона боялася цього страшного чоловіка, як нікого в житті. Із самого дитинства тільки й чула розповіді про невблаганного лицаря з Лідденсдейла, убивці її матері. «Тихше, тихше, не плач, дитинко, Чорний Дуглас тебе не дістане…» — під цю стару пісню вона звикла засинати, як і багато англійських дітей. І тепер вона стане його дружиною? Ця дика, неймовірна думка змусила її заціпеніти від жаху. Дівчина замотала головою, відгонячи страшну мару. Проклята спадщина! Треба розібратися у всьому, інакше вона просто збожеволіє. Як вийшло, що вона стала спадкоємицею величезного графства? Сер Дункан щось говорив про заповіт старого графа Персі… Це що ж виходить — дід Генрі заповів їй усе своє графство? Але чому саме їй? Він жодного разу не бачив її, вона сумнівалася, що дідусь мав до неї бодай якісь родинні почуття.

Стривай-стривай! Як же тоді розуміти приїзд цього найманця, якого послав батьків брат, її дядько Джеффрі? Як його кликали… Еріка наморщила чоло, і пам’ять послужливо підказала: Джон Нолліс. Він же називав свого пана «граф Персі», вона це точно пам'ятала. Може, тут криється якась помилка? Її серце прискорено забилося. Та ні ж, і Чорний Дуглас, і Макфергюс помиляються, вона не може бути спадкоємицею графства Нортумберленд. О, як би їй хотілося, щоб так воно й було!

Несподіваний здогад простромив їй мозок, мов кинджалом, і вона відчула, як від переляку холонуть руки. А що, як усе-таки мають рацію вони, а не Джон Нолліс? Батько повірив цій людині, яку бачив уперше в житті, прийняв за братового посланця… Але, може, він брехав їм? Він же відразу їй не сподобався! Що, коли…

Її розум відмовлявся цьому вірити, але факти були незаперечні. Тієї ж ночі, коли слуга з Беверлі на ймення Нолліс з'явився в їхньому замку, Тейндел було підпалено, а всіх його мешканців перебито. Вона сама якимось дивом уціліла. Якби тоді вона лишилася вдома, скорилась батьковій волі, теж була б мертва. І тепер вона, єдина, хто вижив, стає спадкоємицею величезного графства. Збіг… Тоді чому ці три події — смерть діда, заповіт і напад на Тейндел — відбулися одночасно?

Чи міг старий граф Персі заповісти землі своєму старшому синові? Кетрін частенько казала, що якби сер Родерік через дурощі не оженився в молоді літа на Ейлін Рендолф, то успадкував би весь Нортумберленд. Генрі Персі завжди любив свого первістка більше, ніж молодшого, і саме його змалечку ладнав у спадкоємці. Що, як перед смертю дід пожалкував про своє необачне рішення та змінив заповіт?

— Батьку, батьку… — тихо прошепотіла Еріка, схиляючи голову.

Він уже нічим не зможе їй допомогти… Якою жахливою виявилася доля її батьків! Невже їй доведеться повторити їхнє життя, невже призначено загинути? Дівчина піддалась раптовому поривові, впала навколішки перед малою лампадкою та почала палко молитися. З заплющеними очима вона шепотіла слова молитви, вкладаючи в них усю душу.

Як не дивно, щира молитва додала їй рішучості. У голові проясніло, навіть дихати ніби легше стало. Еріка зітхнула й дістала з-за пазухи простенький срібний хрестик. Колись він належав матері. Минуло шістнадцять літ звідтоді, як Дугласів кинджал перерізав горло юній Ейлін. Їй тоді ледве сповнилося двадцять років…

Не відриваючись, дівчина дивилася на цей хрестик, і в її душі поступово здіймалася справжня буря.

— І ви хочете, щоб я стала нареченою вбивці власної матері? Ніколи, — крізь зуби прошепотіла вона.

Еріка швидко поцілувала хрест і знову обережно сховала на грудях. Вона не чекатиме покірливо, коли по неї з'явиться Дуглас. Їй не потрібна ця проклята спадщина, через яку загинули її батько та брати. Вона подасться до короля й відмовиться від Нортумберленда! Тільки б їй вибратися звідси…

— Ви ще погано мене знаєте, — з погрозою промовила вона в порожнечу.

По тому підбігла до єдиного віконця, що було на рівні її грудей, легко скочила на широке кам'яне підвіконня. Ще вчора вона з острахом дивилася з цього вікна на рівну стіну, яка обривалася десь далеко внизу, й думка про втечу в такий спосіб викликала в неї справжній жах. Відверто кажучи, й зараз острах брав, коли дивилася вниз. Але іншої ради не було.

Вона гарячково заметалася по кімнаті, вишукуючи бодай щось, аби спуститися вниз із його допомогою. Двадцять ярдів — це високо, а в неї нема ні мотузки, ні драбини. Еріка трішки поміркувала, нарешті відкинула віко дерев'яної скрині, що стояла під стіною. Там зберігався зимовий одяг, якісь теплі хутряні плащі, і все це було ретельно пересипане духмяними травами. А просто згори лежав сувій полотна, з якого тітонька Мег недавно доручила Еріці нашити простирадел — на посаг для Мері.

Дівчина видала переможний клич. Це було те, що треба! Міцне лляне полотно цілком годилося, щоб замінити мотузку. Вона взялася обома руками за краї тканини, посмикала, перевіряючи на міцність. Якщо порізати полотно на смуги та зв'язати, можна спокійно спуститися по стіні. Так, саме спокійно…

Вона переривчасто зітхнула, але відразу вперто насупилася. Не можна витрачати дорогоцінного часу на пусті сумніви. Тільки б тітоньці чи Дженет не спало на думку перевірити, що вона тут поробляє.

Цікаво, скільки в неї часу? У кожному разі, доведеться чекати темряви, інакше її помітять зі стін. Вона пожалкувала, що не має під рукою ножа — робота швидше посувалась би. Своїми міцними білими зубами Еріка заходилася надгризати полотно з країв, а потім розривати його руками на широкі смуги. За якийсь час плоди її праці мальовничо просте лилися на підлозі. Вона сіла та взялася якнайміцніше зв'язувати довгі пасмуги, через рівні проміжки роблячи на них вузли, щоб не ковзати по тканині. Виходила доволі міцна мотузка… Вона працювала вже кілька годин без перерви. Руки саднило, на долонях червоніли пухирі, але вона затято працювала далі. За вікном потроху темнішало, слід було поквапитися. Нарешті останній вузол зав’язано; вона стомлено прихилилася до стіни.

Та знову змусила себе квапитися. Вечоріло, тітка напевне збиралася прислати Дженет із їжею для неї, а заодно перевірити, як поводиться арештантка. Дівчина ледь устигла застелити ліжко та сховати мотузку в скриню, як почула знайому важку ходу тітоньчиної камеристки.

— Що, певне, зголодніла? — запитала товстунка, впливаючи до кімнати з тацею, на якій щось апетитно парувало. — Чого в темряві сидиш?

Служниця поставила тацю, неквапом викресала іскру, піднесла запалену губку до свічки, що стояла на столі, й кімнату осяяло непевне світло.

— От же недотепа, — спокійно промовила камеристка.

Еріка мовчки проковтнула образу. Не на часі вступати в суперечки зі служницею; іншим разом вона показала б їй «недотепу»!

— Дякую, Дженет, — замість цього чемно озвалась вона.

Служниця пирхнула, розставляючи на столі тарілки.

— Дуже мені потрібне твоє «дякую». Дякуй краще нашій добрій пані за все, що вона для тебе робить. Уже я б не панькалася з тобою, повір.

— Я вдячна леді Маргарет за все, що вона для мене зробила, — серйозно сказала Еріка й, піддавшись раптовому пориву, додала: — І передай тітоньці… що я не гніваюся на неї.

Дженет уперлася в боки своїми повними білими руками та глянула на неї, як на божевільну.

— Не гнівається вона, це ж треба! Ви тільки погляньте на неї!

Більше вона нічого не сказала, тільки обурено сопла, і далі виставляючи посуд на стіл. Еріка замислено покрутила в руках ложку та заходилася поїдати рідкий вівсяний суп. Невідомо, коли доведеться попоїсти по-людськи наступного разу… Так само мовчки служниця вийшла, хряпнула дверима й ретельно замкнула їх на засувку. Видимо, вірну Дженет так обурила її відповідь, що та вирішила не розмовляти з «невдячною».

Тим часом зовсім смеркло, у небі спалахнули яскраві зірки. З кімнати дівчина чула, як перегукується варта на стінах замку. Почулося рипіння мотузок: це на ніч підняли міст. Уже час. Погано, що ніч ясна… Еріка дуже сподівалася, що зі стіни її не помітять. Досить сумнівів. Якщо вже зважилася, то втікати потрібно зараз. Еріка ретельно зібрала своє відросле волосся у вузол, підіткнула сукню… Дістала з-під подушки люстерко, сховала його за пазуху, перед цим ретельно загорнувши в ганчірку. Всього й скарбу…

Залишалося прив'язати мотузку. Дівчина взяла в руки держак від смолоскипа та простромила його в ручку дверей. Вони відчинялися назовні, на додачу їх тримала міцна засувка з того боку. Еріка закріпила мотузку, посмикала, перевіряючи на міцність. Начебто повинна витримати…

Вона вилізла на підвіконня та звісила ноги назовні. Тут, нагорі, посвистував свіжий вітер; він відразу вдарив їй у обличчя, змусив зіщулитися. «Добре, що зараз темно і я не дуже добре бачу, куди збираюся спускатись», — подумала дівчина. По тому скинула вниз полотно, яке довгою вузлуватою змією забіліло на тлі стіни. На кінець мотузки вона прив'язала свої черевики та глиняний свічник, щоб вітер не надто зносив її вбік. Здається, мотузка все-таки не сягала землі — виходить, мусила в кінці ще й стрибати.

Дівчина силкувалася не думати про те, що під ногами в неї зараз двадцять ярдів порожнечі. Вчепилась у мотузку щосили, обережно зіслизнула з підвіконня й зависла над прірвою. Вітер засвистів у вухах, розгойдуючи саморобну мотузку, й Еріка почула, як тканина огидно потріскує під її вагою. Їй було страшно, але вона воліла краще тут убитися, аніж вийти заміж за Вільяма Дугласа. Перебираючи босими ногами, втікачка повільно почала спускатися. Намацувала заглибину в кам’яній стіні та обережно ставила туди ногу, потім так само переставляла наступну. Так навчив їх дертися старий Джош. Вони з братами частенько видиралися на скелю, що сусідила з замком, — аби помилуватися заходом сонця…

— Ах!

Короткий зойк вирвався в Еріки, коли її нога раптово ковзнула по гладенькому каменю.

Вона завмерла, судомно схотілася за мотузку й притулилась до стіни. Навкруг, як і досі, панувала тиша, тільки вітер посвистував, залітаючи в бійниці кам'яних стін. Здається, все спокійно… Вона ще тремтіла від переляку, але знову обережно рушила далі. Бідолашна вже стомилася, руки почали боліти й дрижати від постійної напруги. Еріка ще раз ковзнула ногою по стіні й зненацька відчула, що об її ноги щось ударилося. Це були її власні черевики, що їх вона прив'язала до кінця мотузки. О пресвята Діво Маріє! Мотузка скінчилася, а до землі було ще не менше п'яти-шести ярдів.

Унизу, просто під нею, чорніло дно неглибокого рову, який оточував замок. Схоже, там унизу на неї чекав теплий прийом: у сріблястому місячному світлі поблискувало густе болото. Залишалося сподіватись, що там неглибоко й вона не зав'язне по вуха. Тримаючись однією рукою за мотузку, Еріка відв'язала шнур із черевиками та причепила його собі на пояс. У неї вже не лишалося сили, щоб триматися за прокляте полотно. Дівчина глибоко вдихнула, розтисла руки й полетіла вниз.

* * *

Дункан Макфергюс дістався до місця, коли червоно-жовтогаряча куля сонця велично опускалася за темні пагорби. Дорога тут перетинала велике пустирище, й петляючи, ішла далі в гори. Але тих, хто чекав на господаря замку Бархед, не обходила краса природи.

Від стін невеликої напівзруйнованої каплиці, що сиротою притулилася до самого краєчку шляху, йому назустріч виїхало четверо мовчазних вершників. Серед цієї пустельної місцевості вони здавалися грізними примарами, що виникли нізвідки. Той, хто їхав попереду, коротко кивнув баронові й наблизився. Був він невисокий на зріст, але надзвичайно міцний і жилавий. Начебто нічим особливим не вирізнявся, але почуття небезпеки, що йшло від цього лицаря, ніби робило його на голову вищим за інших. Боронована кольчуга щільно облягала його торс, проста лляна туніка з рукавами по лікті відкривала мускулясті засмаглі руки. На чорному зерцалі[43] його обладунку спереду виділялася світлішою плямою витравлена кислотою емблема: змія з роззявленою пащекою, що звивається в язиках полум’я.

«Спорядився, як на війну, а не на весілля», — мимоволі подумав Дункан. Дуглас викликав у нього страх, і шотландцеві було соромно визнавати це. Що б він не казав Маргарет про вигідну угоду, але, як не крути, а їх силоміць примусили віддати дівчисько. Вся його гордість ставала дибки від думки про те, що вони й самі могли б скористатися цим несподіваним багатством, якби не Дуглас…

— Мабуть, відразу перейдемо до справи? — запропонував граф і, не чекаючи згоди, торкнув коня.

Сер Дункан мовчки кивнув. Махнув рукою, подав знак своєму почту лишатися на місці й поїхав слідом за Дугласом. У крайньому випадку його люди все одно виявляться неспроможними проти Чорного лицаря: у Шотландії навряд чи знайдеться гідний супротивник, який володіє мечем так само мистецьки.

Проїхали зо два ярди й зупинилися так, щоб їх ніхто не міг почути.

— Отже, ви з'явилися на мій заклик. Дівчисько у вас? — без жодного виразу мовив Дуглас.

— У мене, — коротко кивнув барон Макфергюс.

— Ви можете підтвердити, що це дійсно Еріка Тейндел? — діловито поцікавився співрозмовник.

— Так, можу, — тужно відповів він. — Це дійсно небога моєї дружини.

Якийсь час граф Дуглас мовчав, аж раптом несподівано приємно посміхнувся.

— Я радий, шановний сере Дункане, що ми відразу знайшли з вами спільну мову, — сказав він. — Зізнатися, я непокоївся: чи не впиратиметеся ви. А я терпіти не можу, коли мені відмовляють…

Невдоволений вираз обличчя Дункана миттю змінився маскою чемності.

— Ну, я готовий вас вислухати, — провадив Дуглас. — Чого ви хочете за те, що добровільно віддасте мені свою небогу? Зауважте, у мене найшяхетніші наміри: я хочу оженитися на цій крихітці. Подумайте тільки, сере Дункан, я стану вашим родичем!

Він радісно засміявся. Макфергюс міг би заприсягтися, що в голосі його співрозмовника звучало неприховане глузування, але тільки заскреготів зубами від приниження й безсилля.

Сер Вільям був освіченою людиною, чудово знав латинь, був близький до короля, побачив світ. Цей маленький горець тішив його своєю похмурістю. Всі вони такі, ці вбогі барони. Так і чуєш, як повільно перевертаються в його кошлатій голові думки про те, як би не проґавити справжнього зиску. Дуглас перебував у доброму гуморі, не схильний був зараз до скнарості. Нарешті двомісячні пошуки завершилися успіхом!

— Скільки? — без натяків запитав він.

Запитання очевидячки не застало Макфергюса зненацька. Той утер спітніле обличчя й рішуче простяг йому свою руку:

— Сотня фунтів, — сказав доволі впевнено.

Дуглас неприємно засміявся.

— А не забагато? Це річний дохід баронства. Щоправда, не надто заможного… На кшталт вашого Бархеда.

— Дівчисько коштує більше, — розпачливо зауважив сер Дункан, ображений таким брутальним натяком.

Він хотів сказати, що його небога принесе Дугласу ціле графство, та потім передумав — із такою людиною небезпечно сперечатися… Чорний лицар пильно глянув на його руку, що ніяково зависла в порожнечі. Макфергюс відчув, як у нього по спині неприємно стікає струмочок поту. Дуглас посміхнувся й міцно стис долоню свого партнера. На мить баронові здалося, що його рука потрапила в безжальні залізні лещата, а Дуглас лише посміхнувся, із задоволенням спостерігаючи, як полотніє сер Дункан.

— Згода. Домовилися. Ви отримуєте сто фунтів, а я — дівчисько. Де вона?

Макфергюс подумки підніс хвалу Всевишньому. Сто фунтів — дуже непогані гроші. На них можна буде купити ту ділянку побіля Стоуна, що саме прилягає до їхніх володінь, замовити гідне спорядження для Роберта…

— Еріка в Бархеді. Я звелів дружині замкнути її про всяк випадок…

Тепер у його голосі з’явилися улесливі нотки, й Дуглас мимоволі поморщився. Все-таки що можуть зробити з людиною гроші! Щойно цей горець вовком дивився на нього, а тепер ладен бігти попереду, вказуючи шлях.

— Схвалюю таку обережність, — зауважив він, торкаючи коня. — Це не зайве. Я чув, що вона примудрилася втекти з замку Маклейнів, поки старий Колін віддавав заміж свою дочку. Зізнатися, вона хвилює мене.

Він хрипко засміявся, хитаючи головою.

— Я б запросив вас у свій манор,[44] найдостойніший Макфергюсе, — провадив лицар, — але волію швидше побачитися з нареченою. Зважаючи на все, вона панянка спритна, й тепер, коли мої пошуки нарешті скінчилися успіхом, не схильний до вичікування.

Макфергюс крекнув з досади. Цей Дуглас божевільний. Ну куди його несе проти ночі? Можна було спокійно переночувати вдома, а на ранок, із новими силами виїхати.

— Нам доведеться їхати цілу ніч, — невдоволено озвався він, — а наші коні стомлені. До чого цей поспіх? Мою небогу замкнено надійно…

Вільям Дуглас рвучко задер підборіддя.

— Я ніколи не відкладаю на завтра справи, які можу зробити сьогодні, — проникливо дивлячись на барона, який раптом знову спохмурнів, промовив він. — Саме тому я ніколи не програю.

* * *

Відпльовуючись від густої, грузької багнюки, що набилася до рота, Еріка з натугою видерлася на схил, порослий колючим чагарником. Куди тепер? Перед нею суцільною стіною чорніли непролазні зарості, трохи далі громадилась якась гора. Здається, вона збилася з дороги. Втім, з якої дороги? Уже кілька годин дівчина продиралася крізь жахливі буреломи, йдучи лісом навмання.

Ноги її вже зовсім не тримали, й Еріка впала просто на прохолодну землю. Яке блаженство… Біль у стомлених ногах силою своєю міг би змагатися хіба що з відчуттям ран у натертих шорсткою мотузкою долонях. Дівчина поморщилася, підводячись, і заходилася терпляче розминати задерев'янілі м'язи. Вона йшла цілу ніч, без відпочинку то сходячи вгору, то спускаючись донизу, — ця місцевість була вкрита невисокими пагорбами. Бідолашна зголодніла, її давно вже мучила спрага. Але ще більше дошкуляло бажання скупатися. Болото, що зібралося на дні Бархедського рову, обліпило її з голови до ніг, і Еріці нестерпно хотілося змити з себе цю засохлу коросту. Як вона взагалі жива звідти виборсалася… Дівчина пересмикнула плечима, згадуючи, як занурилася в смердюче багно, що засмоктувало й тягло.

Треба терміново знайти який-небудь струмок і помитися, інакше вона збожеволіє. Сірий світанок повільно прокрадався в гори, повітря поступово свіжішало, й Еріка почала мерзнути. Вона пожалкувала, що не додумалася захопити теплого плаща з тітоньчиної скрині. У лісі без ножа, їжі й теплого одягу вона зуміє протриматися дуже недовго. Хвалити Бога, здогадалася поцупити губку й кресало, тож тепер зможе розвести вогонь. Та тільки що на ньому смажити? Без зброї навіть миші спіймати не зможе. Шлунок вимогливо загурчав, і дівчина вирішила на час відволіктися від болісних думок про їжу. Головне зараз — вирішити, куди йти.

— Сподіватимемось, що вони ще не знають про мою втечу, — вголос промовила Еріка.

Невдовзі настане ранок, а вона зовсім недалеко відійшла від Бархеда. З першими променями сонця варта помітить мотузку, яка звисає з вікна вежі, та здійме тривогу. У неї була тільки одна ніч, тож дівчина мусила повного мірою скористатися виграним часом. Мала надію ще й на те, що, всупереч здоровому глузду, пішла від замку на північ, а не на південь. Може статися, це й спрацює. Одного разу так само їй вдалося обдурити свою погоню, то може, повторити цю штуку? Швидше за все, Дуглас скерує більшу частину переслідувачів на шлях, а ще — розішле людей по околицях. Дівчину пересмикнуло. Неприємно почуватися дичиною, на яку полюють, їй залишалося єдине — дістатися до найближчого порту й сісти на корабель, що відпливає в Англію. У великому портовому місті загубитися легше. Звичайно, в неї нема грошей, але завжди можна спробувати заробити. Вона може найнятися кому-небудь у служіння, прати, прибирати… У крайньому разі потай прокрадеться на корабель. Дівчина мимоволі розсміялася через очевидну безглуздість свого становища. Подумати тільки, їй належить графство, а в кишені нема й пенні! Їй потрібно в Едінбург. Там часто бувають кораблі англійських і французьких торговців, яких не обходять війни між їхніми країнами. Вони купують у шотландців вовну та везуть її у Фландрію, дорогою навідуючи англійські порти, щоб набрати води й продовольства.

Дівчина обхопила себе руками за плечі та спробувала зміркувати, скільки ж миль до Едінбурга. Це найпожвавленіший порт Шотландії, розташований, як вона знала, на північний схід від Бархеда. Здається, дядечко Дункан казав колись, що до нього миль із сорок…[45] Але це рівним шляхом, а цими схилами й усі п'ятдесят буде.

Еріка зажурилася. Якщо намагатися йти швидко, є шанс дістатися до Едінбурга днів за п'ять. Але вона зовсім не знає дороги! Звичайно ж, найкраще було б вийти на тракт і попроситися на чийсь візок, який прямує до столиці, але це дуже небезпечно. Адже саме на шляхах її шукатимуть у першу чергу. Вона зовсім засумувала. Що ж робити? Гаразд, годі мучити себе сумнівами. Для початку потрібно спробувати дійти до Карноута й переправитися через Клайд, інакше її шлях подовжиться ще на день-два. А там видно буде.

Вона змусила себе підвестися, похитуючись, побрела й далі навмання. Уже розвиднілося настільки, що можна було розгледіти окремі дерева. Праворуч від неї гребенем пагорба звивалася ледь помітна стежка. Еріка зраділа їй, мов рідній. Хоч трохи легше стало йти.

У лісі почали прокидатися птахи, й незабаром під склепінням із густого гілля залунали їхні переливчасті співи. Дівчина швидко спускалася стежиною, поки не долинув до неї знайомий плюскіт. Вона з радісним кличем кинулася на цей жаданий звук. Внизу, в розпадині між двох схилів протікав широкий струмок. Чіпляючись руками за чагарник, Еріка прудко збігла до води. З тихим стогоном занурила свої змучені ноги в прозорий потік. Крижана вода обпалила стопи, вони миттєво почервоніли від холоду.

— Бр-р-р!!

Авжеж, купатися в такій водичці — неабияке задоволення. Втім, вибирати не було з чого. Дівчина з насолодою вмилася, набрала в груди якомога більше повітря й сміливо кинулася в крижану воду. У струмка була скажена течія, вона й оком змигнути не встигла, як увесь бруд із неї було змито.

Вона коротко скрикнула, вискакуючи на берег, почала пританцьовувати, вицокуючи зубами. Треба розвести вогонь, інакше зовсім змерзне… Еріка швидко назбирала сухих сучків, висікла іскру кресалом. За якийсь час у затишній місцині біля неширокого плеса палало багаття, а на довгій гілці біля вогню сушилася випрана сукня. Тепер можна й попоїсти. Корж, якого вона завбачливо не з'їла за вечерею, було витягнуто з ганчірки та з'їдено за якісь кілька митей. Трапезу вона запила крижаною водою і щасливо заплющила очі, притулилася до шорсткого стовбура. Її розморило на сонечку, хилило в сон. Що ж, поки все складається просто чудово. Поки висохне сукня, вона трішки подрімає, а по тому вирушить далі.

Крізь дрімоту вітрець доніс до неї якийсь сторонній звук. Еріка підняла голову й прислухалася. Це був далекий гавкіт собак.

Розділ 12

Селище виявилося зовсім невеличким. У маленькій долині скупчився десяток убогих, вкритих дерном халупок. Стіна з каменю, що відокремлювала селище від малесенької луки, на якій розливався, очевидно, той самий струмок, що в ньому вона купалася, дрібні клапті обробленої землі… З діри в даху найближчого будиночка підіймався кволий стовпчик диму. Усе мало доволі безпечний вигляд. Еріка вже зовсім була набралася сміливості, щоб постукати в двері саме цієї хатинки край шляху… А що, як Дуглас уже побував тут? Тоді її негайно схоплять! Якесь шосте почуття змусило її не виходити відразу зі своєї схованки. Вона обережно пішла вздовж стежки, ховаючись у заростях. Дивно, але складалося враження, що село вимерло. Жодної людини на вулиці, не чути голосів… Хоча ні, якийсь гамір таки чується звіддаля.

Вона вже минула околицю дивного поселення, як раптово просто за поворотом їй відкрилася несподівана картина. На квітучій луці було розгорнуто барвистий намет, який складався, здається, з самих латок, а навколо юрмилося безліч люду. Трохи віддалік стояв візок, поряд із ним двоє коней мирно щипали травичку.

З першого погляду на цю юрбу вона зрозуміла, куди поділися всі мешканці «вимерлого» села. Старі, жінки, діти збилися в галасливе коло, в середині якого кумедно рухалася якась людина. Вона то стрибала на руках, мов жаба, то ставала на голову, то переверталася в повітрі, крутила ризиковане сальто. З кожним новим вивертом глядачі радісно скрикували, ляпаючи в долоні. Ще двоє строкато вбраних фіглярів виробляли різні штуки. Один з них, зовсім хлопчик, дудів у ріжок, видобуваючи з нього пронизливі звуки, а другий підкидав і ловив великі гусячі яйця. Ще трохи віддалік малий товстенький чоловічок розіклав просто на землі свій нехитрий крам.

Мандрівні артисти! Яким вітром їх занесло сюди, в цей негостинний край? Втім, таких циган[46] можна було зустріти в будь-якому місці. У них в Тейнделі такі теж бували — щоправда, досить рідко. Коли ходила Чорна Смерть, їхні строкато розфарбовані візки зникли, але тепер ось знову з'явилися на шляхах. Цигани кочували від містечка до містечка, даючи вистави, потроху торгували, а іноді могли й украсти що-небудь. Їх охоче приймали, особливо в далеких поселеннях, де не бувало ніяких розваг. Від цих бурлак завжди можна було довідатися про новини, які іноді доходили до такої глушини лише за рік-два.

Здається, їй нарешті поталанило. Артисти знають усі шляхи, а вже до такого великого міста, як Едінбург, і поготів. А що, як набратися сміливості й підійти до них просто зараз? Еріка подумала й визнала цю думку слушною. У юрбі глядачів легко загубитися.

Із завмиранням серця вона вийшла на стежку і, намагаючись не поспішати, рушила просто до барвистого намету. Спіймала на собі кілька поглядів скоса, та й по всьому. Видимо, селяни вирішили, що вона акторка, а цигани були надто заклопотані своєю виставою, щоб зважати на нового глядача. Дівчина зупинилася неподалік візка й заходилася вдавати, що спостерігає за жонглером. Поруч паслися дві низенькі конячини, з волохатими ногами, доволі розповсюджені в Шотландії. Еріці вдавалося зберігати зовнішній спокій, хоча насправді вона була напружена до крайньої межі. Дівчина уважно стежила за тим, що відбувалося на галяві, ладна будь-якої миті кинутися навтьоки. Але її ніхто не чіпав, тож поступово вона заспокоїлася й навіть почала справді стежити за виставою. Тепер сухорлявий гнучкий жонглер підкидав у повітря довгі загострені кілки, змушуючи їх крутитися, а по тому встромлятися в землю в суворій послідовності; при цьому він вдавав, що ухиляється від гострих кінців найостаннішої миті. З небаченою спритністю він виконував цей небезпечний трюк, і Еріка мимоволі перейнялася до нього повагою. Звичайно, артистів нехтували в суспільстві настільки, що навіть ховати їх на освяченій землі було заборонено, та вміли вони багато чого. Мабуть, такому, як цей циган, спуститися зі стіни було б не складніше, ніж пройти широким шляхом.

Дівчина уважніше придивилася до артистів. Цікаво, хто в них тут за старшого? Напевне, он той здоровань, що стоїть осторонь, хазяйським оком оглядаючи все навколо. Міцний хлопець із голим торсом, порослим густим чорним волоссям, тужно оглядав публіку. Так, напевне, це і є хазяїн.

— Може, юна леді бажає щось купити? — почула вона вкрадливий голос у себе над вухом.

Еріка насилу втрималася, щоб тут-таки не зірватися з місця. Відчуваючи, як скажено стукотить серце, вона повільно озирнулася й побачила просто перед собою низенького вгодованого торговця, що запитливо дивився на неї примруженими очицями. Був він лисуватий, із круглим приємним обличчям, яке виказувало доброзичливу цікавість.

— Що? — невлад відгукнулася вона.

Торговець кліпнув і терпляче повторив:

— Я кажу, юна леді не бажає чогось у мене купити?

Він дивився щиросердно, та дівчині здалося, що його блакитні очиці-щілинки встигли розгледіти все, що треба: і її порвану сукню небагатої леді, й поплутане волосся з застряглими в ньому уламками гілочок та сухими листочками. Втім, тримався цей чоловічок досить привітно. Еріка з вдаваною байдужістю озирнулася навколо.

— А що ви продаєте?

Торговець пожвавішав. Його хитрі блакитні очиці заблищали.

— Та хоч усе, що ви бачите перед собою, — він обвів рукою навколо.

Дівчина засміялася. Він говорив із якимось невловимим акцентом, що виказував у ньому іноземця, і його слова пролунали трохи кумедно.

— А ви часом не Господь Бог? Продаєте небо, воду й землю?

— О, ні, я не Господь, — торговець злякано замахав руками, ніби намагаючись відігнати від себе цю блюзнірську думку. — Я просто скромний власник цього візка. Мене кличуть Яковом, хоча моя матінка кликала мене Джакомо.

— Ви циган? — поцікавилась Еріка.

— О, що ви! — засміявся товстун, знову зображаючи руками млин. — Просто я народився далеко звідси… Дуже далеко — у чудесному місті Флоренції. Чули про таке?

Дівчина замотала головою. Щиро кажучи, її вразила відвертість незнайомця. Так просто розповідати першому зустрічному про себе… Чи це вона зовсім здичавіла? Яків співчутливо глянув на неї.

— Я так і знав. Що ж, шкода… Я подорожував різними країнами і, зрештою, взявся до торгівлі. Це вигідна справа! Ми саме повертаємося зі славного міста Ґлазґо, де мої артисти давали виставу.

Він скрушно розвів руками. Еріка дедалі зацікавленіше слухала цього балакучого чоловічка. Як же його занесло в таку глушину?

— Вони виступають, показуючи своє мистецтво, а я скромно продаю свій товар. Адже я не звик ледарювати, а в моєму віці всі ці трюки… — Яків засміявся, показуючи щербаті зуби. — Але що це я? Зовсім заговорив вас і сам не дав відповісти на моє запитання… Увесь до ваших послуг.

Він притис обидві руки до серця й кумедно вклонився. Еріка подумала, що за такий короткий час устигла перейнятися до цього маленького товстуна симпатією. Він поводився, як вихована людина, що скучила за гідним товариством. Чоловічок, сам того не бажаючи, збудив у її голові одну дуже цікаву думку. Дівчина ще раз озирнулася на коників, які й далі спокійно паслися. Ось що могло б врятувати її… Верхи вона здолає відстань до Едінбурга втричі швидше. Так у неї є хоч якийсь шанс обігнати Дугласа.

— Скажіть, а ви не могли б продати мені коня? — запитала вона.

Товстун трохи відхилився назад і зацікавлено оглянув її. Усім своїм виглядом він красномовно промовляв: ага, так і знав, що тут щось не те! Еріка відчула, що червоніє: торговець ніби наскрізь її бачив. Прокляття, навіщо вона себе виказала таким необережним запитанням! Мовчанка затяглося.

— Річ у тім, що я заблукала, — плутаючись, почала пояснювати дівчина. — Ми були на полюванні… я, мій батько та брати… І я… відстала, кінь поніс, я не втрималася в сідлі й упала. Довго блукала лісом… А тепер мені потрібно дістатися до своєї домівки, але пішки далеченько…

О, чорт! Одна справа — обдурити довірливе дівчисько-служницю й зовсім інше — такого стріляного горобця. Вона відчула, що починає заникуватися від хвилювання, й замовкла.

Яків нещиро зітхнув.

— Я чомусь так і подумав, що з вами сталося нещастя, — делікатно прокоментував він її нахабну брехню.

Еріка зашарілася.

— Мені дуже потрібен кінь, — майже благально повторила вона. — Не бійтесь, я заплачу…

— Невже ви поїхали на полювання з трьома золотими в кишені? — цілком щиро здивувався торговець.

— Три фунти?! — задихнулася від обурення Еріка. — Ви хочете сказати, що ця худюща шкапа коштує три фунти? Та їй ціна в базарний день не більше п'яти шилінгів![47]

Товстун глянув на неї з повагою. Видно, вміння торгуватися входило до переліку чеснот, які він у людях цінував понад усе.

— Приємно мати справу з тямущою людиною, — зовсім іншим тоном промовив він. — Але на нас уже починають звертати увагу. Якщо вам справді є що мені запропонувати, то ходімо в намет. Там зможемо поговорити без свідків.

І запросив її гостинним жестом. Побачив, що Еріка сумнівається, і посміхнувся.

— Я ділова людина, міледі. Повірте, я ніколи не посмів би образити знатну пані в чужій країні, тим більше, в Шотландії. Суворі звичаї цього народу можуть зрівнятися хіба що з порядками в Каталунії, де мені довелось одного разу побувати на зорі моєї юності… Можете не боятися мене.

Еріка нерішуче потупцювала на місці, але потім все-таки пішла за Яковом. Що їй ще лишалося?

Торговець відсунув запинало, й вони ввійшли в напівтемний намет. Ізсередини він виявився ще барвистішим, аніж зовні: десятки латок кріпилися грубими стібками до його старих стін, створюючи ілюзію найскладнішого гаптування. Дівчина з цікавістю озирнулася.

— Ось такий вигляд має мій дім, — повів рукою навколо себе товстун. — Ну, то що ж ви хотіли б запропонувати за мого чудового інохідця?

Еріка пирхнула, показуючи, що гідно поцінувала жарт. На мить нерішуче завмерла, та потім відвернулась, дістала з-за пазухи ганчірку, в яку було загорнуте її люстерко.

— Ось… — вона почала дбайливо розгортати ганчірку.

Яків зацікавлено витяг шию. Срібне венеційське дзеркало блиснуло в руках у дівчини, і з горлянки торговця вирвалося здивоване зітхання. Еріка зі смутком дивилася на дорогу річ, відчуваючи, як серце обливається кров'ю. Вона віддавала пам'ять про Ейлін у чужі руки… Але не мала іншої ради. Торговець заплямкав, ніби збираючись куштувати рідкісні ласощі.

— Авжеж, чарівна панянко, — він похитав головою. — Ви мене зуміли здивувати. Ця річ варта того, щоб її обміняти на мого чудового коня.

— Ще ви мені дасте збрую, сідло, міру вівса для коня та їжу для мене, — несхибно заявила Еріка. — Й теплого плаща.

Яків обурено здійняв руки.

— Сущий грабіж! Я матиму величезні збитки. Ну та нічого не вдієш, тільки задля вас, чарівна панянко…

Еріка гірко посміхнулася. Якщо торговець продасть люстерко якій-небудь герцогині, то матиме зиск, який уп'ятеро перевищить теперішню мізерну ціну. Вона зі смутком погладила сріблясту поверхню.

— Ця річ дуже дорога для мене… — вирвалося в неї. — Вона належала моїй померлій матері.

Торговець співчутливо покивав, пожував губами й запропонував:

— Гаразд, я приплачу ще шилінг, але ні пенні більше. То що, по руках?

Еріка сумно кивнула й міцно потисла маленьку спітнілу лапку торговця.

— Ви отримаєте його лише по тому, як я сяду на коня, — уточнила дівчина, ховаючи руку з дзеркалом за спину.

— Ні, ми так не домовлялися, — заметушився Яків. — А якщо ви пришпорите коня, і — ф'ють, шукай вітра в полі? Зрозумійте, я теж ризикую.

Еріка ледве стримала сміх.

— Та годі вам, Якове, — намагаючись наслідувати його тон, докірливо сказала вона. — Я ж донька лицаря і не даю пустих обіцянок. До того ж, ви легко можете спіймати мене, якщо сядете на іншого коня. Не думаю, що ваш акробат гірший за мене вершник. Я віддам вам дзеркало, присягаюся пам'яттю матері, як би мені не важко було це зробити.

Торговець цього разу мовчки здійняв руки й задріботів до виходу, пропускаючи її вперед. Еріка вийшла за ним, замружилась від яскравого сонячного світла.

— Чекайте на мене тут, — сказав він.

За якийсь час чоловічок повернувся з чималою торбою.

— Тут усе, що ви просили, люб’язна леді, — мовив пісним тоном.

По його скорботному обличчю було помітно, яких страждань завдає йому розставання з усіма цими потрібними в господарстві речами. Еріка не полінувалася все витрусити та якнайретельніше перебрати. Збруя, два коржі, шмат овечого сиру… А ось вівса для свого чудового інохідця Яків очевидячки пожалів: торбу заповнено було хіба що на третину. Та й плащ був старий, весь поточений міллю, драний, але дівчина не завважила за потрібне сперечатися. Якесь шосте чуття підказувало, що треба швидше вшиватися звідси. Вона й так надто довго була на очах і втратила чимало часу.

Дівчина мовчки вручила мішок торговцеві й швидким кроком рушила до коней. Зупинилась перед ними, уважно придивилася до обох. У того, що пасся праворуч, відвис живіт, та й бабки мали вигляд не надто міцних. Шотландські конячки не дуже прудкі, зате чудово деруться вгору крутими стежинами й не бояться сипучих схилів.

— Я беру ту конячину, що ліворуч, — твердо заявила Еріка й поклала сідло на спину гнідій кобилі.

Яків обурено стрепенувся, але відразу махнув рукою. Видно, він теж вирішив не сперечатися.

— Ет, ось і май справи з цією знаттю, — ледь чутно пробурчав він собі під ніс. — Останнє віднімуть.

— Нічого, — заспокоїла його Еріка. — Ви повернете собі ці гроші, я ж бо знаю. Краще допоможіть підтягти попругу й покажіть дорогу на Карноут.

Нарешті приготування було скінчено, й вона легко скочила в сідло.

— Ось дзеркало, — ледве пересилюючи себе, Еріка простягла товстунові згорток.

Яків жадібно схопив його, розгорнув ганчірку та обережно поклав дорогоцінну річ собі на долоню, милуючись нею. Дівчина відвернулася, часто кліпаючи, щоб прогнати сльози, і вдарила п'ятами в кінські боки.

— Дякую вам, Якове, — вона ще озирнулась, помахала рукою торговцеві та поскакала геть.

— Щаслива путь! — гукнув той у відповідь і теж помахав їй своєю пухкою лапкою.

Він приклав долоню до очей і дивився на вершницю доти, поки та не зникла за вигином шляху. Його блакитні очі щодалі більше набували замисленого виразу. Нарешті він отямився, злодійкувато озирнувся й задріботів до свого намету.

— Цікаво, — пробурмотів собі під ніс торговець, — дуже цікаво.

Розділ 13

…Вільям Дуглас зробив кілька кроків тісною кімнаткою, зі злістю штовхнув ногою дерев'яну скриню. Коли вони зламали двері, він уже знав, що побачить.

Вони прибули до замку сьогодні вранці. Хоч і квапилися, запізнились — дівчисько втекло. Вона знову виявилася хитрішою! І цього разу їй вдалося обвести круг пальця самого Дугласа. Стоячи посеред розореної кімнатки, граф відчув, як його поступово захльостує хвиля нестримного гніву. Він повернувся до дверей, біля яких перелякано з'юрмилися домашні, серед яких був і сам Дункан Макфергюс. Від Дугласового погляду всі мимоволі позадкували.

— Здається, оце ви називали словами «надійно замкнена»? — з погрозою звернувся Дуглас до барона.

Він підняв з кам'яної підлоги брудне полотно, перев'язане вузлами, й демонстративно підніс до самого баронового носа. Макфергюс тільки зсунув докупи брови, з тугою дивлячись на нього.

— Ніхто не міг припустити такого, сере Дугласе, — важко промовив він. — Ми чесно намагалися допомогти вам. Вам нема в чому нас звинувачувати.

— Нема в чому, — замислено погодився Вільям, недбало граючись мотузкою.

Його й без того різке, негарне обличчя зараз мало просто жахливий вигляд. Замислений погляд лицаря повільно перемістився на заплакану леді Макфергюс, і в глибині його чорних очей спалахнув недобрий вогник.

— Може, і нема в чому… — так само повільно промовив він, свердлячи бідолашну жінку своїм важким поглядом. — А могло статися й так, що дочка шляхетного Томаса Рендолфа допомогла своїй небозі втекти? Таке вже було!

Шрам на його обличчі побілів, щока почала судомно посмикуватися. Мег із жахом дивилася на нього, не в змозі промовити бодай слово.

— Я не дозволю вам звинувачувати мою дружину не знати в чому! — розлютився сер Дункан. — Вона не винна. Ця руда дияволиця втекла сама, присягаюся святим Андрієм. Хто ж міг очікувати від дівчиська такої спритності? На таке зважився б не кожен чоловік.

Він кивнув на віконце, в яке було видно тільки небо та далекі сині гори.

— Я не вірю в збіги, — відрубав Чорний лицар. — Чи знаєте ви, високоповажний сере Дункане, що ваша дружина вже одного разу допомогла втекти з Дуглас-Кастла[48] своїй сестрі Ейлін? Згадай, Маргарет, багато років тому… Ейлін утекла від мене, щоб таємно обвінчатися з цим мерзотником-англійцем! Сьогодні вночі від мене втекла її дочка, і ти знову стоїш поруч…

Леді Мег смертельно сполотніла, злякано відсахнулась. Дункан заслонив дружину своїм плечем. Роберт Макфергюс, що стояв поруч із батьком, так само мовчки зробив крок уперед.

— Зупиніться, сере Дугласе! — важко промовив барон. — Ви могутня людина, але ображати мою дружину у власному домі я не дозволю. Ніхто не посміє сказати, що Макфергюси злякалися чи повелися нешляхетно!

Чоловіки застигли, міряючи один одного лютими поглядами. У кімнаті зависла тиша, готова вибухнути дзенькотом мечів.

— Ні, Роберте, ні! — скрикнула раптом Маргарет, кидаючись до сина.

— Іди до себе, Меггі! — суворо промовив Дункан.

Але перелякана жінка вчепилася синові в рукав і не рушила з місця. На Дугласа було страшно дивитися: він сполотнів, ніби мрець, прошипів щось незрозуміле й відвернувся до стіни.

— Прокляття! — вирвалось у нього.

Сер Вільям стояв якийсь час мовчки, дивлячись у голу стіну невидющим поглядом.

Він був настільки близький до своєї мрії, та раптом хтось йому посмів перешкоджати. І хто?! Маленьке, дурне дівчисько, донька його найлютішого ворога та жінки, яку він кохав усе життя й убив своїми руками… Він здобуде це дівчисько за будь-яку ціну! Проклята плюгавка! Шкода, що вона потрібна йому живою, інакше він уже давно, не замислюючись, віддав би наказ убити її. Ні-і-і, він ожениться на ній, щоб отримати спадщину, а потім замкне у вежі та охоронятиме вдень і вночі…

Його думки повернулися до Макфергюсів. Він нехтував цих кволих людців, не вартих того, щоб зватися шотландцями. Для них усе, чому він присвятив своє життя, було пустим звуком. Вони думають, для нього важливі тільки гроші… Чого варті гроші в порівнянні з волею! Волі для Шотландії — ось чого він жадав понад усе. Багато хто вважає, що він поводиться надто жорстоко, іде до наміченої мети, не цінуючи людських життів… Нехай так. Його батько боровся за це разом із королем Брюсом, і він продовжить його справу. Якщо в нього в руках буде такий козир, як спадкоємиця Нортумберленда, знамениті англійські законники короля Едуарда підібгають свої куці хвости. Він стане законним графом Нортумберленда, чого б йому це не коштувало! Яка іронія долі — відняти цей титул і найбагатші землі в ненависного Родеріка Персі… Оце справжня помста. Він жалкував тільки про єдине — що його ворог був уже мертвий.

— Прошу пробачити мене, — промовив він зовсім іншим голосом. — Я трохи… забувся.

Сер Вільям відважив вишуканий уклін господині замку, й Дункан Макфергюс був укотре вражений тим, як швидко цей чоловік змінює подобу. Щойно перед ними стояло кровожерливе чудовисько, яке миттю перетворилося на шляхетного й галантного лицаря.

— Забудемо про нашу сварку, сере Дункане, — мовив далі Дуглас, простягаючи йому руку. — Юний Роберт і ви цілком маєте рацію. Я не мав права звинувачувати вашу дружину. Горе скаламутило мені розум. Але поки ми сваримося, час іде. Наша угода, сподіваюся, дійсна й надалі?

Він запитливо підняв брову, очікувально глянув на шотландського лерда.

— Зі мною лише троє моїх людей, бо я не очікував, що ваш крам утече крізь вікно, — криво посміхнувся він кутиком рота. — Допоможіть мені знайти його, і я чесно розрахуюся… Інакше змушений буду вважати вас ошуканцем, сере Дункане. А з ошуканцями я розправляюся жорстоко.

Тепер у голосі графа чувся метал. Він перевів свій холодний погляд на баронового сина, й Маргарет придушено охнула.

— Ні! — злякано видихнула вона, благально дивлячись на нього.

Очі в нещасної жінки розширилися від страху. Вона ще міцніше вчепилася в свого сина.

— Маргарет! — гримнув на неї чоловік. — Іди. Зараз вирішують чоловіки.

Цього разу леді Макфегрюс не посміла ослухатися. Вона опустила голову й мовчки вийшла з кімнати. Дуглас провів її байдужим поглядом і знову втупився в співрозмовника.

Сер Дункан Макфергюс знехотя кивнув. Він усе зрозумів…

— Я зроблю все, що зможу.

Чорний лицар задоволено нахилив голову.

— Чудово. Тоді висилайте людей — ми виїжджаємо негайно. Вона не могла далеко відійти! — він замислився на мить. — Сама, в чужій країні… Цікаво, на що розраховує ця божевільна англійка? Я оголошу по всьому королівству, що Еріка Тейндел — моя наречена-втікачка, і тоді побачимо, хто насмілиться допомогти їй!

Він скоса глянув на барона Макфергюса, і в його обсидіанових очах спалахнула іскра жорстокої іронії.

— Я зроблю простіше… Призначу винагороду за неї. Тому, хто приведе мені дочку графа Персі живою та неушкодженою, подарую сто фунтів золотом. Тож раджу вам, мій любий бароне, поквапитися — а раптом хтось випередить вас?

Із цими словами він вийшов із кімнати. Макфергюс аж почорнів.

— Диявол, — пробурчав він, виходячи вслід за Дугласом. — Сідлайте коней!

* * *

…Нолліс зіскочив з дерева та з насолодою потягнувся. Загін шотландців, які прямували до замку, зник у воротях. Отже, невдовзі вони їхатимуть назад… Поки все йде так, як він і розраховував. Джон подумки похвалив себе за завбачливість. Усе-таки добре мати на плечах розумну голову, а не капустяну.

Бійці, що стояли внизу, виструнчилися, очікуючи наказів свого командира. Він обвів поглядом усіх по черзі, ніби перевіряючи — чи готові? Вони звикли довіряти йому — їхній капітан хитрий і щасливий, а виходить, із ним можна йти у вогонь і у воду. Але зараз обличчя багатьох найманців спохмурніли: завеликий був ризик у тій справі, яку вони починали. Напасти на загін Вільяма Дугласа, та ще й на його рідній землі…

— Не бійтеся, — презирливо кинув Джон. — Шотландці не чекають нападу, й ми легко впораємося з ними.

— Ми не боїмося, Джоне, — ліниво озвався один із найманців. — Просто вже півроку тиняємося шляхами, вишукуючи цю бісову вертихвістку. Ось уже й до Шотландії занесло. Мені не дуже до вподоби тутешній клімат, та й, зізнатися, шотландців забагато…

Хтось коротко реготнув, гідно поцінував жарт. Нолліс і собі вищирився в посмішці, але його очі залишилися холодними.

— Ти хочеш сказати, Свене, що я марно вас привів сюди? Тоді повертайся назад, у Беверлі, заодно перекажеш вітання нашому господареві та повідомиш, що ми майже досягли мети, але тут вирішили повернутися додому. Гадаю, він щедро винагородить тебе. Принаймні, три ярди прядив'яної мотузки тобі таки перепаде.

Широкоплечий сивий Свен знизав плечима й нервово позіхнув.

— Та я що? Я так собі просто сказав. Вирішуєш ти.

Нолліс пильно дивився на нього, поки той не відвів погляду.

— Більше невдоволених нема? — холодно запитав він, оглядаючи свій загін.

Відповіддю було мовчання.

— Тоді на коней! Ми повинні випередити їх біля озера.

Їм потрібно було обійти долину, в якій розташувався замок Бархед, і вийти відразу до берега озера. Довге й вузьке, воно вигиналося серпом уздовж дороги. В одному місці, там, де шлях майже впирався в укритий скелястими стрімчаками схил, воно підступало впритул. Тут була найвужча місцина при виїзді з долини, й саме тут Джон Нолліс вирішив зробити засідку. Заболочений край озера заріс високим очеретом і густим високим чагарником, тож у ньому можна було легко сховати цілий загін. Двох лучників досить, щоб знешкодити людей Дугласа. Сонце битиме вершникам у вічі, навіть второпати нічого не встигнуть.

А там уже, якщо поталанить, йому залишиться тільки забрати дівчисько… Нолліс уявив, як легко входить ніж у її ніжне рожеве тіло, й посміхнувся. Ні, він її не мучитиме. Вона була гідним суперником, ця Еріка Тейндел. Йому навіть шкода буде вбивати її. Але нічого не вдієш. Йому дуже хотілося стати сеньйором, і якщо для цього з дороги в сера Джеффрі доводиться прибрати несподівану спадкоємицю, він це зробить.

— Розташовуємося тут, — тихо наказав він, коли дісталися до берега озера.

Рухаючись швидко й нечутно, вояки розійшлися по заростях.

— Диявольське коріння! — вигукнув хтось, ляпаючи себе по щоці. — Ну й комарі в цій Шотландії. Голову відгризають!

— Тихше, — спокійно попередив Нолліс, загортаючись у плащ і влаштовуючись на вогкій землі. — Мовчи, інакше ми залишимося в цьому бісовому краю назавжди. Дугласові люди не новачки. Стріляємо тільки за моїм сигналом, не раніше. Зараз відпочиваємо. Свен і Одноокий на варті. Збудите мене, щойно здійметься курява на дорозі, — незворушно попередив Свена.

Далі перевернувся на бік і майже миттю захропів. Усе-таки не спав дві ночі.

Прокинувся він сам; його немов щось підкинуло — якесь незрозуміле відчуття небезпеки. Сонце високо стояло над горами, наближався полудень, і вже добряче припікало. Втім, із заходу знову підтягалися хмари. Проклята країна, у ній щодня дощ. Джон легко схопився на ноги й почав розминати кисті.

— Що там чутно? — запитав у дозорців.

— Наближається загін, — напруженим голосом відповів Свен.

Джон миттєво підібгався й зробив крок до спостережного пункту.

— Де?

Найманець мовчки вказав на дорогу.

— Їх більше, — злякано вигукнув хтось. — Що робитимемо?

Капітан заскреготів зубами з люті. Шляхом, здіймаючи хмару куряви, просто на них мчав загін шотландців. У променях сонця зблискували кольчуги, вістря списів та леза мечів у ремінних петлях, перекинутих через стегно, вітер шарпав різнобарвні кілти й пледи. Видовище вражало. Попереду мчав лицар у чорних обладунках і глухому шоломі.

Нолліс навіть головою помотав. Сам грізний Дуглас!

— Вельзевулів потрух, — пробурмотів Джон собі під ніс. — Та їх тут півтора десятка!

І думати нема чого нападати на такий великий і добре озброєний загін. Їх лише семеро, шотландців удвічі більше… Та на додачу Дуглас, перший меч Шотландії. Ні, це неможливо. А що, як усе-таки ризикнути? Їхній козир — раптовість… Від напруги в нього здулися жили на лобі. Примруженими очима він вдивлявся в скупчення вершників, намагаючись розрізнити серед них маленьку постать…

— Джоне, що нам робити? — повторив хтось.

— Сидіть тихо, — крізь зуби промовив Джон, не відриваючи погляду від шотландців.

Вони мовчки вдивлялися в юрбу ворогів, що рухалася на них, тримаючи зброю напоготові. У душі Нолліса боролися жадібність і страх. Якщо зараз вони втратять дівчисько, — це кінець. Із Дугласових лабетів її не вирвати ніколи. Що він скаже хазяїнові на своє виправдання? У душі піднялася хвиля злісного протесту. Добре серові Джеффрі віддавати накази! А що б він робив зараз, коли б виявився перед озброєним до зубів загоном?

— Готуйтеся до бою, — тихо віддав він наказ.

— Джоне, це божевілля, — заперечив Свен. — Нам їх не здолати.

Нолліс зробив невловимий рух, опинився поруч із ним і приставив йому до горла оголений кинджал.

— Якщо ти скажеш бодай слово, я переріжу тобі горлянку, — спокійно промовив він.

Свен оскаженіло глянув, але не зважився заперечити. До них, сторожко косуючи на блискуче лезо, підповз молодий Сенді. Лучник відзначався чудовим зором і твердою рукою, саме тому Нолліс узяв його в похід. Він глянув на хлопця й помітив, що зараз у того тремтять руки.

— Джоне, серед шотландців нема дівчиська, — злякано прошепотів лучник. — Я дивився уважно, але всі вершники — дорослі чоловіки.

— А якщо вона сидить у когось за спиною? — резонно заперечив Джон.

— Нема її там! — не витримав другий спостерігач. — У них нема навіть мішка, в який можна було б сховати цю дівку.

Нолліс опустив кинджал, і Свен відразу почав долонею масажувати горло. Тупіт наближався, ось уже вершники проминули вигин шляху, проводир порівнявся з тим місцем, де їх мали наздогнати стріли англійців…

— Скасовую наказ, — Джон важко опустився на землю.

Тепер він і сам бачив, що дівчиська в них немає. Всі зітхнули з полегшенням і завмерли в густому очереті. Прогуркотіли копита, одна коротка мить — і шотландці промчали повз них.

Нолліс тихо вилаявся крізь зуби. Чому Дуглас не забрав із собою Еріку, на яку так довго полював? Передумав? Він гмикнув, похитав головою. Одне з двох: або на клан Макфергюсів хтось напав, і всі чоловіки вирушили на війну, або… Або дівчисько втекло. А звички цієї рудої відьми він уже чудово вивчив. Вона цілком могла залишити свого непроханого жениха ні з чим. У тому, що лицар із Лідденсдейла хоче одружитися з Ерікою Тейндел, Джон майже не сумнівався… У кожному разі, дівчисько вони знову загубили, й де тепер шукати — невідомо.

Джон повільно ввігнав кинджал у піхви й обвів своїх людей важким поглядом.

— Якщо хочете, повертайтеся в Англію, до хазяїна, — сказав він, виважуючи кожне слово. — Я нікого не тримаю, але сам залишаюся тут.

Найманці мовчки тужно втупились у землю. Нарешті один із них, сивий ветеран на прізвисько Одноокий, мовив:

— Я з тобою, Джоне. Ти приносиш удачу. Повір, на своїм віку я всякого надивився і вважаю, що краще триматися таких, як ти.

Інші заворушилися, загомоніли.

— Ми підемо з тобою, Ноллісе, — вигукнув молодий Сенді.

— А ти, Свене? — запитав він, не зводячи погляду з білявого вояка.

Той похитав головою і відвернувся.

— Що ж, дуже шкода, — спокійно промовив Джон.

Захалявний ніж, кинутий його несхибною рукою, встромився в горлянку солдатові. Той захрипів, із несамовито витріщеними очима почав завалюватися набік. Найманець сіпнувся й затих — смерть настала миттєво, дехто навіть не встиг зрозуміти, що ж сталося. Нолліс цілком байдуже підійшов до свого вбитого товариша, провів долонею по його зблідлому обличчю, закрив йому очі. Так само мовчки висмикнув ножа з горла вбитого, і звідти поштовхами почала виливатися густа червона кров. Одноокий із розумінням гмикнув і схвально глянув на свого командира.

— Добре, що ви всі вирішили залишитися, — мовив Нолліс, ретельно витираючи ножа й закладаючи його назад за халяву.

Він присів на землю, взяв паличку й почав креслити план. Решта, й досі ще приголомшені, потроху присовувалися ближче.

— Якщо я правий, то наша здобич утекла в шотландців з-під носа. Ти, Одноокий, поїдеш із Пітером цією дорогою на південь. Розпитуйте всіх, кого зустрінете, — кажіть, що в одного з вас утекла дочка. Якщо вона все-таки подалася до кордону, вистежте її та вбийте. Зрозуміло?

Одноокий кивнув.

— Як ви це зробите, мені байдуже. Але мені потрібні незаперечні докази того, що вона мертва. Якщо не знайдете — повертайтеся в Беверлі. Я з рештою вирушу вслід за Дугласовим загоном. Шлях тут один, ми їх легко наздоженемо біля переправи через Клайд. Здається мені, що саме туди вони й поспішають…

Він не міг виразно пояснити, звідки йому це відомо. Знав, та й годі. Нутром чув, куди вона подалася, ця руда. Дівчина завжди вибирала найнесподіваніший шлях, Джон добре це запам'ятав. Виходить, вона піде не на південь, як усі очікують, а на північ, до Едінбурга… Так і є! Він завмер, ніби мисливський пес, який зачув слід. Якщо дівчисько втекло, то піде саме туди, до великого портового міста, де легко загубитися, де можна сісти на корабель, що відпливає в Англію.

— Так і зробимо, — рішуче підсумував Нолліс, підводячись. — Годі, прощатися не будемо. Зустрінемось у Англії!

Він глянув на труп Свена й додав:

— Поховайте його. Нема чого йому лишатися отак. Якщо шотландці знайдуть, то можуть щось запідозрити.

* * *

Вони проїхали вже не менше п'ятнадцяти миль, але пошуки поки не мали успіху. Сер Вільям був розлючений. Жодних слідів утікачки, жодного натяку на те, що вона проходила тут… Дівчисько немов крізь землю провалилося. Коні стомились, їхні вкриті піною боки важко здіймалися, та Дуглас і далі гнав свого скакуна, мов божевільний, а решта не сміла відставати.

Сонце перейшло зеніт і поволі спускалося до обрію. Дункан Макфергюс невдоволено озирнувся: із заходу насувалася синя грозова хмара. Тепер вони ще й змокнуть до нитки… Цей навіжений Дуглас не зупиниться. Поступово небо затягало хмарами, почав накрапати дрібний дощик. Раптом кінь одного з вояків заіржав і збився з клусу. Вершник натяг поводи, зіскочив із сідла й стурбовано схилився над переднім копитом свого скакуна.

Дуглас неохоче змусив і свого коня зупинитися. Його густі брови зійшлися над переніссям.

— Що там сталося? — роздратовано поцікавився він, під'їжджаючи до них.

— Нічого особливого. Кінь розкувався. Адже коли ми виїжджали, навіть не оглянули як слід свого спорядження! Тепер доведеться шукати в цій глушині коваля, — тужно пояснив сер Дункан, під'їжджаючи до нього.

— Нехай шукає, — нервово повів плечем Чорний лицар. — А нам треба рушати далі.

— Скоро вечір, — зауважив сер Дункан. — Ось-ось почнеться дощ. Може, пошукаємо якого-небудь притулку?

Вільям так скажено глянув на нього, що Макфергюс відразу вмовк.

— Одного разу я вже послухався вашої поради, сере Дункане, — з погрозою в голосі озвався граф. — І які наслідки? Ваша люба небога втекла, а ми залишилися ні з чим.

Він хльоснув свого нещасного коня, той жалібно заіржав, стаючи дибки.

— Навіть якщо піді мною впаде кінь, мене це не зупинить, — крикнув Дуглас, граючись батогом. — Я все одно знайду її, бо ніколи не зупиняюся! Притягну до свого замку зв'язану, перекинуту впоперек сідла. Це дівчисько затямить, із ким здумало гратися!

Він щосили зігнув свого батога, з такою злістю, що держак сухо тріснув і зламався. Дункан тужно мовчав, дивлячись убік. Божевільний Дуглас… Цей навіжений таки не зупиниться, поки не отримає Еріку Тейндел.

Раптом щось привернуло його увагу й він зацікавлено витяг шию. Попереду з-за вигину шляху з'явився пістрявий візок, обвішаний бубонцями. Поруч із ним ішли, жваво розмахуючи руками та перемовляючись, двоє чоловіків у різнобарвному лахмітті. Літній товстун із лисиною, трохи схожою на тонзуру, правував своїм екіпажем, насвистуючи якусь приємну мелодію.

— Цигани, — презирливо мовив сер Дункан і відвернувся, втрачаючи будь-який інтерес до них.

— Мій любий друже, — зверхньо поплескав його по плечі Дуглас. — Це артисти, жонглери, а зовсім не цигани. Цигани — ошуканці та злодії, а ці чесні трудівники заробляють на хліб тим, що потішають шляхетну публіку. Зараз ми довідаємося в цих гідних фіглярів, чи не бачили вони нашої красуні. Може статися, те, чого не розгледіли неосвічені селяни, помітили ці спостережливі люди.

— І хочеться вам зв'язуватися з ними, сере Вільяме, — осудливо буркнув Макфергюс, приєднуючись до свого зверхника. — Чим допоможуть нам ці безбожники?

Але Дуглас не слухав його. Він скерував свого коня до артистів, які схилилися перед таким поважним сеньйором у низькому поклоні.

— Агов, фіглярі, чи не зустрічали ви молодої рудокосої дівчини на своєму шляху? — гукнув він. — На ній була синя сукня.

Артисти мовчали, злякано перезираючись.

— Мабуть, ці люди не такі кмітливі, як ви сподівалися, — засміявся Макфергюс.

— Прошу шляхетних панів пробачити, нам, — почувся раптом чийсь вкрадливий голос. — Мої друзі не звикли говорити з такими поважними особами.

Дуглас блискавично розвернув коня й побачив перед собою малого товстуна, що правував візком.

— А ти, виходить, звик? — глузливо посміхнувся він.

— Чого тільки не посилає Господь своїм дітям під час далеких мандрів, — ухильно відповів той.

— До справи, фігляре, — перебив його Дуглас, під'їжджаючи ближче та майже збиваючи його грудьми свого бойового чорного жеребця. — Відповідай, чи бачив ти цю дівку, і якщо так, вважай, що тобі поталанило. Вона моя наречена, і я дам гарну винагороду тому, хто вкаже мені її схованку.

Товстун, з вигляду зовсім не наляканий його різким тоном, смиренно вклонився.

— Перш ніж відповісти, я хотів би поставити одне запитання, — солоденьким тоном попрохав він. — Мені здається, я бачу перед собою сера Вільяма Дугласа, Чорного лицаря з Лідденсдейла?

— Атож, старий, — озвався сер Вільям. — Ти бачиш перед собою саме його. Ну а тепер, якщо ти не припиниш своїх балачок, то за мить взагалі перестанеш будь-що бачити.

Товстун поважно кивнув.

— Мені чомусь здається, що це правда, сеньйоре, тому я скажу швидко: ми бачили її. Більше того, я особисто розмовляв із нею. Помилки бути не може — тільки така гарна й незвичайна леді могла привернути прихильну увагу прославленого графа Дугласа.

Він знову низько вклонився, приклав руки до грудей і хитро поглянув на графа.

— А ти стріляний горобець, — посміхнувся Дуглас. — Скажи мені все, що знаєш, і я щедро винагороджу тебе.

Він відчепив від пояса гаман, дістав звідти шилінг і кинув його на землю. Товстун скромно посміхнувся й повів поглядом у бік артистів. За мить акробат спритно підхопив блискучу монетку з землі, перекинувся через голову й відкотився назад.

— Ви обіцяєте залишити мене й моїх товаришів живими, якщо я скажу вам щиру правду? — вкрадливо запитав лисий пройдисвіт.

— Обіцяю, — відмахнувся сер Вільям. — Честю присягаюся!

Товстун із виглядом змовника поманив їх рукою, і вони від'їхали вбік від шляху.

— Дівчина літ шістнадцяти з яскраво-рудим волоссям, що виблискує золотом на сонці, та ясно-зеленими очима. Справжня красуня, варто зауважити! Синя сукня, трішки подерта, ластовиння на носі… Я правильно описав її? — торговець нахилив голову й лукаво глянув на шотландців.

Макфергюс ствердно кивнув.

— Це вона!

Дуглас хижо вискалився й кинув товстунові срібну монету, котру той упіймав із моторністю, вартою заздрощів, та сховав за пазуху. Дункан мало не застогнав від жадібності. Як можна так розкидатися шилінгами!

— Давно ти бачив її? Говори, й отримаєш іще три таких самих, — звелів лицар.

— Недавно, шляхетні пани, — чемно відповів торговець. — Ми давали виставу в найближчому селі, й це було вранці… Авжеж, пізнього ранку. Вона запитувала дорогу на Едінбург.

Дуглас мовчки кинув йому ще три монети, які негайно щезли в пухких долонях інформатора. Макфергюс тихо вилаявся. Бісова дівка, через неї доведеться тепер ночувати в сідлі.

Однак сто фунтів того варті… До ночі вони її наздоженуть.

— Вона що ж, пішла просто оцим шляхом? — перепитав він.

Товстун пожував губами й замислено мовив:

— Ну, я б не сказав, що вона пішла ним…

— А що ж вона зробила, дідько тебе побий? — неввічливо закричав Дуглас, якому урвався терпець.

— Якщо бути точним, вона поїхала цим шляхом, — незворушно пояснив товстун. — Вона украла одного з наших коней, — зі смутком пояснив він, чесно дивлячись у вічі розлюченому шотландцеві.

— Ти що, глузуєш із мене, пройдисвіте?! — закричав Чорний лицар, скеровуючи свого коня просто на нього. — Я зараз почеплю тебе ось на цій гілляці! Ти напевне віддав дівчиську свою шкапу, а тепер намагаєшся виправдатися?!

Торговець замахав руками, зробив цілком безневинне обличчя.

— Господь із вами, сере Дугласе! Навіщо ж мені брехати? Ми ваші вірні слуги, бідні комедіанти, та й по всьому. Дівчина поїхала до переправи, на Карноут, якщо я не помиляюся, — швидко докинув він.

Кілька секунд Чорний лицар дивився на нього налитими кров'ю очами, а по тому пришпорив коня й пустив його з місця в галоп.

— За нею! — заволав він, озираючись на супутників. — Мусимо наздогнати її до переправи!

Усі як один зірвалися за своїм грізним проводирем. За мить на шляху лишилися тільки виразні відбитки кінських копит у намоклій пилюзі.

Торговець озирнувся на своїх поблідлих товаришів і зненацька підморгнув їм. Його сите обличчя розпливлося в широкій посмішці, зморщечки промінцями розійшлися від очей. Він швидко задріботів до них, і далі посміхаючись.

— Ну ти, Якове й зух! Як ти міг так із ним розмовляти? Адже це був сам скажений Дуглас. Ти не на жарт ризикував, — до нього неквапом наблизився акробат.

— І ми теж, — похмуро підтримав його дужий борець.

— Я вам казав: зі мною не пропадете, — самовдоволено відгукнувся торговець. — Ми непогано заробили на цій дівчинці.

Він весело підкинув на долоні п'ять срібних монет і відразу дбайливо сховав їх назад за пазуху.

— Ідіть уперед, пошукайте місця для ночівлі, бо нас ось-ось накриє дощем. Я вас наздожену, — він махнув рукою. — Здається, вісь трохи рипить…

Він заклопотано схилився над переднім колесом і почав цокати язиком, оглядаючи його. Ледь циркачі зникли за вигином шляху, Яків швидко заліз у візок і, злодійкувато озираючись, відчинив одну зі скринь, що стояли в глибині. Понишпорив серед якогось ганчір'я, спритним рухом витяг звідти невеличкий згорток. «Треба переховати», — подумав Яків. Покрутив у руках ганчірку й раптом піддався спокусі та швидко розмотав її. У темряві накритого запиналом фургона тьмяно блиснуло.

— Так воно надійніше, — пробурмотів торговець, запихаючи люстерко туди, куди перекочували монети — у потаємну кишеню на внутрішньому боці сорочки.

І раптом завмер: відчув, що його права рука начебто потрапила в залізні лещата. Вони стискалися, чавили м'язи та кістки, невблаганно здавлюючи руку… Яків завив, намагаючись вирватися, та марно. Напасник безжально заломив йому руку за спину, й бідолаха перестав опиратися — тільки сичав з болю.

— Не треба кричати, — почув він над вухом незнайомий голос.

— Гаразд, — вичавив із себе поблідлий товстун.

— Ось і чудово, — озвався той самий голос. — Розкажи мені все, що повідомив Дугласу, і я залишу тебе живим.

Збиваючись і заникуючись від жаху, Яків швидко виклав усе ще раз. Він боявся озирнутися, щоб не роздратувати розбійника, — тільки краєм ока розгледів волохату ногу, що виднілася з-під брунатного кілта, й краєчок пледа тої самої барви.

— Молодець, — похвалив його незнайомець. — А тепер скажи мені, що віддала тобі дівчина за те, що ти дав їй коня?

— Присягаюся, я допоміг їй безкорисливо, — спробував збрехати торговець, але відразу голосно завив від болю.

— Не треба мені брехати, — суворо сказав розбійник. — Інакше буде ще болячіше.

Яків облизав пошерхлі губи й насилу вичавив:

— Вона дала мені ось це…

Вільною рукою він витяг із-за пазухи ганчірку, яку щойно туди сховав.

— Дай-но сюди, — зажадав напасник.

— Забирайте, тільки не вбивайте мене, пане розбійнику! — благав Яків.

Він почув короткий смішок, від якого його спина вкрилася холодним потом.

— Пробач, але ця річ не твоя, купець, — почув він. — І тільки тому я її забираю. Не рухайся, якщо жити хочеш. Я дуже добре стріляю.

Із цими словами невідомий відпустив його багатостраждальну руку, котру Яків негайно взявся жалібно колихати, і зник. Товстун почув лише стукіт підків, але про всяк випадок трохи почекав…

Надворі вже періщила страшна злива. Насилу видобувся торговець із візка, бо ноги в нього кволо підгиналися. Тужно дивився Яків на спорожнілий шлях.

— Ну ось, і допомагай після цього людям, — сумно промовив він, витираючи з обличчя мокрі доріжки.

Розділ 14

Рись у «чудового інохідця» виявилася надзвичайно труською. Конячина з волохатими ногами невтомно стрибала кам'янистим шляхом, і кожен такий її стрибок віддавався дівчині болем у всьому тілі. Місцевість трохи змінилася: гори лишились лівіше, гострі піки та вкриті скелястими стрімчаками схили зустрічалися дедалі рідше, поступово рівнішаючи та переходячи в спокійні пологі пагорби, порослі вересом і мохом.

Вона дуже стомилася, але не зважувалася зупинитись. Дала собі слово дістатися до переправи й тільки тоді трохи відпочити. Швидше за все, їй усе одно доведеться чекати, поки поромник набере достатню кількість подорожан для переправи.

Хоча вона проїхала практично без зупинок цілий день, їй постійно здавалося, що Дуглас ось-ось наздожене. Поки їй таланило, ніхто не затримав, не запитав, куди вона їде й що робить сама на битому шляху. Але Еріка відчувала, що таке везіння не може довго тривати. Потрібно було швидше переправитися через річку — там шлях розгалужувався, і Чорний лицар мусив добряче подумати, яку саме дорогу вона вибрала. «Він може послати кожною загін вершників на свіжих міцних конях», — гірко подумала вона. Відчай потроху опановував її. Не втечеш від Дугласа…

— Н-но! — запекло гукнула вона і вдарила конячину п'ятами в боки.

Та трохи наддала, й Еріку почало трусити ще страшніше. Дівчина вперто стисла зуби. Ні, так просто вона не здасться.

Дорога скочувалася донизу, поступово ставала не такою кам'янистою. Видно, вже близько була долина, в якій розташувалося малесеньке містечко Карноут. Як пояснив їй Яків, переправа через Клайд була на відстані милі від містечка, вище за течією.

Її конячка пирхнула, косуючи на нову господиню карим оком. Дівчина поплескала її по шиї, стурбовано глянула в небо. Дощ їх усе-таки наздогнав — дрібні краплини почали зрідка падати на дорогу, прибиваючи пилюку.

Невдовзі смеркне… їй треба встигнути перебратися на той берег, поки ще не темно! Миті просочувалися крізь пальці, зникаючи одна за одною, і разом із ними полишала надія.

Коли попереду заманячіли будиночки Карноута, що поприліплювалися до високого берега річки, Еріка вже була зовсім змучена. Перед нею лежав Клайд. Широка могутня річка невтомно й незворушно несла свої брунатні води повз людське поселення, як робила це багато років тому, коли тут височіли тільки дикі скелі та лісові звірі блукали пагорбами. Еріка мимоволі задивилася на могутню спокійну річку, що розтинала широку рівнину навпіл. Весняна повінь іще не цілком спала, й подекуди Клайд ще не ввійшов у свої береги — на тім березі в заболочених низовинах поблискувала вода.

Еріка радісно скрикнула: внизу, просто під нею, була переправа. Вона знову вдарила гніду кобилку п’ятами з боків, пускаючи стомлену бідолаху галопом. Щось усередині кричало: «Швидше! Швидше!» — підганяло вперед. Їй знов поталанило — пором стояв біля цього берега, поблискуючи мокрою від дощу палубою.

Двоє поромників сиділи під накриттям, ретельно налягаючи на гарячу кашу, насипану в кострубаті глиняні миски, які вони тримали просто на колінах. Зважаючи на їхні ліниві пози, перевозити вони сьогодні більше нікого не збиралися: пасажирів не було.

— Агов! — гукнула Еріка, під'їжджаючи до них. — Добридень.

Обоє шотландців байдуже оглянули її з голови до ніг і знову взялися до своєї каші. Ще міцний старий і жилавий, зважаючи на зовнішню подібність, його дорослий син, не звертали на неї жодної уваги. Вони зосереджено жували й похмуро дивилися сірими однаковими очима на річку. Дівчина трохи зніяковіла від такого прийому, та все-таки набралася хоробрості й попросила:

— Ви не могли б перевезти мене на той берег? Це дуже терміново. Я заплачу…

Вона затнулася під глузливим поглядом старого.

— Леді, хіба ви не бачите, що крім вас нікого нема? — піднімаючи засмальцьований берет, промовив поромник. — Ми не возимо по одному. Приходьте завтра вранці.

— Але мені конче потрібно перебратися туди саме зараз! — розгублено пояснила Еріка. — Зрозумійте, це терміново… І дуже, дуже важливо для мене!

— Нічого не вдієш, леді, — незворушно відгукнувся старий. — Ми не подамося такої негоди через річку.

Еріка у відчаї озирнулася. Але беріг був зовсім порожній — ніхто не хотів переправлятися через Клайд.

— Слухайте-но, я справді можу заплатити вам, — уже наполегливіше повторила вона.

Дівчина зіскочила з коня й нахабно рушила під накриття до перевізників. Ті обвели її здивованими поглядами, ніби щойно побачили.

— Панянко, — пояснив досі мовчазний син поромника, — незабаром зовсім смеркне. А ви плавали коли-небудь через Клайд навесні в сутінки? Так ще й під дощем… Не дуже приємна це була б мандрівка, скажу я вам.

Старий схвально реготнув, та Еріку це тільки розлютило.

— Скільки коштує переправа? — різко запитала вона.

— Два пенні, — чвякаючи, повідомив їй молодий поромник.

— А якщо я запропоную вам утричі більше? — гордовито мовила дівчина.

Це подіяло. Обоє шотландців раптом перестали жувати й зацікавлено втупилися в неї.

— Тобто це буде… — заворушив губами старий, загинаючи кострубаті мозолясті пальці.

— Шість пенні замість двох, як ви зазвичай берете, — випередила його Еріка.

Шотландець із докором глянув на неї. Видно, він взагалі не любив поспіху. Старий пильно вдивився в її напружене поблідле обличчя й знову відвернувся.

— Ні, замало, — пробурчав поромник.

Еріка зрозуміла, що він просто торгується.

Бісів старигань! Вона заскрипіла зубами й назвала нову ціну:

— Вісім!

Перевізник ще зацікавленіше глянув на неї, але промовчав. Його син затамував подих.

— Я плачу шилінг, і ви перевозите мене негайно, — жорстко сказала Еріка. — І жодного пенні більше.

Їхні очі так покруглішали, що стало очевидно: за таку платню на цьому поромі ще не їздив ніхто. Дівчина тяжко зітхнула. Це всі гроші, які вона має. Якщо шотландці погодяться, то муситиме подорожувати до Едінбурга голодна. Хіба що продасть драного плаща, отриманого від Якова… Але буде набагато гірше, подумалося їй, якщо вони не погодяться.

— Ну що ж, коли не боїтеся… По руках! — швидко сказав син, підхоплюючись із місця.

Старий осудливо знизав плечима, підвівся й обережно потис її маленьку долоньку.

— Гроші наперед, — приречено заявив він.

Еріка вийняла з кишені срібну монетку й продемонструвала її чоловікам.

— Віддам, коли відчалимо від берега.

Старий поромник гмикнув, але мовчки подався готувати пором до відплиття. Тепер у його поведінці відчувалася повага. Еріка боязко скосила око на цю дивну споруду, яка гордовито йменувалося поромом. Великий пліт із грубих колод, перев'язаних мотузками, з настеленою абияк палубою, бортики обгороджені тією ж таки мотузкою… Цей хисткий плавзасіб ходить через таку величезну річку? Крізь сиву завісу дощу ледве мріла груба линва, натягнута впоперек Клайда, яка ближче до середини річки поринала у воду. Вона що, й справді попливе на цьому?! Кобила, куплена в циркачів, нервово струснула головою, ніби опираючись тому, щоб її втягували в цю небезпечну гру.

Шотландці відв'язали незграбне громаддя плоту й відіпхнули його від берега.

— Ну ж бо, панянко, чого стовбичите! Пливете, чи як?

Еріка здригнулася. Їй раптом стало страшно лізти на цей мокрий пором. Вона озирнулася, ніби шукаючи шляхів до відступу, й раптом її погляд затримався на темних крапках, які швидко переміщалися шляхом. Холонучи, непорушним поглядом вона втупилася в той бік. Так і є. Вершники! Сумнівів не було — до річки рухався великий загін.

Вона щосили смикнула за повід, тягнучи конячину, що впиралася, на пором. Хвалити Бога, старий поромник клопотався біля незграбного кермового весла, котре ніяк не припасовувалося до кочета, а його син розмотував линву. Тільки б їм не спало на думку озирнутися! Вона почала читати молитву й непомітно скосила око туди, де тислися один до одного малі будиночки Карноута. Вершників поки не було видно — певне, вони саме спустилися в низовину. Цікаво, вони її помітили? Нервова напруга дівчини досягла крайньої межі. О Господи, швидше ж бо, швидше!

— Відчалюй! — загукав старий поромник, відштовхуючись веслом від глинистого схилу. — Тримайтеся міцніше, леді!

Молодий шотландець наліг на линву, й незграбний важкий пліт відірвався від берега. Хвилі Клайда негайно підхопили їх і почали розгойдувати. Еріці відразу стало до того зле, що на якийсь час навіть забула свій жах перед Дугласом. Взагалі, вона води не боялася, чудово пірнала й плавала, але тут… Брунатні хвилі набігали на хистку палубу, мотузки порипували, і їй щохвилини здавалося, що вони не витримають і дерев'яний монстр розвалиться просто у воді.

Однак поромники спритно керували цією штукенцією, і дівчина трохи заспокоїлася. Молодий перевізник ривками підтягував грубу линву, ритмічно вдихаючи та видихаючи повітря широкими грудьми, немов ковальський міх. Старий упевнено вправлявся з важким кермовим веслом, постійно підтримуючи пліт в одному положенні. Еріка вчепилася в мотузяну огорожу та до болю в очах вдивлялась у берег, який щораз віддалявся. Серце стукотіло, мов скажене, язик присох до гортані… їй здавалося, що з кожною хвилиною з її пліч спадає тяжкий вантаж, який вона тягла на собі багато днів. Ось він, такий жаданий ключ до волі, наближається до них щохвилини…

Вони вже здолали половину річки, аж раптом сталося те, чого вона найбільше боялась. Із-за прибережних заростів наметом[49] вилетів загін вершників на змилених конях, і попереду мчав лицар у чорних обладунках.

Коли він досяг нарешті берега, не роздумуючи, ввігнав свого коня у воду й щосили загорлав:

— Агов! На поромі! Ім'ям короля наказую вам повернути назад!

Його гучний голос, хрипкий від злості й напруги, далеко рознісся над водою. Зігнуті плечі здивованого старого здригнулися. Не випускаючи весла з рук, шотландець незворушно поцікавився:

— Агов, синку, поглянь, хто це там горло дере?

Молодий поромник примружився.

— Здається, неабихто. Лицар, чи що… І вершників з ним дюжини зо дві.

Старий озирнувся на застиглу від переляку Еріку й проникливо поцікавився:

— За тобою, еге ж?

Дівчина тільки й знайшла в собі сили, що кивнути. Пором хитало хвилею з боку на бік, і шотландцям доводилося докладати чималих зусиль, аби втримати його.

— Повертай назад! — надриваючи горлянку, й далі гукали з берега.

— У мене є ще два золоті, — швидко промовила дівчина, помічаючи сумнів у погляді шотландців. — Я віддам вам усе, тільки перевезіть!

— Це кажу вам я, Вільям Дуглас! — долинуло до них. — Якщо не повернете, я знищу вас і ваші родини! Ім'ям короля Давида, назад!

Поромники здригнулися. За ярд від борту порома зловісно проспівала мокрим оперенням стріла, важко шубовснула у воду.

— Тут уже не жарти, як на мене, — промовив старий. — Ні вже, панянко, як хочете, але ми повертаємо назад. З Дугласом зв'язуватися нікому нема охоти. На тім світі, куди він нас пошле, ваші гроші не знадобляться.

Він рішуче кивнув синові, той мовчки почав тягти линву в зворотний бік.

— Ви не розумієте… — в розпачі заламуючи руки, вигукнула Еріка, — він примусить мене вийти за нього заміж, а потім уб'є! Я внучка Томаса Рендолфа…

— А мені що з того! — брутально кинув шотландець. — Хоч самого Едуарда Сповідника![50] Моя родина мені дорожча, леді. Від заміжжя ще ніхто не вмирав, а ось від меча чи стріли…

Але Еріка вже його не чула. Розширеними від жаху очима вона дивилася туди, де височіла на коні грізна постать чорного вершника.

Немов лицар пекла, він наближався до неї, заслоняючи собою сіре небо. Її кошмарний сон, що знову став явою… Наступної миті її обличчя спотворила лють. Вона кинулася до свого коня і як оком змигнути злетіла в сідло.

— Хей-я! — хрипко вигукнула дівчина, натягла вуздечку й щосили вдарила п'ятами свого нещасного скакуна.

Кінь дико заіржав і збрикнув задніми копитами. Пором гойднуло, хтось на березі голосно закричав.

— Стій! — закричав поромник, відкидаючи весло, та стрибнув до неї.

У зелених очах дівчини палав вогонь. З криком, від якого кров холола в жилах, Еріка скерувала коня просто на поромника. Той ледь устиг відскочити, й кінь зі своєю вершницею відірвався від палуби та зник у водах Клайда.

Бризки облили двох шотландців, які завмерли на палубі. Гнідий кінь, форкаючи, зринув на поверхню за декілька ярдів і поплив геть від порома до протилежного берега. Дівчина намертво вчепилася у вуздечку, щосили гребучи однією рукою, щоб допомогти йому.

— Диявол! — вилаявся Дуглас, який чудово бачив з берега, що сталося. — Вона відьма!

Він кинув коня вперед, увігнав його по шию у воду. Шляхетна тварина жалібна заіржала, стала дибки. Лицар безжально встромив шпори в боки жеребця, й вода забарвилася кров'ю.

Поромники отямились і вже швидко вели пліт до берега. Вершники тісною групою скупчилися там, з острахом спостерігаючи за божевільним графом, який виливав свій гнів на нещасну тварину. Зненацька кінь Дугласа захропів і почав повільно завалюватися набік. Дуглас не встиг витягти ногу зі стремена й миттєво по тім'я занурився у воду. Беріг тут був замулений, дно відразу різко обривалось донизу…

Безглуздішої ситуації не можна було й уявити. Втонути на мілководді — що може бути кумедніше для лицаря?

— Чого стоїте! — сердито гаркнув Макфергюс, кидаючись уперед. — Витягніть його!

Шотландці спішилися і, заважаючи один одному, кинулись допомагати Дугласу вибратися з води та звільнити ногу, яка заплуталася в стремені. Час від часу його голова підіймалася над водою, і в ці миті він гарчав, відпльовувався та вивергав жахливі прокльони.

І цієї самої миті з-за пагорба вилетів ще один вершник. Здавалося, він упав просто з неба — ніхто не зрозумів, звідки він узявся. Вихром пролетів повз натовп, двічі рубонув грубу линву, надійно обв'язану навколо величезного в'яза, що ріс біля води. Удар важкого клеймора розсік туго натягнуте прядиво, ніби масло. Якусь мить нічого не відбувалося, а по тому линва, на якій теліпався пором, не витримала — з голосним тріском перервалася. Величезний неповороткий пліт повільно розвернуло течією і почало врочисто зносити річкою вниз. До берега долинула розпачлива лайка поромників.

Чорнявий вершник відразу розвернув коня та щодуху помчав берегом. Усе це сталося за кілька секунд, ніхто навіть отямитися не встиг. Кілька шотландців скочили в сідла й кинулися навздогін.

— Геть! — несамовито закричав Дуглас, розкидаючи людей, що кинулися йому на поміч. — Убийте його! Убийте!!!

Йому нарешті вдалося звільнитися з-під мертвого коня й вибратися на берег. Граф був страшний. Мокре волосся обліпило його побіліле від люті обличчя, на якому чорними вуглинами палали очі, повні невгамовного гніву. Одним рухом він злетів у сідло чийогось коня та скаженим алюром помчав услід за божевільним, який посмів перерубати линву.

Самотній вершник на сірому жеребці мчав крутим берегом, пригинаючись до сідла та не відводячи погляду від річки. Буквально розпластаний на шиї свого скакуна, він підганяв його короткими гортанними вигуками, як це роблять горці. Темне волосся летіло за ним, нагадуючи воронові крила, очі примружилися, перетворились на два бурштинові леза, які гостро поблискували. Шотландці мчали за ним уже на незначній відстані, але він ніби й не бачив їх. Погляд вершника був спрямований до невисокого урвища, за яким річка плавно повертала. Його кінь галопом вилетів на той пагорб, і вершник несхибною рукою послав його далі. Слухаючись твердого господаревого наказу, підкоряючись його волі, тварина відштовхнулася від землі й злетіла в повітря. На мить обоє мальовничо зависли в небі, мов дивовижний птах, а далі з голосним плюскотом шубовснули у воду. Шотландці, які переслідували лицаря, насилу встигли стримати коней на самому краєчку й вибухнули прокльонами на його адресу.

Вир закрутив сміливця, але дужий лицарський кінь зумів виборсатися з небезпечного місця під урвищем і винести разом із собою вершника. Потужними гребками чоловік поплив уперед, тримаючись за вуздечку коня. Їх стрімко зносило течією, але вони завзято просувалися до середини річки. Дугласові люди нерішуче тупцювали на краю кручі. Вир під ними гув розгніваним вуликом.

— Чого остовпіли, бовдури? — з погрозою в голосі крикнув Дуглас. — Стріляйте!

У повітрі засвистіли стріли, але негода не сприяла влучності. Тятиви відволожилися, стріли важко хлюпались у воду, не долітаючи до вершника, який відплив уже доволі далеко.

— Він би в жодному разі не схибив, — прошипів сер Вільям крізь зуби, з ненавистю дивлячись на плавця, який неухильно віддалявся.

Він пильно дивився на дві крапки у хвилях Клайда, одна з яких уже наближалася до протилежного берега.

— Не марнуйте часу, — рвучко змахнув він рукою. — Все одно їм не втекти. Нижче за течією біля Лоудера є брід — там і перейдемо на той бік.

З лицаря стікала вода, але він аж ніяк не здавався кумедним. Навпаки, вся його постать випромінювала неприборкані енергію та волю.

Граф повернув коня й повільно почав спускатися з глинистої кручі.

— Хто цей божевільний? — зважився запитати Макфергюс. — Ви його знаєте, сере Вільяме?

— Син зрадника, — була коротка відповідь. Дуглас замислено глянув у сіре небо й байдуже докинув: — Колись я особисто стратив його батька, який посмів забути про свій обов'язок і піти на переговори з англійцями. Олександр Далхаузі, пригадуєте такого? Ну що ж, тепер у мене до хлопця ще один рахунок. І цього разу він не викрутиться, хоч і патріот.

Макфергюс сполотнів. Давня історія, давня й темна… Він вдавано зітхнув і нахилився до мішка при сідлі, нібито щось поправляючи, аби приховати своє сум'яття. Господь із ними, з цими ста фунтами… Тут би живим зостатися.

— Ми наздоженемо їх, — упевнено сказав Чорний лицар. — Але спочатку мені потрібен свіжий кінь. Ця проклята шкапа здохла в останню мить!

Він був, як і раніше, злий, але тепер його голова міркувала чітко і ясно. Як не крути, а доведеться на якийсь час затриматися в Карноуті. Необхідно дочекатися підмоги з Дуглас Кастла. Його люди поводяться зовсім інакше, ніж ці залякані вілани сера Дункана. Тут він із ним і розпрощається. Макфергюс — ні на що не годний непотріб, і він із ним більше справи не матиме.

Граф дав шпори скакунові, скеровуючи його до містечка. Решта приречено потяглися за ним.

* * *

…Еріка не встигла як слід злякатися, коли стрибнула в річку. Та коли темна холодна вода зімкнулася над її головою, на мить їй здалося, що більше вона ніколи не побачить сонячного світла. Сильна течія підхопила її, закрутила, мов соломинку, потягла донизу, донизу…

Десь поруч кінь бив копитами у важкій воді, й Еріка злякалася, що гніда вдарить її. Рвонулася нагору щосили, зринула, судомно хапаючи ротом повітря.

Вона з подивом зрозуміла, що вуздечка й досі затиснута в її занімілій лівиці. Це й врятувало дівчину. Конячина зринула на поверхню та спокійно попливла донизу за течією, немов тільки цим і займалася все своє нелегке життя. Еріка знала, що коні добре плавають — не раз із братами перетинали вони швидкий Тейн, тримаючись однією рукою за кінську гриву. Дівчина міцніше вчепилася за вуздечку та заходилась гребти однією рукою, допомагаючи коневі. Вона ще не встигла прийти до тями після свого божевільного вчинку, тому спершу навіть не відчувала холоду весняної води.

Озирнулася через плече й спробувала розгледіти, що відбувається на березі. І була здивована тим, як швидко її знесло течією. Пором, із якого вона стрибнула, виднівся вже десь за триста ярдів від неї. Вона бачила, як шотландці металися на високій кручі, потім кілька людей скочили на коней і помчали вздовж берега… Раптом пролунав якийсь дивний тріск, і пором почав розвертатися іншим боком… Незграбна споруда закрутилася навсібіч і почала швидко спливати річкою вниз. «У них линва лопнула!» — здогадалася Еріка. Недарма не хотіла вона плисти на цьому ненадійному суденці… Тепер Дуглас не зможе перебратися на той бік, вона вільна!

— Ур-р-ра! — заволала дівчина, і тут-таки наковталася води.

Це її трохи протверезило. Дуглас не може, але й вона поки що не на березі.

Течія тут була просто шалена — як не силкувалися вони наблизитись до протилежного берега, все одно пливли надто повільно. Потрапили на стрижень, і тепер дуже складно було з нього виборсатися. Еріка тоскно вдивилася в берег, порослий очеретом і кущами, схиленими до самої води. Надто далеко! Її зуби від холоду почали вибивати дріб, сині губи тремтіли. Вона потроху втрачала сили. Якщо спершу навіть не зважала на холод, то тепер повного мірою відчула, що значить зануритися в травневу воду гірської річки. Крижаний холод сковував рухи, стискав груди…

— Ну ж бо, ну! — цокочучи зубами, дівчина спробувала підбадьорити коня. — Ми випливемо…

Берег неухильно наближався, і вона вже майже повірила, що вибереться, але тут попереду почувся якийсь дивний гул. Вона з жахом глянула в той бік, звідки долинало це невтомне гудіння, й серце в неї обірвалося. Там, де Клайд плавно повертав праворуч, величезна маса води змінювала напрямок, і під високим стрімчастим берегом шаленів страшний вир. Вода дивовижно закручувалася, кипіла й пінилась по краях. Стромовина мчала їх із конем просто в цей пекельний казан. Це було так страшно, що Еріка істерично закричала й почала безладно бити рукою та ногами по воді. Вона б, напевне, наковталась води та втонула, але її врятувала конячина. Бідолашна, видимо, теж зачула щось і жвавіше засукала ногами. Корпусом кобилка нахилився вперед, судомно витягла шию: тварина відчайдушно боролося за своє життя, витягаючи заразом і свою вершницю.

Еріка не бачила, що діється на березі. Краєм вуха чула голосний лемент шотландців, а потім сильний сплеск позаду, але навіть не озирнулася. Страх цілковито володів нею. Бог чи хтось інший допоміг їм, але вони здолали стромовину, їх понесло геть від жахливого виру. Лиховісний гул теж лишився за спиною, але обидві були вже остаточно знесилені. Конячина вклала в ривок останні сили й тепер пливла значно повільніше, голосно форкаючи та важко дихаючи.

Дівчина відчула, як ноги поступово наливаються холодним свинцем, а мокра сукня неухильно тягне донизу. Несподівано гострий біль прохромив її правицю від долоні до ліктя. Еріка зойкнула й закусила губу. Рука зависла безвладним батогом. Бридка вода густо-брунатного кольору відразу почала заливати їй обличчя, раз у раз потрапляючи в ніс. Скаламученим поглядом Еріка оглянула рівну гладінь річки. Ось він, берег, уже близько, до нього лишилося два польоти стріли, не більше… Але вона відчувала, що не допливе. Вже нічого не чула, ні про що не думала. У вухах шуміло, свідомість вислизала…

Ще одна судома, сильніша за попередню, скрутила їй другу руку, й вона мало не закричала від болю. Сили не лишалося. Захлинаючись і вже непритомніючи, вона побачила широку піщану обмілину, на яку їх несло течією, і саме тут її ліва рука розтислася, випустила рятівну вуздечку. Дівчина почала повільно поринати в холодну глибину. Останньої миті здалося, ніби хтось щосили смикнув її за руку, а далі все поринуло в морок.

Розділ 15

Їй ввижалися якісь невиразні тіні, дивні й незрозумілі, в яких, якщо придивитися, проступало щось неусвідомлено знайоме. Дратувало те, що ніяк не можна було вгадати, що ж вона бачить насправді. Усе здавалося нереальним, немов дивилася крізь прозору тканину чи товщу води. Вода… Вона була скрізь: швидка, прохолодна, прозора вода. Вона повільно лилася в тягучих рівнинних річках і котилася гірськими водоспадами, виграючи на сонці. Пронизливий холод змінювався нестерпною спекою, безжальне сонце палило їй обличчя, вона стогнала, просила води… Еріка відчувала, як чиясь прохолодна долоня лягала їй на чоло, витираючи піт, і ставало трохи легше. Обличчя, таке знайоме, схилялося над нею, але риси розпливалися й вона ніяк не могла вгадати, чи то це стара Кетрін, чи батько, чи мама…

— Мамо! — голосно покликала вона.

Їй так хотілося хоча б раз побачити її обличчя, якого вона не пам'ятала, не могла пам'ятати…

— Спи, люба, — почула вона. — Нічого не бійся. Я поруч…

Глухуватий голос вона ледь розрізняла, та в ньому чулася любов. Тіні почали відступати, відходити в темряву, хитаючи головами, тільки щось безгучно шепотіли блідими губами. Вона поринула в глибокий сон без сновидінь.

* * *

…Еріка розплющила очі й кволо скрикнула від подиву. Вона лежала в невеличкому напівтемному приміщенні на простій дерев'яній лежанці, вистеленій сіном. Першої миті їй чомусь здалося, що вона вдома, у Тейнделі — такі тишу та спокій вона могла відчувати лише там. Умиротворення, здавалося, було розлите в самому повітрі цього місця. Як вона тут опинилася? А як же річка, холодна швидка вода, що безжально тягла її на дно? Дівчина пам’ятала свій божевільний стрибок з порому, боротьбу з виром, пам'ятала, як їй руку зсудомило…

Вона почувалася дуже кволою, з натугою змогла відірвати голову від оберемка запашного сіна, яке хтось дбайливо підклав їй під потилицю. Відкинула теплий плед, яким була вкрита, підвелася зі свого ложа й здивовано огляділася навколо. Ні, звичайно, це не Тейндел. Стіни з очерету, обмазаного глиною і мулом, невеличке віконце в даху, під ним — маленьке вогнище в кутку, над яким висів мідний чайничок із пом'ятим боком і зігнутою ручкою. Подекуди крізь щілини в стінах пробивалось яскраве сонце, пересновуючи крихітну кімнату вузькими смугами жовтого теплого світла. Обстановка була проста, але вражала надзвичайна чистота. Підлогу було ретельно виметено, вистелено свіжими травами, на стінах висіли дві в'язки золотавої цибулі та пучки лікарських рослин. Начебто справді вона опинилася в своїй дитячій кімнаті. Тільки стіни там були кам'яні…

Двері, сплетені з вербового пруття, тихенько зарипіли, і в отворі, наповненому яскравим сонцем, з'явилася висока чоловіча постать. Він низько пригнувся, щоб не вдаритися тім'ям об низьку обаполу, і ввійшов до кімнати спиною вперед із чималим оберемком хмизу. Тихо, намагаючись не шарудіти, склав його в кутку та присів біля вогнища.

Еріка злякано вдивлялася в того хлопця. Вона не бачила його обличчя, але в його постаті було щось дуже знайоме. Сухорлявий, високий, чорнявий… Як і раніше, не звертаючи на неї уваги, хлопець низько схилився над вогнищем та заходився дмухати на схололий жар. Видимо, не розрахував, дмухнув надто сильно, здійняв хмаринку білого попелу, який потрапив йому просто в ніс. Хлопець оглушливо чхнув, і Еріка голосно скрикнула — впізнала його.

Шотландець блискавично озирнувся, і його обличчя освітилося щирою радістю. Дівчина з роззявленим ротом втупилася в нього, не в змозі й слово мовити. Далхаузі! О Боже… Вона кволо махнула рукою, відгонячи мару.

— Звідки ти… взявся тут? — нарешті змогла вичавити з себе.

Річард закліпав, не розуміючи, про що йдеться, а по тому закинув голову й зареготав. Він сміявся, втираючи сльози, кумедно трусив головою, ніби вона сказала щось настільки смішне, що втриматися було неможливо.

— Ох… я очікував чогось такого, — пробурмотів він, встаючи з колін і підходячи до неї. — А звідки ти тут взялася, виходить, не цікаво тобі?

Еріка інстинктивно відсторонилася, насторожено дивлячись на нього. У її очах ясно читалися недовіра й острах. Дік широко посміхнувся й невимушено присів на краєчок її лежанки.

— Я радий, що тобі краще. Гарячка майже минулася, — промовив він, мимохідь прикладаючи руку до її чола.

Дотик його прохолодної долоні був приємний, і цей жест вийшов якимось звичним і навіть домашнім.

— Що ти собі дозволяєш? — відразу розлютилася Еріка, по шию натягаючи на себе плед.

Вона розгубилася. Чому він так просто поводиться з нею тут, і що це за дивна хатина? Як вона в ній опинилася?

— Я що, хворіла?

Він кивнув.

— Два дні. Я думав, буде гірше, але ти виявилася міцнішою, ніж здаєшся з першого погляду. Ти що, справді нічого не пам’ятаєш?

— А що я повинна пам'ятати? — вона глянула підозріливо.

— Ну, хоча б те, що я витяг тебе з води, — буркнув Річард і відвернувся.

Еріка вражено витріщилась на нього.

— Ти?! Господи всемогутній, як ти міг це зробити? Адже ти залишався в Бархеді, коли я втекла, — вона замовкла, ошелешена. — Я гадала, мене викинуло на обмілину… О Боже, Дуглас… Нам вдалося відірватися від них?

Дівчина рвучко сіла на лежанці, ніби готуючись негайно кудись бігти. Нещасна її голова відразу пішла обертом. Очі наповнилися невимовним жахом, вона буквально побіліла.

Плечі парубка зігнулися, він якось миттєво посерйознішав і відвів погляд.

— Не бійся, Дуглас нас не знайде, — з якоюсь дивною інтонацією мовив він. — Принаймні, я сподіваюся на це. Він і так втратив забагато часу на те, щоб перебратися через Клайд Лоудерським бродом, тому зараз напевно жене коня до Едінбурга. Не думаю, щоб у нього вистачило розуму знайти це місце. Хоча послати своїх людей у ці краї він міг…

Дік устав, насупився, повернувся до вогнища.

— Виходить, ти думаєш, що Дуглас зараз далеко звідси? — замислено промовила дівчина. — Я бачила, як лопнула линва й пором знесло вниз по річці. Я так боялася, що Чорний лицар зможе переправитися на ньому слідом за мною… О Господи! Линва… це твоя робота?

Вона знову втупилась у нього круглими очима. Шотландець тільки посміхнувся. Це справді він зробив, зрозуміла вона. Він, більше нема кому. А вона, дурна, думала, що линва лопнула сам по собі… Таких випадків не буває.

— Цікаво, ти подумала про це до того, як стрибнула зі своєю кобилою в крижаний Клайд, чи після? — замислено поцікавився Дік, розгрібаючи жар.

Еріка зніяковіла.

— Якщо відверто, після… Тої миті я взагалі ні про що не думала, — зізналася вона.

— Здається, вперше чую від тебе чесну відповідь, — сказав шотландець. — Це втішає. Може, тепер ти нарешті розповіси, чому Дуглас ганяється за тобою по всій Шотландії?

Дівчина тяжко зітхнула й відвела погляд.

— Гаразд… — по нетривалій мовчанці погодилася вона. — Я розповім тобі, хоча й сама не дуже добре все розумію… Але спочатку поясни мені, як вийшло, що ти знову врятував мені життя?

Річардові вдалося нарешті роздмухати вогонь, і жовтогаряче полум'я весело затанцювало. Він наповнив чайник, який вочевидь бував у бувальцях, водою з дерев'яного цеберка, обережно підвісив його на гак.

— Усе дуже просто, — не дивлячись на неї, знехотя пояснив Далхаузі. Чомусь було помітно, що ця розмова йому неприємна. — Того дня, коли ми… розсталися, я вирішив виїхати. Справи мене більше не тримали в Бархеді, треба було терміново повертатися. Але вже над ранок у замку здійнявся страшенний рейвах. Я людина цікава, тож вирішив як слід розпитати одну служницю, що ж сталося. Дівиця охоче вибовкала мені все, що знала. Виявляється, вночі втекла баронова небога — вилізла крізь вікно у вежі.

Він виразно глянув на Еріку, та вона лише ніяково кивнула. Річард знизав плечима й провадив:

— Я згадав, що напередодні зіштовхнувся на подвір'ї з трьома вершниками, які дуже квапилися. Їх проводжав твій вічно похмурий дядечко Дункан, цього разу досить тепло розкланюючись. Це насторожило мене, тим більше, що на одному з них красувалася емблема роду Дугласів…

Розповідаючи, Дік неквапом дістав із торби, яку приніс із собою, шмат коржа, невелику голівку сиру та сіль, далі обережно відірвав від в'язки на стіні цибулину. Дівчина відчула, як шлунок стискається від голоду, але й далі мужньо слухала. Господи, вона ж від учора ріски не мала в роті!

— Далі все було зрозуміло, — провадив шотландець. — Я зіставив ці дві події, пригадав твої особливі заслуги перед Дугласом і вирішив не чекати його приїзду в Бархед. Погодься, я розумно вчинив, особливо якщо згадати, що ми з ним розійшлися аж ніяк не друзями, — він виразно глянув на Еріку, котра ще більше зніяковіла. — Користуючись шарварком, який панував у замку, я поїхав непомітно, й ніхто особливо за мною не журився.

Дівчина кивнула, слухаючи ще уважніше.

— Вільям Дуглас примчав у замок, а за півгодини вискочив звідти лютий, мов тисяча чортів. І не сам, а на чолі загону з двох дюжин вояків. Ого, сказав я собі. Коли вже зібралося таке військо, не інакше, тут затесалася одна моя знайома руда дівчина. Простежу-но я за ними…

Попри всю серйозність розповіді, Еріка не витримала й засміялася. Далхаузі моторно господарював у крихітному помешканні, й видно було, що це для нього справа звична. Він висмикнув із різних пучків трав, які сушилися по стінах, кілька сухих стеблин, понюхав їх і вкинув у чайник, який саме закипів. У повітрі миттю розлився різкий приємний дух звіробою. Дівчина зморщила носа:

— Що це?

— Ти мусиш це випити, — сказав Річард, переливаючи питво, що густо парувало, в глиняний кухоль і підносячи до її обличчя.

— Навіщо? — підозріливо поцікавилася дівчина, обережно куштуючи брунатно-зеленавий напій. — Пхе, яка гидота! Воно гірке.

Вона жахливо скривилася й рішуче відсунула кухля.

— Пий, — наказав Річард. — Справді, на смак не мед, але це хутко поставить тебе на ноги. Коли я виловив тебе з Клайда, в тебе зуб на зуб не попадав. Ти вся змерзла й була холодна, мов крижинка. Я вже думав, не довезу тебе сюди… Учора ввечері тебе ще лихоманка била, і я не хочу, щоб ти злягла з болотяною пропасницею.

Він твердо підніс до її губів кухля; Еріка жалібно поморщилась, але була змушена випити цілющу гидоту.

— Ну ось і розумниця, — сказав Річард, відставляючи кухля просто на підлогу.

Він розмовляв із нею, мов із малою дитиною, і Еріці було смішно й кривдно одночасно. Вона ще й досі сиділа на лежанці, відчуваючи, що голова трохи паморочиться.

— Ну а потім? — уперто запитала вона.

— А що потім? — перепитав лицар. — Ти змусила цих панів добряче попобігати. Я вже сподівався, що вони тебе не знайдуть, та ось трапився їм дорогою один торговець…

Дівчина скинулася. На її обличчя наповзла тінь від сумного спогаду.

— Лисий товстун із дивною вимовою? Яків?

— Пробач, якось не встиг запитати його ім'я, — недобре посміхнувся Дік. — Хоча вимова в нього таки дивна. Він якраз і повідомив Дугласу, що бачив тебе, та вказав, куди ти прямувала. Ну, і я з ним поговорив… — загадково докинув він, неквапом розкладаючи на чистій ганчірці їжу. — Дістався до Карноута й бачив згори, як ти сідала на пором. Зізнатися, дурнуватий вчинок, коли за тобою женеться озброєний загін. Ти що, сподівалася на тім бережку влаштувати засідку та перебити їх поодинці? — він суворо глянув на Еріку, яка вже зібралася щось заперечити, але потім вирішила, що ліпше буде змовчати. — Якби Дуглас сам через власну дурість не гепнувся у воду, то над нами вже співали б за упокій. А що було далі — ти бачила. Я перерубав линву, потім проскакав кручею та стрибнув за тобою у воду. Ти саме збиралася пускати пухирці за сто ярдів від берега, коли я схопив тебе за руку. Та й по всьому.

Річард витяг кинджал із піхов і заходився зосереджено різати хліб і сир, а вона й досі не могла отямитися. У неї в голові все перемішалось. Він сидів тут і спокійно розповідав, як ризикував життям, щоб її врятувати… «Вирішив про всяк випадок простежити за Дугласом… Стрибнув за тобою у воду». Все дуже просто. Наче на прогулянку ходив! А кинджал, між іншим, був той самий, виграний нею в Хоїку, на змаганнях лучників. Він дотепер носив його з собою — виходить, пам'ятав про неї.

— Діку… — тихо озвалась вона, — скажи мені… Навіщо? Чому ти вирішив допомогти мені?

Шотландець мовчав, не полишаючи свого заняття. Він підняв на неї свої дивні очі барви горіха, й Еріка відчула, як у неї завмирає серце. Вона раптом спіймала себе на думці, що їй незвичайно добре тут, у цій малесенькій хатині, збудованій із в'язок очерету. Добре саме тому, що поруч він, Дік. На якусь мить у неї виникло таке відчуття, начебто вони давно-давно живуть тут разом, багато щасливих років, а зараз сідають обідати. Ось він устане, підійде до неї, звично обійме, вони разом підуть до столу…

Ото вже дурниці лізуть у голову! Вона ніяково відвела погляд, щоб він, не доведи Боже, не зміг прочитати всі ці дурнуваті думки в її погляді.

— Це той самий кинджал, який я віддала тобі в Хоїку? — невлад запитала вона, щоб хоч якось відволіктися від таких небезпечних мрій.

Далхаузі кивнув, невесело посміхнувся. Посмішка в нього була така сама гарна. Така, як тоді, коли вона вперше побачила його на тому нещасливому ярмарку — білозуба і ясна. Виходить, Річард носить подарунок, бо він йому дорогий…

— Але все-таки, чому? — вона зненацька осміліла й повторила знов. — Адже ти сказав, що…

— Слухай-но, — різко перервав її Дік, — не забувай, що Дуглас мій ворог. Я мусив знати, що він замислив. Ну й потім… я не люблю, коли хтось на когось починає полювати. Давай-но сідати їсти. Ти, певне, голодна, як вовк. Я ж бачу, якими очима дивишся на їжу.

Він поплескав рукою по оберемку соломи поруч із собою, запрошуючи сідати.

— Вибачай, але столу тут нема.

Еріка зніяковіла. Власне, а що вона очікувала почути? Річард Далхаузі вже одного разу виразно висловився про своє ставлення до неї.

І зовсім нічого не означає те, що він врятував її знову. Може, йому це було просто вигідно, та й по всьому. Він сам сказав, що стежив за Дугласом, а не за нею… Дік узявся до їжі, й дівчина вирішила піти за його прикладом. Чари, яким вона піддалася, було зруйновано: в її душі оселилися сумніви.

— Авжеж, не найкраще тут облаштовано, — підтвердила вона, наминаючи сир так, що за вухами лящало. — Що це за хатина?

Вона сказала так, просто аби щось відповісти, перервати тяжку мовчанку, але було видно, що її слова неприємно вразили молодого лицаря.

— Я знав, що тобі сподобається, — відповів Річард. — Ця хатина колись належала одній жінці… Мені вона дісталася в спадщину, і про неї мало хто знає навіть із моїх людей. Слухай-но, я відверто розповів тобі все. Тепер твоя черга; розповідай ти, як умовлялися.

Еріка зухвало на нього глянула. Отже, жінці. За кого він її має, запитується? Не гидує навіть такими злидарками, та ще й хвалиться цим!

— А якщо я нічого не розповідатиму? Ти напевно й так уже все знаєш, — глузливо мовила вона. — Навіщо тобі мої пояснення? І взагалі, це мої справи.

— Твої справи? — він мало не вдавився від такого нахабства. — Та вже ні, вибачай, люба. Я тебе виловив із річки, й тепер це також мої справи. Я хочу довідатися від тебе про одну річ…

Ця розмова почала виводити її з рівноваги.

— Лише одну? — глузливо перепитала вона. — Знаєш, останнім часом усім від мене щось потрібно. Мене це чомусь починає вже дратувати. Дядечко намагається мене вигідно продати, Дуглас — вигідно купити… Може, й ти теж хочеш взяти участь у полюванні за цією бісовою спадщиною? Давай, не соромся! Скільки ти хочеш отримати? Називай свою ціну.

Її почало трусити. Ще трохи, й вона не витримає. Усі шукають її, всі прагнуть отримати від неї ці прокляті гроші, яких вона зроду не бачила!

— Годі! — Далхаузі не витримав і несподівано грюкнув кулаком по лежанці.

Пролунав голосний тріск — крихка дошка проломилася від його удару. Еріка злякано замовкла, дивлячись на нього круглими очима.

— Я не знаю, про яку спадщину ти торочиш, — намагаючись говорити спокійно, промовив Річард. — Але коли я гарненько притис цього торговця в його візку, він сказав мені, що Дуглас шукає свою наречену, яка втекла… Тобто тебе.

У його голосі почулася гіркота. Могутні кулаки стислися, немов він із натугою стримувався, щоб не грюкнути по нещасній дошці ще раз.

— Що ти на це скажеш? — поцікавився шотландець, пильно дивлячись на дівчину, що злякано завмерла. — Спочатку ти називаєшся графинею Персі, потім виявляєшся служницею в нікому не відомому шотландському замку, потім — феєю на галявині… А тепер ти наречена Дугласа! Чи не забагато личин для однієї дівчини?

І тут Еріка не витримала й заревла. Вона ридала натхненно, вголос, захлинаючись і хлипаючи, розмазуючи великі сльози по своєму змарнілому личку. Так уміють плакати тільки сильно скривджені діти й жінки. Річард завмер, а потім схопив її в оберемок і пригорнув до себе, не даючи вирватися, гладячи по скуйовдженому волоссю, гойдаючи та втішаючи, ніби маленьку дитину, і слухав, слухав ту маячню, яка проривалася крізь сльози та схлипування.

Вона так стомилася! Стомилася втікати, вічно чогось боятися, ховатися від людей… Вона більше так не може! Не може-е-е… У неї зовсім не лишилося сили. Батька й братів убили, і всіх-усіх у Тейнделі, а вона дивом вціліла, й тепер ховається, як дикий звір, ховається в горах. У неї нікого, зовсім нікого не лишилося. Краще б вона втонула. Навіть тітка Маргарет відмовилася від неї, продала її Чорному Дугласу. Будь проклята ця спадщина! Через це Дуглас полює за нею, щоб оженитися й заволодіти Нортумберлендом, а сама вона його не обходить, він її уб'є, щойно вона йому стане непотрібна… Наречена! Та вона його ненавидить найбільше від усіх на світі, цього вбивцю, ненавидить і боїться. Вона краще вб'є себе, ніж стане його дружиною! Не треба їй допомагати, вона й сама чудово з усім упорається…

Еріка ридала й не могла зупинитися, затято вириваючись із його міцних рук, але Дік не відпускав її. Гладив по голові, шепотів щось заспокійливе на вухо, вколисував, і вона поступово заспокоїлася, затихла, тільки час від часу здригаючись усім тілом. Заспокійливе відчуття, яке опановувало її завжди в його обіймах, повернулося знов. Хотілося розслабитися, забути про все, заплющити очі й відчувати лише це тепло, яке захищало її від усіх злигоднів…

— Слухай-но, я не все зрозумів з того, що ти говорила, — по нетривалій мовчанці промовив нарешті Річард. — Яка спадщина? Чому, якщо Дуглас одружиться з тобою, він отримає Нортумберленд? Ти нічого не плутаєш?

Еріка прокинулася від своїх мрій і безтямно глянула на нього. До неї раптом дійшло, що Дік, як і раніше, обіймає її, що вони сидять, доволі щільно притискаючись одне до одного. Вона трохи почервоніла, але парубок ніби й не помічав цього, і дівчина вирішила поки нічого не змінювати. Вона виплакалася, і їй значно полегшало. У голові проясніло, на душі вже було не так темно й тужливо.

— Ну як ти не розумієш? — з легкою досадою озвалась вона. — Так вийшло, що я тепер законна спадкоємиця графства Нортумберленд. Дуглас якимось побитом довідався про це й тепер шукає мене, щоб оженитися й у такий спосіб приєднати до своїх земель нові володіння. Я й сама дізналася про це лише кілька днів тому, коли цілком випадково підслухала дядькову розмову з тітонькою Маргарет…

І вона розповіла йому все. Річард слухав, мало не з роззявленим від подиву ротом, а Еріка просто купалася в його увазі. Зважаючи на його обличчя, він був просто приголомшений. Він так і не розтискав своїх обіймів, і вона затишно влаштувалася в теплому колі його дужих рук. Навіть не помітила, як виклала йому все, починаючи від історії знайомства батька й матері аж до того, як вона купила коня в торговця, що подорожував із артистами.

— …Отож я вважаю, що мені треба до короля, — завершила вона свою сумну розповідь. — Я відмовлюся від цієї проклятої спадщини, яка приносить мені саме тільки лихо. Дістануся до Лондона та скажу його величності…

Дік голосно пирхнув і посміхнувся. Вогонь уже давно догорів, сонячні промені більше не пробивалося крізь щілини в стінах, світло падало звідкілясь згори. Еріка обурено глянула на лицаря.

— Що? Ти вважаєш, що це кепський план?

— Ні, це дуже гарний план, — абсолютно серйозно сказав шотландець, посміхаючись. — Але, на жаль, його ніяк неможливо здійснити.

— Це чому ж? — ще більше обурилася Еріка.

— Ну, по-перше, для початку тобі треба потрапити в Лондон, — почав загинати пальці Далхаузі. — А це не так-то просто. Не забувай, що за тобою полює Вільям Дуглас… По-друге, тобі треба добратися до короля. А це ще складніше, бо його величність Едуард III зараз у Франції, де зволить вести війну. Як не дивно, теж за свою спадщину…[51] А по-третє, ще муситимеш довести, що ти — та сама Еріка Тейндел, донька Родеріка Персі, котра і є спадкоємицею графства Нортумберленд. Інакше хто пустить до короля якусь волоцюжку?

Дік насупився, кумедно наморщив чоло. Еріку за живе зачепили його слова. Хоч як не хотілося цього визнавати, але з усього виходило, що Річард має рацію. І як вона раніше про це не подумала?

— Але якщо я не зможу довести, що я — це я, то, може, й Дуглас цього теж не зможе зробити? — несміливо припустила вона.

— Можливо, — ще дужче насупився Дік. — Але Дугласу, якщо поміркувати, не потрібна ще одна графська корона. Йому потрібно почати війну з Англією… — Авжеж, саме так усе й виходить, — пробурмотів він собі під ніс. — Ти тільки уяви собі, це ж цілком законний привід для того, щоб ввести війська на північні території. Такої слушної нагоди нам уже давно не випадало!

У його голосі вже чувся справжній захват.

— Ха! Навіть сам король не посміє визнати цей похід грабіжницьким нападом — адже він сам вдерся на чужу територію, щоб відвоювати те, що належить йому по праву. Франція обов'язково підтримає нас…

Раптово він затнувся й глянув на Еріку, Величезні зелені очі дівчини стемніли від гніву, у них світилися презирство й розчарування.

— Ти… І ти теж! — вигукнула вона, рвучко відкидаючи від себе його руки. — Ви всі думаєте, як би щось отримати, а до мене нікому діла нема! Війна, Шотландія, воля… А про мене ти подумав?! Що робити мені?

Вона підхопилася й кинулась геть із хатини. Річард рвонувся до нею, але послизнувся на очереті, що встеляв долівку. Дівчина виявилася спритнішою і миттю вискочила надвір. Він насилу протиснувся у вузенькі двері, чортихаючись і обдираючи плечі.

— Еріко! — гукнув, вибігаючи. — Стривай, я зовсім не те хотів сказати…

Він побоювався, що дівчина втече і йому доведеться довго шукати її серед цих безкраїх сумовитих пагорбів, але ж вона ще не зміцніла, зовсім квола після хвороби… Дік подумки кляв себе за те, що так необачно висловив свої думки. Захопився, як дитя мале, радіючи, що розкусив Дугласові плани. Звичайно, тепер вона може це розцінювати як зрадництво.

Еріка стояла неподалік, прихиляючись до стовбура крислатої верби, і в нього впало серце коли побачив її, таку тендітну й беззахисну. Він зупинився, відчуваючи справжній страх. Порятувати цю дівчину від Дугласа означало зрадити Шотландію. Він стільки років присвятив боротьбі за волю своєї батьківщини, тільки цим і жив… Після батькової смерті, такої безглуздої і страшної, він завжди відчував на собі це клеймо: «Син зрадника». Невже тепер кожен із його співвітчизників може назвати його так?! Зрадник, син зрадника, Річард Далхаузі… Дік нечутно застогнав. Ні, він просто не міг віддати цю дівчину божевільному Дугласу. Йому до нестями хотілося знову обійняти, захистити її… Будь прокляте все, він не віддасть її нікому!

Далхаузі рвучко ступнув до неї, але вона підняла на нього сумний погляд, і він наткнувся на невидиму перешкоду. У нього ніколи не бувало проблем із жінками — браку в них не відчував, багато було таких, що й самі на шию чіплялися… А тут — варто побачити це зовсім юне дівчисько, як на нього накочує дивна несміливість. Він і торкався до неї обережно, начебто боявся зламати, крім, хіба що, того разу в Бархеді… Дотепер йому робилося ніяково від цього спогаду, немовби опоганив власну святиню. «Хоча поцілувати її ще раз хочеться до нестями», — подумав він.

Річард стояв перед нею, не знаючи, що й сказати. Звичайне руде дівчисько, нічого особливого; ну хіба що ці очі, дивовижні, відьомські, в таких і втонути недовго… Він-бо, дурень, думав, що вона насміхається з нього, голову йому морочить, а тепер з'ясовується раптом, що вона графиня.

— Ох-ох, Еріко Тейндел, — зітхнув він, підходячи до неї. — Ну й що накажеш мені з тобою робити?

Вона глянула на нього якось навіть вороже, але побачила, що хлопець щиро засмучений і погляд її поступово потеплішав.

— Не знаю, — відверто зізналась вона. — У кожному разі дякую тобі за те, що врятував.

— Не варто подяки, — похмуро відгукнувся він.

Вони замовкли, не знаючи, що сказати одне одному. Еріка відчула, як на серце знову наповзає чорна туга. Невже немає ради? Щоб знову не розплакатися, вона відвернулась і почала дивитися на луку, де, мирно помахуючи хвостами, паслися її гніда й високий сірий жеребець.

— Жива все-таки, — з теплотою в голосі мовила вона, киваючи на низеньку конячину з волохатими ніжками, яка нітрохи не бентежилася в товаристві стрункого лицарського коня та спокійно щипала травичку.

Річард неуважно глянув туди й кивнув. На його чоло набігла тінь — він про щось зосереджено думав.

— Невдовзі поїдемо, — повідомила Еріка своїй кобилці, підходячи до неї та погладжуючи її круглий бік. — Відпочила, й годі.

— Так, мабуть, — почула вона в себе за спиною голос замисленого Річарда.

У неї впало серце. Виходить, він все-таки вирішив її покинути. Незрозуміло, чому, але ця думка викликала такий розпач, що вона ледь не завила вголос.

— Я гадаю, виїдемо сьогодні ж, — провадив шотландець, заклопотано поглядаючи на небо. — Це місце безпечне, однак не можна довго зловживати його гостинністю. Досі нам таланило, але незабаром Дуглас отямиться й почне шукати тебе скрізь, а ці благенькі стіни нас не захистять.

— Ти що, хочеш сказати, що ми поїдемо разом? — вона затамувала подих.

— Звісно, разом, — почула впевнену відповідь. — А в тебе є інші пропозиції? Та й хто тебе пустить саму в мій замок? Мої хлопці так просто невідомій панянці, навіть такій гарненькій, воріт не відчинять.

Еріка заплющила очі й повільно набрала повні груди повітря. Так само повільно випустила його, пильно глянула на незворушного шотландця.

— Не знала, що в тебе взагалі є замок. Але хто тобі сказав, що я погоджуся туди їхати? — холодно запитала вона, підіймаючи брову. — Щойно ти заявив, що для блага Шотландії було б досить корисно віддати мене Дугласу. Хто поручиться, що ти не заманиш мене в нову кам’яну клітку? Я хочу повернутися додому, в Англію.

У Річарда трохи зблідли вилиці, але зовні він залишився спокійний.

— Додому? — похмуро перепитав лицар. — А ти впевнена, що він там у тебе лишився, цей дім? Що ти взагалі називаєш домом? Тейндел, Бархед? Чи, може, Беверлі? Невже ти така наївна й гадаєш, що твою родину вбили випадково?

Вона мовчки слухала його з виклично задертим підборіддям.

— Ні, я так не думаю, — відповіла дівчина. — Але не хочу про це говорити.

— А я хочу! — підвищив голос Далхаузі. — Боже, яка ж ти ще дитина. Та найдурнішому ісландському гусакові зрозуміло, що це справа рук того, хто зацікавлений у твоїй спадщині. Хтось довідався про заповіт і захотів, щоб Нортумберленд дістався йому, розумієш?

Він уже майже кричав. Відвернувся, відсапався.

— Тобі, напевне, здається, що я просто страху вирішив на тебе нагнати, чи не так? — гірко запитав він. — Я не хотів тебе лякати, але коли їхав за Дугласом, то помітив ще дещо.

— Що ж ти помітив? — із завмиранням серця спитала Еріка.

Чомусь їй стало зовсім зле. Річард зітхнув і зі злістю штовхнув ногою купу хмизу, рівненько складену біля верби.

— Не хотів тобі казати, — повторив він. — Але за нами йшов ще один загін. Хтось іще полює на тебе, крім Дугласа, розумієш?

Еріка кволо похитала головою з виразом недовіри.

— Цього не може бути, Діку. Ти помиляєшся…

— Я не можу помилятися! — твердо запевнив шотландець. — Кілька вершників, озброєних до зубів, досить мистецьки стежили за людьми Чорного лицаря. Гадаю, вони й мене помітили, але чомусь їм важливо було простежити за нами саме до того місця, до переправи. Там я їх загубив, не до того було. Але це правда — хтось іще наполегливо шукає тебе. Я впевнений, їм потрібна саме ти.

Дівчина вражено мовчала. У голові знову виникли забуті слова отця Годвіна. «Вони шукали тебе!» Боже, що ж їй робити? Невідомий убивця, що дістався до неї навіть у Шотландії? Ні, це маячня якась, не може такого бути!

— У тебе нема іншої ради, Еріко, — Дік помітив, що вона сумнівається. — В Англію тобі повертатися не можна, а тут за тобою полює Дуглас. Або ти довіришся мені, або пропадеш.

Вона змучено глянула йому в обличчя.

— Схоже, ти все вже вирішив за мене, Річарде Далхаузі? — в її словах чувся розпачливий виклик. — А якщо я просто не схочу? Що я робитиму там, у твоєму замку?

— Житимеш… — розгублено почав він. — Я сховаю тебе там, і ніхто, чуєш, ніхто не зможе заподіяти тобі шкоди! Благаю тебе, погоджуйся!

Останні слова вирвалися в нього мимоволі. Вона глянула скоса, й Діку здалося, що на нього глянув сумний лукавий ельф. Серце в нього забилося сильніше. Якщо вона зараз погодиться, це значить, що… Він змусив себе не думати про це. Дівчина зробила кілька кроків, замислено тягнучи вербовою гілочкою по молодому листю чагарника, що обступив хатинку.

— Знову ховатися від усіх, боятися вийти за кам'яні стіни, з тугою спостерігати крізь вузьку бійницю, як у весняному лісі розпускається перше листя… Вибиратися з замку тільки під охороною, щоб просто погуляти пагорбами, лякаючись при цьому кожного шереху. Нікуди не їздити, не пускати в дім чужих, боятися навіть сусідів… А потім усе одно отримати ніж або стрілу в спину, — жорстко сказала вона, збиваючи гілочкою жовту квітку купальниці. — І це ти називаєш життям? Саме так і жила моя мати ті три роки, на які батькові вдалося її зберегти.

Голос у дівчини задзвенів, у ньому почувся біль. Далхаузі з кам'яним виразом на обличчі слухав її, тільки жовна ходили на його високих вилицях.

— Якщо зараз я злякаюся і сховаюся, така доля чекає на мене теж, — Еріка з силою, до хрускоту, стисла руки. — Не має значення, де саме: в твоєму замку, чи в Беверлі. Дуглас все одно знайде мене й помститься, і ти сам це знаєш. Я повинна стати сильнішою за нього, розумієш? Не втікати, не ховатися — атакувати! Інакше він знайде й уб'є мене. Ти пропонуєш мені захист, і я вдячна тобі, але…

Дівчина підняла на нього благальний погляд своїм величезних зелених очей, і Дік не витримав, відвернувся.

— Пробач, Річарде, але я не можу прийняти твою пропозицію, — сумно завершила вона. — Крім того, ти забуваєш, що я не можу просто так жити в якомусь замку, невідомо на яких підставах…

Вона хотіла додати: поруч із молодим чоловіком. «Який, до того ж, мені страшенно подобається, подобається так, що навіть зараз я готова відмовитися від своїх слів і поїхати за ним», — ледь не сказала вона вголос і сама налякалася цих відвертих думок. Адже він ні слова не мовив про те, що пропонує їй стати його дружиною, навіть не сказав, що вона йому подобається! Просто запропонував: їдьмо до мого замку.

— О, так, я розумію, — сказав Дік якимось новим тоном. — Ти не житимеш «у якомусь замку», з якимось горцем. Ти ж англійська графиня, чи не так? Тобі належить величезна купа грошей. Я й забув. Даруйте, ваша світлосте!

Він вишукано вклонився, але в його голосі чулися злість і гіркота.

— Присягаюся, що довезу тебе до Едінбурга, як ти хотіла, і посаджу на корабель. І сподіваюся, що більше ніколи тебе не побачу, — майже щиро додав він. — Годі, нам час збиратися в дорогу. Не можна більше тут затримуватися.

«Хоч би як мені хотілося лишитись тут назавжди», — додав подумки Річард. Скрипнув зубами, розвернувся й розгонистим кроком рушив до маленької похилої очеретяної хатинки. Все звалилося — подумалось йому. Він і сам не розумів до пуття, чому на серце раптом накотили така туга й порожнеча.

— Діку, я зовсім не те хотіла сказати! — вигукнула Еріка, але він тільки рукою махнув і пішов геть.

* * *

…Вони їхали вздовж Клайда пліч-о-пліч уже кілька годин, але жоден поки не зронив слова. Вітер шарпав нечесане волосся Еріки і її драну сукню. Вона розуміла, що вигляд мала, щиро кажучи, не надто вишуканий, і від цього ще більше гнівалася.

Набурмошена, сиділа на своїй низенькій конячині й дивилася просто перед собою. У голові роїлася купа неприємних думок, а настрій був кепський. Що ж виходить? Колишній план, що виник у неї під час втечі, виявився нікчемним. Вона щиросердно гадала, що варто дістатися до Лондона, а там усе владнається саме по собі. Навіть не замислювалася, а як, власне, вона доможеться королівської аудієнції? І тепер з'ясовується, що Едуарда III нема в столиці — він, виявляється, веде війну на континенті. До того ж, за нею женуться Дуглас і ще якась зграя невідомих розбійників. Чудово! Що ж їй тепер, у Францію до короля їхати? Виходить, що так.

Еріка мала невиразне уявлення про те, де вона, ця загадкова Франція. Десь за морем.

Батько, який там бував, розповідав, що це найпрекрасніший у світі край — там завжди тепло, суцільні виноградники й повно фруктів, привітний і веселий народ. Дівчина зітхнула. Звичайно, хотілося б потрапити в цю казкову країну, але…

Вона змусила себе зосередитися. Треба спробувати спокійно обмізкувати все, що сталося з нею останнім часом. Але, крім того, що все її життя перекинулося догори дном, жодних інших здорових суджень на думку не спадало. Вона скосила око на незворушного Річарда Далхаузі, що їхав поруч, і серце в неї заболіло. Чому, щойно вони виявляються разом, негайно починають сваритися? Ось і знову ненароком скривдила його, хоча зовсім цього не хотіла… «А він? — відразу гнівно підказав внутрішній голос. Хіба він не образив тебе?»

Але все-таки поки Дік поруч, і їй не так страшно й самотньо. Щоправда, він скоро її покине… Еріка спробувала уявити собі це й не змогла. Це її страшенно засмучувало. Невже настільки звикла до цього дивного хлопця? Так, він вдруге врятував їй життя, але це, виявляється, нічого не значить. Так вийшло, що Дуглас — його смертельний ворог, і її теж. Тільки це їх і поєднує… Дівчина похилила голову. Із усього виходить, що так воно і є. Інакше Річард хоч якось висловив би своє ставлення до неї.

«Дурниці! — обірвала вона себе. — Жіночі балачки. Ти йому не потрібна, тож нема чого розкисати». Бракувало ще побиватися через якогось шотландця. Як він із нею вчинив, так і вона з ним чинитиме. Кгм, справді. Чому б не запропонувати йому об'єднати зусилля в боротьбі проти Дугласа? Непогано… А якщо він не погодиться? Раз він до неї байдужий і їх пов'язують тільки ділові стосунки, вона просто запропонує йому частку своєї англійської спадщини. Звичайно, якщо він допоможе її здобути. Отак ось.

Вона глибоко замислилася. Спадщина… Величезне графство, й вона може стати його власницею. Мати все, чого душа забажає, ходити в парчі, їсти на золоті. Мабуть, вона вперше подумала про те, а що ж робитиме, коли отримає все це? Дівчина вперто струснула головою. Ні. Ці прокляті гроші, через які вбили її батька й братів, дісталися їй помилково. Але вони можуть знадобитися для того, щоб перемогти — сяйнула в голові несподівана думка. Вона ж сама казала Річардові, що не можна все життя ховатися. Гроші — це влада. Тільки маючи їх, вона зможе купити собі волю. Інакше в неї віднімуть усе — і волю, й саме життя.

Вона кинула на свого мовчазного супутника допитливий погляд. Річард Далхаузі може допомогти їй здобути графство. Звичайно, це божевілля, але тільки так вона зможе жити далі й нічого не боятися. Звичайно, смішно навіть уявити, що вона сама переможе всемогутнього Вільяма Дугласа. Але разом вони хоча б могли спробувати…

Еріка хльоснула свою кобилку, яка вже ледь пристала. Як завжди, не дочекалася кращої нагоди, щоб заявити про свої наміри. Вона порівнялася з лицарем і безневинним тоном поцікавилась:

— Скажи, а куди ми прямуємо?

Шотландець похмуро глянув, але словом не озвався. Еріка відповіла йому таким щиросердним поглядом, що навіть сам Папа Римський не запідозрив би її в брехні.

— До Едінбурга, куди ж іще, — буркнув Дік. — Ти ж сама хотіла…

— Я передумала, — легко повідомила Еріка, ніби йшлося про те, щоб погуляти перед вечерею.

— Тпр-ру! — Далхаузі рвучко натяг поводи свого скакуна.

Він стомлено сперся на луку сідла, дивлячись на Еріку так, ніби перед ним була якась заморська дивина.

— І куди ж тепер ти збираєшся?

— Чому — я? — невдавано здивувалась вона. — Ми! Ми збираємося. Я вирішила, що ми поїдемо в Тейндел. Мені потрібно дещо звідти забрати.

— Приховані родинні скарби?

— Саме так, — серйозно підтвердила Еріка. — Саме скарби.

— Це чудова новина, — з недоброю інтонацією промовив він. — Але гадаю, ти помиляєшся. Я ще не остаточно схибився, щоб вирушати в Англію, просто в лабети до своїх ворогів. І з якого це дива ти взагалі вирішила, що я поїду з тобою?

— Але ти заприсягся, — впевнено сказала дівчина. — Заприсягся, що довезеш мене до…

— Я заприсягся довезти тебе до Едінбурга! — гримнув Річард. — І більше ніяких дурнуватих присяг не давав.

— Послухай, — терпляче почала переконувати його Еріка, — це зовсім безпечно. Замок Тейндел розташований на самому кордоні, там навіть не всі пам'ятають, чия це територія — англійців чи шотландців. Я знаю всі потаємні стежки. Зрозумій, мені дуже потрібно заїхати туди. А потім вирушимо, куди ти побажаєш.

Вона так само безневинно витріщилася на нього аж надто чесними очима. Дік, схоже, занімів від такого нахабства. Гніда під Ерікою флегматично поклала морду на шию сірого жеребця, і той жалібно глянув на свого хазяїна.

— Схоже на те, друже, нас із тобою обох використовують, — замислено промовив він, пришпорюючи коня.

— Агов, агов, зачекай! — Еріка вдарила кобилу п'ятами в боки, наздоганяючи його. — Якщо ти не хочеш допомогти мені так, я заплачу.

Річард вухам своїм не повірив, тому зупинився.

— Що ти сказала?

— Я заплачу тобі, — уже не так упевнено повторила Еріка. Вона зрозуміла: ще мить — і буде зле, тому скоромовкою випалила: — Ну, просто я подумала, що раз у нас вороги спільні, то нам слід разом триматися, а коли ти допоможеш мені отримати мою спадщину, я віддам тобі третину. Домовилися? Чи цього замало?

Вона кинула на нього заклопотаний погляд і про всяк випадок від'їхала подалі. Лицар мовчав, тільки супився дедалі більше. Вона сама ніяковіла від тих слів, які щойно промовила, але що ж тут можна було вдіяти?

— Виходить, ти цінуєш мене так дорого? — невиразно озвався він. — Ціла третина… Непогано. А як же твій намір відмовитися від спадщини?

Він кинув на неї пронизливий погляд своїх дивних очей, і дівчина похилила голову. Все-таки якось усе це не надто гарно… Торгівля, чи що. Начебто двоє купців укладають угоду на ринку, а не дама просить лицаря про допомогу. Вона відразу розлютилася на себе. Краси хотілося? Не існує її, цієї краси, коли йдеться про такі суми. Вона гордовито задерла підборіддя й глянула зухвало.

— Нерозумно відмовлятися від цілого графства, — підкреслено сухо мовила вона. — Я стомилася втікати, мов заєць, від усіх, хто тільки забажає на мене полювати. Ось я й хочу домогтися, щоб мене визнали графинею Нортумберлендською, аби самій вирішувати свою долю. Чого ти дивишся так, начебто я тебе ображаю? — накинулась вона на Діка. — Хочеш сказати, що гроші тобі не потрібні? Аякже! Вони потрібні всім. Особливо тобі.

На обличчі в Далхаузі змалювався подив, але він в'їдливо посміхнувся.

— Що, не чекав такого? Думав, я не здогадалася, про що ти цілий вечір перешіптувався з сусідськими лердами у залі в Макфергюсів? Не багато розуму потрібно мати, щоб второпати: ви знову замислили напад. «Граф Мар обіцяв нам допомогу»… І нагода слушна. Поки король воює у Франції, ви відвоюєте Шотландію. Я що — неправду кажу? — вона саркастично підняла брови, спостерігаючи, як поступово багряніє Річард. — Тож грошики придадуться. Не бійся, я тебе не викажу. Англійці так само полюють на мене, як і шотландці. Мені байдуже, хто застромить у мене ножа, я не довіряю нікому. Ну ж бо, зважуйся! Якщо хочеш, їдьмо разом, і отримаєш винагороду, а ні— залишайся тут, я й сама впораюся.

Річард мовчав. Схоже, на нього її палка промова справила враження. Еріка намагалася триматись незалежно, але нерви у неї були напружені до межі. Їй було соромно, нестерпно соромно, але вона ладна була повторити все, що сказала.

Нарешті шотландець тяжко зітхнув. Зараз він мав такий пригнічений вигляд, що Еріці навіть стало його шкода.

— Це твоє остаточне рішення? — запитав Дік.

— Так.

Він замислено пожував губами, з гіркотою глянув на неї.

— Не дивися на мене так, наче я тебе обікрала! — не витримала Еріка. — Мій план гарний, і ти сам знаєш, що це єдиний вихід.

— Інший вихід є завжди, — знизав плечима Річард.

— Ти сам недавно казав, що я не маю іншої ради, — дорікнула вона.

— Я збрехав, — похмуро зізнався лицар. — Дуже не хотілося з тобою розлучатися. Але, звичайно, якби я знав, що мені за це так непогано заплатять…

Еріка так і не зрозуміла, жартував він, чи говорив серйозно. Вона спалахнула від образи, готуючись сказати у відповідь щось різке. Далхаузі, ніби не помічаючи цього, відпустив поводи свого коня й почав замислено прикидати вголос:

— Шлях до кордону — це не менше семи днів. Якщо, звичайно, поталанить. До Трійці ми повинні бути в Едінбурзі… Повинні встигнути.

— Це означає «так»? — з надією запитала Еріка.

— Це означає, що я згоден їхати з тобою. Досить важко відмовитися. Коли за твої незначні послуги дають таку ціну, — саркастично посміхнувся він. — Але в мене є ще одна додаткова умова.

— Яка саме? — підозріливо поцікавилася вона.

Лицар посерйознішав.

— Ти будеш беззастережно слухатимешся мене. Якщо я скажу: стрибай з коня й лежи нерухомо, виходить, ти так і зробиш. Якщо я накажу тобі на повен голос лаяти його величність Едуарда Плантагенета, то ти повинна лаяти його голосно і з задоволенням. Зрозуміла? Тільки так я можу сподіватися, що не потраплю з тобою в чергову халепу.

Він глянув суворо, ніби сумнівався, що до неї цілком дійшло сказане.

— Згода, — легковажно кивнула дівчина. — Тим більше, що з його величністю я не знайома, і все сказане цілком може виявитися правдою.

Вона захихотіла й легко натягла вуздечку, скеровуючи свою гніду конячину ледь помітною стежкою вздовж річки.

Розділ 16

У нічній тиші пролунав голосний крик сови, й чоловік здригнувся від несподіванки.

— Згинь, нечиста сило! — він злякано перехрестився й поквапливо рушив далі, безупинно озираючись.

Навколо за винятком сови, яка вовтузилася в гіллі величезного в`яза, стояла тиша. Темні силуети дерев чітко вимальовувалися на тлі трохи світлішого неба, підіймаючи велетенські руки догори, до зірок, які неяскраво мерехтіли. Чоловік зупинився й прислухався. Начебто нічого… Та ні ж, так і є. Ледь чутний цокіт копит пролунав у нього за спиною, по тому виразно форкнув кінь.

Чоловік затремтів з ляку, зіскочив зі стежки й зачаївся в розпадині. От же дідько напоумив його піти повз цей проклятий замок, та ще й уночі! Казала йому Дженні: «Залишайся…» Ні, пішов додому, дурень. І далі трусячись від переляку, він тихенько забурмотів молитву. Дві темні постаті в довгих плащах легко, мов примари, зіскочили з коней, і рушили просто до його схованки.

Широкі плащі скрадали рухи, обидві постаті плавно й неминуче насувалися на нього. Нещасний голосно завив і кинувся вперед; не розбираючи дороги, стрімголов покотився донизу схилом. Хвалити Бога, примари не пішли за ним.

— Як ти думаєш, Діку, він живий? — запитала одна з них, та, що була нижча.

— Звичайно, — впевнено відгукнулася друга примара. — Тільки коліна собі обдер.

Еріка тихенько засміялася, хоча насправді їй було зовсім не до сміху. Їй було страшно, як і цьому п'яничці, тільки вона боялася цілком відчутних речей.

— Гадаю, він прийняв нас за примар, — вона помовчала трохи, скоса глянула на зруйнований замок і боязко запитала: — Річарде, якщо там дійсно є примари, вони ж не чіпатимуть нас, правда?

Далхаузі невизначено знизав плечима.

— Давай спускатися, — запропонував він. — Начебто все тихо.

Вони прив'язали коней біля старої конов'язі, котра, як не дивно, ще трималася. Тут взагалі мало що змінилося з того дня… Подвір'я було занедбане і вже навіть устигло зарости якимись колючками. Вежа підносилася над ними чорним громаддям, вороже дивлячись на непроханих гостей заплилим оком вікна. Дівчина старалася вгамувати серцебиття.

— Тут так страшно, — ледве змогла вона вичавити з себе, обертаючись до Річарда. — Начебто це зовсім і не мій дім…

Він мовчки кивнув, розуміючи, як зараз почувається дівчина. Йому й самому було незатишно.

— Якщо ти не проти, я піду першим, — сказав він. — Де, ти кажеш, його шукати?

Еріка ледь пожвавішала, коли почула його голос. Все-таки вдвох не так моторошно. Вона вказала рукою вперед.

— Он, бачиш? Колись там була стайня.

Згоріла повітка, в якій раніше тримали домашню худобу, вищирялася в небо обвугленими кроквами, нагадуючи якусь мертву тварину. Еріку пересмикнуло. Усе тут здавалося їй неживим, навіть стіни, ніби й камінь міг умирати.

Вона рішуче пройшла в лівий кут зруйнованої будівлі, замислено озирнулася, щось зважуючи.

— Здається, тут…

Шотландець мовчки дістав кинджал і заходився розкопувати злежаний ґрунт. Еріка допомагала, відкидаючи вбік дрібні камінчики, що сипалися згори. Гній і солома були перемішані з попелом, і кинджал проходив крізь них, мов крізь масло. Нарешті вістря дзвякнуло об щось тверде.

— Тепер треба знайти кільце, — попередила Еріка.

За якийсь час Дік намацав якесь металеве кружальце та потяг його на себе. Ляда не піддавалась, і довелося неабияк пововтузитись, перш ніж її відкинули. Схованка виявилася зовсім маленькою, він навіть здивувався.

Еріка швидко застромила руку в ямку й почала там нишпорити.

— Є! — переможно вигукнула вона і витягла звідти невеличку пласку скриньку. Дерево стемніло від часу, але, зважаючи на все, чудово збереглося.

— Звичайно, останнім часом йому було непереливки, сюди потрапляв дощ… Адже даху над схованкою більше нема.

Еріка покрутила скриньку в руках, немов боялась відкривати.

— Давай, — простяг руку лицар. — Я відкрию. Розумний чоловік був твій батько…

Він заходився обережно длубатися в замку на скриньці, а дівчина тим часом замислено зробила кілька кроків спорожнілим подвір'ям. Як дивно. Зовсім недавно це був її дім, тут жили люди, вони ходили туди-сюди, діставали воду з колодязя, розмовляли, сміялися… А тепер усе таке мертве, тихе. Як на цвинтарі. Але це і є один великий цвинтар. Її почало лихоманити, перед очами яскраво постало видіння зруйнованого замку, яким вона побачила його тоді, того фатального дня. Ось тут, зовсім поряд, лежав убитий Джош… Еріка піддалась майже містичному відчуттю, яке її охопило, стала на коліна й почала читати молитву. Вона почувалася зрадницею, що покинула напризволяще дорогу істоту, яка вмирала. Як вона могла покинути Тейндел! Ці любі її серцю руїни сколихнули спогади в її душі. Колись вона була щаслива тут, а тепер від колишнього життя нічого не лишилося.

— Я повернуся… О, я повернуся сюди, — прошепотіла вона так тихо, щоб Дік не почув.

Підвелася з колін і повільно почала обходити подвір'я. Ось і їхній старий колодязь. Камінь, із якого було складено круглу огорожу, здавався ще теплим — певне, зберігав тепло минулого дня. Дівчина поставила на нього лікті, сумно задивилася на мертву вежу Тейндела. Її погляд ковзнув по землі, і вона ледь не скрикнула. У світлі місяця погано вдавалося щось розгледіти, але там, де вона стояла, крізь купи сміття виразно проступала стежка. Еріка з відразою оглянулась. Їй здалося, що до неї доторкнулися чиїсь м'які жадібні лапи. Прокляті мародери! Все-таки дісталися й сюди.

Раптом вона завмерла, прислухаючись. Звідкілясь згори виразно почувся тонкий і сумний звук флейти. Еріка відчула, як у неї на голові з жаху заворушилось волосся.

— Агов! — здаля погукав Далхаузі. — Ти там що, заснула? Я відкрив його.

Еріка здригнулася, ніби справді прокинулась. Ні, напевне, почулося. Навколо тихо, ні вітерця, навіть листя на дереві не ворухнеться. Їй уже ввижається бозна-що. Мерщій підбігла до шотландця, нетерпляче схопила відкриту скриньку. Загорнуті в ганчірку, там лежали пожовклі пергаментні аркуші. Тремтячими руками дівчина вийняла їх і почала обережно розгортати. Пергамент злипся, подекуди кутики відпали, але в цілому навіть при такому освітленні можна було розібрати, що текст зберігся.

— Ось він, мій родинний скарб, — урочисто промовила дівчина, з гордістю показуючи аркуші своєму супутникові. — Тепер ніхто не зможе обвинувачувати мене в тому, що я привласнила чужий титул! Я не безрідна волоцюжка, а Еріка Персі, баронеса Тейндел.

Очі її на мить спалахнули гордістю.

— Це так важливо для тебе, — байдуже промовив Річард.

Його тон зіпсував їй настрій. Вона глянула без посмішки.

— Звичайно, важливо. Але не так, як ти думаєш.

Він холодно посміхнувся. Дівчина трохи презирливо знизала плечима й відвернулася. За весь час, поки добувалися сюди, вони з Діком навряд чи сказали одне одному більше, ніж за сьогоднішній вечір. Тільки про справи. Злізти з коня, розпалити вогонь, попоїсти, впасти на землю й заснути — ось і всі пригоди. Їм поталанило, їх не знайшли Дугласові люди, та Еріка не могла б сказати, що вона щаслива. Після тієї розмови, коли вона запропонувала йому гроші, він тримався з нею підкреслено сухо й відчужено. Як найманець із господинею.

Його образливі слова боляче зачепили її. Невже Річард і справді вважає, що їй важливі тільки гроші й титули? Тут, посеред її зруйнованого замку, це здалося особливо образливим. Чомусь саме зараз їй схотілося, щоб він зрозумів її правильно.

— Я думаю, що твоя родина для тебе теж багато значить, — голосом скривдженої дитини сказала вона. — Адже Далхаузі — це твій титул, і ти не соромишся його, чи не так?

— Ти помиляєшся, — рівним голосом відгукнувся Річард. — Саме мені й доводиться соромитися майже все моє життя.

Він почав діловито обтрушувати забруднені землею руки. Еріка здивовано глянула на шотландця. Що не кажи, а така заява може спантеличити кого завгодно. Втім, здається, Дуглас називав його сином зрадника? Що ж це за таємниця?

— Але, Діку… — несміливо почала Еріка.

— Годі, — різко обрубав він. — Я не бажаю говорити на цю тему. Терпіти не можу, коли хтось пхає носа не в свої справи.

Дівчина закусила губу від образи. Чому він так із нею розмовляє? Вона зачинила скриньку, обережно вклала її в свою дорожню торбу й мовчки покрокувала до воріт.

Річард уже почав відв'язувати коней, як раптом Еріка щосили вчепилася в його рукав. У неї злякано заблищали очі, коли вона глянула вгору.

— Тихше! — наказала вона. — Ти чуєш?

Він прислухався. Справді, якийсь дивний протягливий звук виник у повітрі й відразу обірвався. Начебто хтось тихо схлипнув…

— Треба їхати звідси чимшвидше, — пробурмотів лицар, міцніше припасовуючи торбу до сідла.

— Ні! — зненацька затялася дівчина. — Я повинна зайти туди.

Вона вказала рукою на вежу, що підносилася перед ними.

— І що це тобі раптом здумалося? — дивувався він. — Ще щось забула забрати?

— Ні, нічого я там не забула. Як ти не розумієш, я просто повинна… Ну, попрощатися, чи що. Адже це мій дім!

— Дуже правильне рішення — прощатися з примарами, — буркнув Річард. — Ну то йди, якщо тобі так хочеться. Там саме дах готується обвалитись, ось і нагодися в слушну мить.

Примхи цього дівчиська починали йому набридати. Треба швидше забиратися звідси — ось-ось з'явиться тут дехто страшніший за примар. Невже вона не тямить, як це небезпечно? Лізе на рожна, ні з чим не рахуючись. Він і далі вовтузився зі спорядженням, не дивлячись на Еріку. Повинна ж вона розуміти…

— Агов, поїхали, — кинув через плече, але відповіді не почув.

Шотландець із досадою озирнувся. Все-таки подалася в цю похмуру вежу, чорти б її взяли. І чому її весь час несе в такі місця, куди нормальну людину й медяним коржем не заманиш? Він знову примотав повід до конов'язі й швидко рушив до темного громаддя кам'яної будівлі.

Двері валялися поруч із отвором, який зяяв у вежі. Далхаузі сторожко зазирнув усередину, подумав і запалив невеличкий смолоскип. Ет, будь що буде. Вони вже й без того наробили тут неабиякого галасу. Якщо хто хотів їх помітити, то давно вже помітив. А в такій пітьмі можна й шию собі зломити.

— Еріко! — гукнув він у темряву. — Ти де?

Зробив крок, і тут у вуха йому вдарив розпачливий жіночий вереск. Щось темне з шумом вилетіло назустріч, і Дік з відразою відчув дотик м'якого шкірястого крила до свого обличчя. Кажан, здогадався він. Напевне, він не закричав тільки тому, що розумів, наскільки це безглуздо: дикий вереск Еріки заглушив усі інші звуки. Чортихаючись, шотландець кинувся вперед, мало не спіткнувся об якісь перевернуті лави, пробіг звивистим коридором…

Вилетів у залу й став як укопаний. Світла від смолоскипа вистачило, щоб освітити моторошну картину: якийсь худий обірваний хлопак тримав дівчину за руку, а вона відчайдушно пручалася.

— Відпусти її! — люто закричав Річард.

Розмахуючи смолоскипом, він кинувся до них. Дивний чоловік, вбраний у якусь чи то рясу, чи довгу сорочку, підперезану уривком мотуза, обернувся до нього й застиг, вражений жахом. У нього було тонке змарніле обличчя й біле, зовсім сиве волосся. Він був нітрохи не схожий на мародера чи грабіжника, й Дік мимоволі опустив смолоскип. Хлопець злякано випустив руку Еріки, що дивилася на нього божевільними очима, його губи щось прошепотіли… Річард вихопив кинджал і замахнувся ним, цілячись у незнайомця.

— Відійди! — крикнув він застиглій дівчині.

Звичайно, вона його не послухалася.

— Не смій його зачіпати! — заверещала натомість, кидаючись цьому дивному хлопцеві на шию. — Гі-і-іл!!

…Світло багаття кидало мінливі тіні й відблиски на обличчя трьох, які сиділи перед невеличким багаттям. Сивий юнак, час від часу полохливо озираючись, тихо продовжував свою розповідь:

— Мені пощастило — вони вирішили, що я мертвий. Що було потім, я пам'ятаю погано. Напевне, я виповз надвір і там втратив свідомість. Мабуть, і вмер би, адже рана була глибока, та мені знову пощастило. Пам'ятаєш, той старий кумедний дивак, що жив на верхівці гори?

Еріка кивнула. Вона з ніжністю дивилася в змарніле братове обличчя, час від часу доторкаючись до його руки, перевіряючи, чи це не сон.

— Він саме збирав на світанку трави неподалік від замку, коли на нас напали. Пустельник усе бачив і, коли вони поїхали, зважився зайти подивитися, чи нема кого живого…

Гілберт нахилив голову й здригнувся всім тілом. Голова в нього тепер сиділа на шиї якось криво. Далхаузі придивився й побачив широкий сизий шрам, що тягся від його шиї вниз. Хлопець помітив його погляд і посміхнувся безкровними губами.

— Це слід від удару мечем. Той вояк, що вдарив мене, саме відвернувся, його погукали, й удар припав трохи косо. Інакше я б не витривав. Отож, цей пустельник, отець Фольгест, переніс мене до себе й вилікував. Місяць я пролежав без тями, поки трохи видужав… Ось і вся моя історія.

Еріка тихенько схлипнула, і Гілберт несміливо доторкнувся до її руки.

— Не треба, сестричко. Все вже позаду, тепер ти вдома, — він помовчав, а потім заговорив скоромовкою: — Зрідка, коли заїдає туга, спускаюся вниз, у вежу заходжу… Коли я прийшов сюди вперше після всього, що сталося, було дуже страшно, але потім я звик. Навіть знайшов свою флейту. Я люблю тут грати, звук виходить особливо чистий, — щиросердно додав хлопець.

Дівчина прихилилася до брата, ховаючи мокре обличчя в долонях. Річард розумів, що вони зараз відчувають, але на душі в нього було кепсько. Вдома! Він підкинув хмизу в багаття, відсовуючись трохи далі від полум'я, що спалахнуло надто яскраво. Дивна поведінка цього хлопчика не йшла в нього з думки. Здається, він усе-таки трохи не сповна розуму. Ну гаразд, Еріка знайшла брата, якого вважала загиблим, але що вона тепер збирається робити далі? Невже вирішить залишитися тут?

— Чому ж ти… — він хотів запитати «не мстився вбивцям?», але язик якось не повернувся.

Гілберт сумно глянув на нього. Погляд його світлих, майже прозорих очей був безтурботний, мов небо навесні.

— Вас, певне, дивує, чому я ховаюся? Звичайно, життя в печерці пустельника не таке зручне, але й це непогано, коли хочеш просто жити. Напевно, восени я піду проситися в монастир, батько Фольгест обіцяв замовити за мене слівце.

Еріка з переляком і недовірою втупилася в братове обличчя.

— Але, Гіле… Це не твоя доля! Тобі ніколи не спадало на думку, що можна спробувати знайти вбивць батька й Бранвена і помститися? Адже їх усіх повбивали! Тепер ми разом, нам буде легше. Ти бачив, хто це зробив. Скільки днів я мучилася цим, не спала, уявляючи обличчя проклятого вбивці… Скажи мені, Гіле, хто це був? Хто?

Тепер у її голосі звучали гіркота й жага помсти. Гілберт страшно здригнувся, просто затрусився всім тілом. Накрив голову руками, зігнувся й почав розгойдуватися з боку на бік, щось мукаючи собі під ніс.

— Що з тобою? — запитала вражена Еріка, злякано хапаючи його за руку та заглядаючи у вічі. — Я тебе чимось налякала?

Той затрусив головою, ще сильніше закриваючись від неї.

— Ні, ні… Я нічого не бачив!

Вона відчула себе винною перед ним. Ах, якби знати раніше, що він живий! Може, якби вона була поруч, їй би вдалося хоч якось допомогти йому. Чомусь зараз Еріка відчувала себе набагато старшою за нього. Бідолашний маленький Гіл… Він завжди був такий боязкий і тихенький. Напевно, моторошна сцена в замку так налякала його, що він дотепер боїться невідомих розбійників. Он посивів, ніби старий! Нещасний… Дівчина безпорадно глянула на Річарда, ніби просила в нього допомогти.

— Гілберте, — лагідно озвався Дік, — прошу тебе, заспокойся. Нам просто потрібно знати, хто напав на замок Тейндел. Це дуже важливо, зрозумій. Твоїй сестрі загрожує страшна небезпека.

— Нам усім загрожує небезпека! — вигукнув він. — Ми приречені, наш рід приречений… Так він казав.

— Хто, хто казав, Гіле? — миттю стрепенулася дівчина. — Скажи мені, кого ти там бачив?

У її голосі звучала справжня мука.

— Та не бійся ти, скажи! — скрикнула вона, втрачаючи терпіння. — Я заберу тебе звідси, все буде добре, заспокойся…

— Ні! — замотав головою Гілберт, який і далі тремтів усім тілом. — Я нікуди не поїду. Ти не розумієш… Ти не вмирала, не металася в гарячці, не знаєш, як це боляче, коли навідліг б'ють мечем по грудях, — він замружився, а потім глянув на неї майже вороже, і Еріка опустила очі. — Нам нема порятунку. Потрібно забитися в шпарину, сховатися… Може, тоді він дозволить нам жити.

— Кого ти маєш на увазі? — суворо запитав Річард.

Гілберт знову потупився й почав колупати ціпком вугілля.

— Слухай-но, хлопче, я знаю, що тобі довелося пережити, — м'яко сказав шотландець. — Але ти повинен розуміти: твоє мовчання може призвести до того, що й ти, і твоя сестра загинете. Хто попереджений про небезпеку, вже наполовину врятований. Розкажи нам усе, і ми спробуємо що-небудь придумати.

Він простяг руку й підбадьорливо поплескав його по плечі. Й тут Гілберта прорвало.

— Та що ви можете придумати? — заникуючись від страху, істерично закричав він. — Проти кого ви хочете боротися, кому мститись? Могутній граф Нортумберлендський і ми — жалюгідні, слабкі й нікчемні! Ось хто наш супротивник. Ну що, ти задоволена, Еріко? Оце тобі правда, якої ти так домагалася…

Він важко задихав, схопився за груди. Дівчина широко розплющеними очами дивилася на брата, не в змозі усвідомити значення його слів.

— Граф Нортумберлендський? — півголосом перепитала вона. — Дядько Джеффрі?!

Той кивнув, болісно поморщився.

— Цього я й очікував, — недобрим тоном промовив Дік.

Обоє витріщилися на шотландця: Гілберт нічого не розуміючи, Еріка злякано.

— Стривай, Гіле, — повільно промовила дівчина. — Ти не міг помилитися?

— Як я міг помилитися, якщо головним у них був не хто інший, як наш наймиліший гість із Беверлі? — він охопив руками коліна й зігнувся в три погибелі. — Вони вдерлися в замок, убиваючи всіх, хто траплявся їм на шляху. Я сам чув, як їхній проводир репетував: «Убити всіх, нікого не залишати живого!» Я збігав сходами вниз, і він побачив мене… На мить я зустрівся з ним очима, й він засміявся мені в обличчя. «Отримай привіт від свого дядечка, хлопче», — крикнув він і вдарив мене мечем.

Його знову почало трусити. Еріка обійняла брата, пригорнула до себе, відчуваючи, як стукотить у нього серце.

— Джон Нолліс, — виразно промовила вона. — Тепер я знаю, хто це зробив.

— Це зробив граф Джеффрі Персі, — заперечив їй Далхаузі, який досі мовчав. — А це загрожує нам більшими неприємностями, ніж ми могли собі уявити. Цей Нолліс — тільки знаряддя в його руках, виконавець. Тепер я розумію, хто гнався за тобою вслід за Дугласом. Однак, він нахаба й сміливець. Не побоятися полювати за дичиною самого лицаря з Лідденсдейла!

Шотландець скрушно похитав головою, замислено задивився у вогонь. Багаття згасало, багряні язички полум'я ліниво перебігали по жаринах. За спинами у них форкнув кінь. Усі замовкли, на душі якось відразу стало тривожно й незатишно, начебто невидимий ворог підкрадався до них у темряві.

— І що нам тепер робити? — приглушено запитала Еріка.

— Відкрилися деякі нові обставини, — спокійно сказав Річард. — Тепер, якщо розібратися, ти не єдина спадкоємиця. І вже Гілберт вирішуватиме, що з цим робити. Можемо вирушати разом у Францію, хоча, як і раніше, я вважаю, що потрібно…

Гіл раптом замотав головою, щосили затискаючи руками вуха.

— Ні! Ні, я не поїду нікуди звідси! Я не хочу цього слухати! Вони шукали тебе, і я чув, як цей найманець кричав, що потрібно неодмінно вбити всіх, щоб нікого не залишилося, нікого. Вони вбили Кет, я чув, як вона кричала, як верещала Доллі, отцю Годвіну викололи око… Ні-і-і!!! Нам треба сховатися, сховатися!

У нього почалася справжня істерика. Він кричав, виривався, намагаючись кудись бігти, трусив головою… Навряд чи бідолаха зараз тямив, де він. Думки перенесли його в підпалений замок, де дзенькали мечі й лунали передсмертні зойки та стогін. Еріка з жахом дивилася, на що перетворився її такий спокійний братик, і в її душі розгоралося пригасле полум’я помсти. Вона знайде цього проклятого Джона Нолліса, ошуканця і вбивцю, поквитається з ним!

Їм ледве вдалося вгамувати Гілберта. Втім, він доволі швидко стомився і заспокоївся так само несподівано. Хвилин зо дві минуло, а він уже спав, простягнений просто на землі, здригаючись уві сні, й щось безгучно шепотів блідими губами. Еріка вкрила його своїм плащем і з жалощами дивилася на брата. Вони зустрілися, але це був уже інший Гілберт, не той любий, постійно усміхнений хлопчик, завжди готовий прийти на допомогу, а переляканий старий. Може, час вилікує його рани, але не зараз. Зараз він надто змучений, щоб боротися…

Річард мовчав. Нарешті підвівся й зняв із дерева свого плаща.

— Уже пізно, спати час. Бери мого, в мене є плед, — він вмостився біля багаття.

Еріка подякувала йому розгубленим кивком і обгорнулася в теплу вовну.

— Але ми ж не можемо залишити його тут, правда? — тремтячим голосом запитала вона, дивлячись у обличчя горця, освітлене кволими відблисками жаринок, які вже згасали.

Зараз він здавався їй старшим — тіні різкіше залягали біля високих вилиць і твердого підборіддя, ніс із легким горбочком виступав уперед. Який він гарний, несподівано спала їй дивна думка. Таке мужнє обличчя…

— Ти не передумала їхати у Францію? — замість відповіді поцікавився Дік.

— Що? Ні, — сумно відгукнулася дівчина й поклала підборіддя на згорнуті руки. — Я знаю, що буде важко, але тут… Тут залишатися я не можу. У мене майбутнього нема серед цих руїн. Може, колись вони піднімуться гордовитими стінами, на вежі заполощеться прапор, а зараз… Ні, це надто страшно — скінчити життя отак.

Річард із розумінням кивнув. Еріка подумала, що зовні він трохи схожий на її батька, але в той же час зовсім інший. Несподівано зрозуміла, що вже кілька хвилин безсоромно дивиться на його губи, і змусила себе відвести погляд. Тільки не піддаватися дурним почуттям! Вона йому байдужа… Ну й нехай, злісно подумала дівчина. Якби він зараз устав і обійняв її, як тоді, у Бархеді, вона не заперечувала б.

Дік ніби відчув, про що вона думає, запитливо глянув на неї:

— Ти не боїшся?

— Ні, — збрехала дівчина. — З тобою — ні.

Шотландець насупився, відвів погляд.

— Тоді ти сама відповіла на своє запитання, — досить жорстко сказав він. — Гілберт буде тільки тягарем. Ти ж бачиш, він до смерті наляканий.

Еріка простяглася на плащі, дивлячись перед собою зупиненим поглядом.

— Він завжди був полохливий. А ще йому довелося багато пережити лихого. Я інша.

— Ти — інша, — погодився Дік.

Йому раптом страшенно схотілося, щоб вона покликала його до себе на плащ. Як це було б чудово — обійняти її, пригорнути, відчувати всім тілом любу теплу грудочку. Він би занурився обличчям у її волосся, поцілував ніжну тремтливу шию… Річард згадав, як цілував ці м'які слухняні губи, як чудово пахло її волосся — розмарином і вересом, як вигинався під його руками цей неприродно тоненький стан. Це була гра, але його почуття тої миті були справжні. Чорт! Знайшов час для мрій. Коли вона хворіла, металася в лихоманці в тій маленькій хижі, йому й на думку не спадало скористатися її беззахисністю. А тепер ця чудова дівчина лежала перед ним, затишно влаштувавшись на плащі, з підкладеною під щоку рукою, і їх розділяло тільки згасле багаття. Варто лише простягти руку, щоб доторкнутися до її ніжної шкіри…

Йому стало зовсім спекотно від таких думок.

— Добраніч, — зітхнула Еріка.

Ось і зігрівся, похмуро подумалося йому.

— Добраніч, — буркнув шотландець, загортаючись у плед.

Зараз він здався закоротким і зовсім не грів.

Розділ 17

Прощання з Гілбертом вийшло якимось незугарним. Еріку не полишало відчуття, що вона зраджує брата, залишаючи його біля руїн Тейндела.

— Може, ти все-таки поїдеш із нами? — з надією запитала вона.

Той тільки затрусив головою, судомно втягуючи її в плечі. При денному світлі він здавався малим пташеням, викинутим із гнізда: блідий, худенький, якийсь ніби аж прозорий. Із широкого коміра жалісно стирчала тоненька шия, на якій трохи косо сиділа патлата, зовсім сива голова. Але найголовніше — погляд… Він зацьковано бігав, виказуючи на смерть перелякану людину. Видно, вони з Діком учора вкрай налякали його розмовами, роз'ятрили душу спогадами. Еріка не витримала й відвернулася. Несила більше дивитися в напівбожевільні Гілбертові очі, адже вона пам'ятала його зовсім іншим.

Брат із сестрою обійнялися. Річард Далхаузі стояв осторонь, не бажаючи заважати. Нехай попрощаються… Він відійшов до коней, старанно закріплюючи упряж. Перед ними з Ерікою лежав довгий шлях, і хтозна, чим він мав скінчитися для них. Дік із подивом зрозумів, що вже майже зрісся з цим «ми». Вони. Він і Еріка. Ніби якимись чарами вони виявилися пов'язані між собою; як голка з ниткою — куди він, туди й вона… Він посміхнувся. Швидше, навпаки. Куди її понесе, там і він виявляється. Ні, треба щось із цим робити. «А що робити?» — скептично запитав хтось у нього всередині. «Вона знайде короля Едуарда, отримає свою спадщину, і ви розійдетеся. Ця дівчина не для тебе, Річарде».

Настрій у нього різко погіршав. Саме так і буде. Звичайно, вона йому не пара. Еріка Тейндел сама доволі виразно йому натякнула про це, коли запропонувала гроші. Він їй потрібен як найманець і ставитися до неї повинен тільки як до ділового партнера. Учора мріяв про всілякі дурниці біля багаття, і цілком даремно.

— Швидше там! — брутально поквапив дівчину. — Довгі проводини — зайві сльози.

Еріка ще раз рвучко обійняла брата, пригорнула до себе.

— Не їдь, — раптом попросив він.

— Я не можу, Гіле, — спробувала пояснити вона. — Я мушу…

— Ти їдеш, бо він їде, — впевнено заявив Гілберт, відсторонюючись і серйозно дивлячись на неї своїми прозорими очима.

Дівчина розгубилася. Відчула, що червоніє.

— Звідки ти взяв? — запитала трішки невпевнено. — Ти помиляєшся, Гіле, я їду зовсім не тому… Потрібно повернути все, що належить нам по праву. Я повернуся, і все буде добре! Я хочу, щоб усе було, як і раніше! У Тейнделі знову житимуть люди…

Він тільки похитав головою. Вітер бавився його сивими пасмами, обгортав навколо голих ніг надто просторий одяг і робив його схожим на ченця-жебрака.

— Нехай буде з тобою Господь, сестро, — серйозно сказав хлопець і взяв її руку в свою. — Зараз мені соромно, й навіть здається, що я можу поїхати з тобою, але я знаю, що це триватиме недовго. Варто мені відійти від цього місця на кілька миль, як я починаю… хворіти. Мені страшно, Еріко.

Він зітхнув, і його вузенькі плечі опустилися, як перебиті крильця в малої пташини.

— Я нікуди звідси не піду. Пробач, але я боюся їх… А тепер боятимусь і за тебе, — його очі зненацька блиснули божевільним вогнем. — Пам'ятай, що це проклята спадщина, не торкайся до неї! Прощавай.

Гілберт ніяково махнув рукою і, не дивлячись на неї, швидко побіг кам'янистою стежинкою нагору. Незабаром його сіра пошарпана ряса перестала миготіти між дерев і каміння.

— Їдемо? — запитливо підняв брову Далхаузі.

Еріка мовчки видерлася на свою конячину.

— Так, їдемо… — вона рішуче вдарила п'ятами гнідій у боки й непомітно втерла сльози долонею.

* * *

…Шлях до Едінбурга виявився нелегким. Ночівлі під відкритим небом, безперервна їзда верхи, яка морила й виснажувала. Їхали здебільшого ночами, а вдень відсиплялися в якихось нашвидкуруч знайдених схованках. Одного разу за ними ледь не почалася гонитва, та Річард вчасно звернув із шляху, вклав коней та замотав їм морди плащами. Прогримотіли по камінню кінські копита, якісь похмурі вершники в цілковитому мовчанні промчали повз них, і все стихло. Втікачі так і не довідалися, чий то був загін — може, Дуглас розіслав за ними своїх вояків, а може, ці люди й не мали до них ніякого відношення.

Еріка вже згубила лік дням. Усі вони злилися в одну тягучу й одноманітну їзду, звичний біль, коли потрібно було змушувати себе сісти в сідло, й довгоочікуваний відпочинок, коли вона сповзала з коня й падала на землю, простягалась у блаженнім спокої. На лихо, літо стояло дощове, і їх полоскало зі справжньою заповзятливістю, так що дівчина вже й забула, що існує сухий одяг. Що не день вона почувалася гірше й останні два дні трималася на самій лише впертості. Ночами знову почало різати в горлі, язик спухав і ледь повертався в пересохлій гортані, але вона вперто не сходила з коня, ранками в знемозі падаючи на мокру землю. Їй не хотілося зізнаватись Діку в тім, що вона хвора, тим більше, що він поводився з нею, як і раніше, сухо й говорив тільки про справи. Іноді Еріці здавалося, що цей похід ніколи не скінчиться. Вона вже починала жалкувати, що не лишилася з братом…

Але одного чудового дня все таки скінчилося.

— Дивися! — вони в'їхали на вершину, й Річард вказав рукою кудись вдалину.

Займався свіжий ранок, у гіллі голосно щебетало птаство, вітаючи новий день. Дівчина стомлено підняла голову й глянула туди, куди вказував шотландець.

Дорога привела їх на вершину високої гори, що панувала над околицями. Внизу, під ними, розстелялася велика горбкувата долина. Зелені з фіалковим полиском пагорби, порослі вересом, плавно розрівнювалися й розчинялись у синьо-зеленому серпанку. А там, у цій незбагненній синяві, плавно й величаво дихало щось живе, ніби величезний дракон із казок, які розповідала їм на ніч Кетрін. Свіжий вітер, що прилетів звідтіля, дихнув їм у обличчя й приніс із собою незнайомий хвилюючий запах. Еріка була настільки заворожена цією незрозумілою величезною істотою, котра ховалося за обрієм, що навіть не відразу помітила жовтаво-сіру пляму на рівнині, на яку вказував їй Дік.

— Ось і Едінбург, — махнув лицар рукою кудись на північний схід. — Нам потрібно перетнути цю рівнину, й до наступного ранку будемо під міськими стінами.

— Діку, а що там? — дівчина захоплено піднялася на стременах, намагаючись розгледіти невідому істоту в синьому тумані.

— Там море, — з посмішкою сказав він, милуючись її розпашілим від цікавості обличчям. — Ти що, ніколи не бачила моря?

Еріка замотала головою.

— О Боже, невже я побачу його? Справжнє море… Діку, це чудово! Я так мріяла…

У неї навіть втома минулася. Схотілось розпростати руки й полинути туди, в цю синю невідому далечінь, що так звабливо мріла попереду. Ах, як шкода, що вони не вміють літати… Не довелося б спускатися цими крутими схилами, збиваючи ноги собі й коням.

— Не треба так квапитися. Гадаю, тобі воно ще набридне, — зауважив Річард. — Новачків на кораблі зазвичай страшенно заколисує. Якщо, звісно, нам взагалі вдасться сісти на корабель, — із сумнівом додав він.

— Чому б це нам не вдалося? — здивувалась Еріка.

— Бо Дуглас не такий дурень, як ти, напевне, думаєш, — він пришпорив коня. — За міські стіни ми, може, й потрапимо, але ось у порту на нас, певне, чекатимуть його люди.

— А як же ми потрапимо на корабель? — розгубилася дівчина.

— Придумаємо що-небудь, — байдуже відгукнувся шотландець, позіхаючи. — А зараз ми доїдемо ген до того лісочка й трохи поспимо. Ти теж стомилася, чи не так?

— Чого це ти став раптом такий добрий? — скептично поцікавилась вона.

— Просто наша подорож закінчується, — знизав плечима Дік.

— І я більше не набридатиму тобі, — продовжила Еріка. — Щоправда, тобі доведеться трохи потерпіти… До того моменту, коли доправиш мене до короля.

Вона гордовито поїхала вперед, спускаючись крутою стежинкою. Річард гмикнув.

— Якось уже дотерплю, — тихо сказав він сам собі.

Схили справді виявилися крутими, і вже зійшло сонце, коли вони спустилися. Ліс біля підніжжя гори перетинав доволі крутий яр, то там, то тут із зелених чагарів стирчали величезні камені, немов охоронці на варті. Мандрівники розташувались у затишній розпадині між великих каменів, які утворювали півколо, та взялися розсідлувати коней.

Еріка зачаровано провела рукою по синявій поверхні каменю.

— Мені здається, він дуже старий… — замислено мовила вона. — Якесь дивне місце. Нянька розповідала мені, що вони ще зустрічаються в дрімучих лісах.

— Хто? — запитав Дік, який уже діловито волочив цілий оберемок хмизу.

Виявляється, поки вона тут розглядала таємничі камені, він устиг назбирати дров.

— Ну, ці прадавні капища з каменів — кромлехи. Це священні місця, де молилися друїди. Кажуть, ночами це каміння світиться.

— Тобі потрібна нова сукня, — ще діловитіше зауважив шотландець, скидаючи свою ношу на землю.

— Що? — здивувалася дівчина.

— Я кажу, тобі потрібен новий одяг. Цей не годиться. Якщо ти збираєшся в'їхати в Едінбург у цій сукні, то краще вже відразу кричати на повен голос: я наречена, яка втекла від Вільяма Дугласа, за мене обіцяно винагороду!

Еріка відволіклась від побожного споглядання загадкових менгірів і засичала, як розлючена кішка:

— Не смій називати мене нареченою Дугласа!

— Ну, можеш горлати, скільки заманеться, а суть від цього не змінюється, — посміюючись, заявив Дік. — Гадаю, такою тебе вважає вже вся Шотландія.

— Гаразд, що ти пропонуєш? — роздратовано поцікавилась вона. — Де я візьму новий одяг? Може, виткати його з соснової глиці?

— А що, непогана ідея, — схвалив Річард, підходячи до свого сірого жеребця. — Можливо, це хоч трохи виправить твою колючу вдачу.

— Це в мене колюча вдача?! — Еріка задихнулася від обурення. Вона зібралася дати гідну відсіч таким вочевидь несправедливим заявам, але здивовано витріщилася на шотландця, який уже сидів верхи. — Ти куди?

— Хочу проїхатися до найближчого селища, дізнатися, що та як, — невиразно озвався лицар. — Тут неподалік, миль за десять, тримає харчевню один мій старий знайомий… Заодно спробую знайти тобі якусь одежину. Шкода, звичайно, але доведеться знову на якийсь час перетворитися на хлопця.

— Ти що, залишиш мене саму? — жалібно запитала Еріка.

— Слухай-но, я мушу дізнатися, що діється в Едінбурзі, — з досадою пояснив Дік. — Не забувай, у мене, крім твого порятунку, є ще й мій обов'язок перед країною. У Едінбурзі чекають мої люди, і гадаю, вони вже почали непокоїтись. Я погодився взяти тебе з собою у Францію, але це не значить, що я забуду про свої обов'язки!

Еріка злісно глянула на нього.

— Твої люди? Ага, зрозуміло, — в'їдливо зауважила вона. — Мабуть, величезний загін, із яким ти нападеш на ненависних англійців. Тоді зрозуміло, чому ти подорожуєш по Шотландії самотою.

Вона зневажливо гмикнула. Він кидає її тут саму, серед дрімучого лісу, щоб заспокоїти трьох своїх зубожілих слуг! Для нього завжди була важливішою ця дурнувата Шотландія. А як же вона?

Річард миттю став чорніший за хмару.

— Слухай-но, за кого ти себе маєш? — брутально запитав він. — Уже подумки володієш Нортумберлендом? Так, уяви собі, в мене є замок, є люди, за яких я відповідаю і яких занедбав через дурне дівчисько, що постійно потрапляє в халепу! Тобі не спадало на думку, наприклад таке: на світі, крім тебе, є ще хтось?

— А тобі не спадало на думку, що крім Шотландії, існують живі люди? — зненацька розлютилася вона. — Тільки й чую без кінця: благо Шотландії, воля, помста! Це просто смішно!

Лицар судомно стис рукою поводи коня, який не стояв на місці. Помітно було, що він себе насилу стримує.

— Що ти розумієш у всьому цьому, — презирливо процідив він крізь зуби. — Для тебе ці слова завжди були пустим звуком. Ти дбала тільки про себе. Для тебе головне — отримати свою спадщину, інше тебе не обходить.

— Неправда! — запально вигукнула Еріка. — Мені не потрібна ця бісова спадщина, будь вона проклята! Я хочу жити на світі, щоб ніхто не смів зачіпати мене й мою родину. У мене просто нема іншої ради. Для цього й потрібні гроші, чи не так? Ти ж просто хочеш воювати!

Обличчя в Річарда на мить спотворилося так, що вона злякалась.

— Я ненавиджу війну не менше, ніж ти, — чітко вимовив він. — Затям це. У мене батько загинув на війні через чужу зраду, яку приписали йому… А ще — троє братів. Сестру й матір англійці спалили в замку, вони згоріли живцем. Мій дім теж зруйнували, як і твій, тому я розумію тебе. Але я зрозумів і ще дещо. Якщо хочеш вистояти й перемогти своїх ворогів, треба самому навчитись боротися.

Вони замовкли, й на галяві запала тиша. Тільки зараз Еріка почула, що від каменів відбивається дивна глухувата луна, немов прадавнє капище нишком повторює їхні слова.

— Ти чуєш? — стривожено запитала вона.

Дік підозріливо прислухався.

— Авжеж, щось таке… Якийсь тихий гул.

— Це камені, — злякано сказала Еріка. — Ми їх стривожили…

— Не мели дурниць, — невпевнено озвався лицар. — Пробач, здається, я наговорив зайвого. Але все-таки ти повинна розуміти, що ми самі не впораємося. Я мушу знайти своїх друзів.

— Так, звісно, — приречено пробурмотіла вона. — Ти маєш рацію. Я дурна, але мені просто дуже не хочеться залишатися самій. Коли ти повернешся?

Камені стихли, ніби вдовольнилися їхнім швидким примиренням. Раптом дівчина зрозуміла, що зовсім забула, як воно — бути самій. Звичною стала присутність цього шотландського лицаря, його в'їдливі жарти, навіть його бурчання. Раптом із Діком що-небудь станеться, що вона тоді робитиме? Мабуть, уперше дівчина серйозно замислилася над цим.

— Сподіваюся, скоро, — була скупа відповідь. — І, швидше за все, не сам, а з помічником.

— Із ким це? — ревниво поцікавилася дівчина.

— Еріко, не дурій, — суворо мовив шотландець. — Їжа в тебе залишилася, з голоду не вмреш. Я посвищу ось так, — він вибагливо свиснув, — коли повертатимусь. Сиди сумирно, нікуди звідси не йди! Місцина тут відлюдна, жодна людина при здоровому глузді сюди з доброї волі не поткнеться.

Еріка ще хотіла запитати, чому це саме такі люди не навідують цю місцину, але Далхаузі вже пришпорив свого коня й зник у лісі.

— Ось і залишилися ми з тобою самі, — сумно сказала дівчина своїй конячці, що відповіла їй приязним форканням.

* * *

Еріка ніколи не бачила такого великого міста. Що й казати, вона була вражена, коли наблизилася до величезних стін із сірого каменю заввишки добрих п'ятдесят ярдів, що обступали гордовитий Едінбурзький замок, який стояв на Замковій скелі. Прадавня резиденція шотландських королів… Відверто кажучи, Еріка уявляла її собі не такою похмурою. За нижчою стіною, яка обгороджувала місто, де-не-де виднілися шпичаки над церквами, а гострі дахи будинків зливалися в суцільний ліс — принаймні, так здавалось дівчині. Звичайно, Едінбург не міг зрівнятися своєю красою та пишнотою з Парижем, Лондоном чи навіть Руаном, однак для людини, яка все своє життя провела серед пагорбів і долин, він був величним видовищем.

Далхуазі, як і обіцяв, з'явився не сам. Вранці разом із умовним посвистом у таборі матеріалізувався радісний Оуен. Здавалося, веснянкуватого пажа нітрохи не здивувало те, що він знову бачить Еріку. Хлопчисько був у найкращому гуморі й здавався сповненим сили та енергії. Вона й отямитися не встигла, як уже знала всі новини. Виявляється, Дуглас сидить у Едінбурзі ось уже тиждень, оголосив по всьому королівству, що в нього вкрали наречену. Порт перекрито, на всіх брамах стражників підкуплено, й щовечора вони повідомляють Дугласу, хто прибуває в місто. Але він, Оуен, ще завдасть їм усім перцю. Приблизно такий вигляд мали справи в поданні спритного пажа.

Річард же, навпаки, був такий похмурий, що дівчина так і не зважилася ні про що розпитати його. Тепер на Еріку начепили чоловічий костюм, який жахливо заважав їй. Тверда куртка з кепсько вивареної буйволячої шкіри по-дурному відстовбурчувалася на спині та на грудях, комір різав шию, плед сповзав, і дівчині раз у раз доводилося поправляти всю цю незвичну конструкцію. Кілт надягти відмовилася навідріз. Цього тільки й бракувало — заголювати ноги вище коліна! Це не для неї.

Вони з Діком та Оуеном повільно під'їхали до міських воріт, і Еріка відчула себе досить незатишно перед чотирма стражниками, які охороняли в'їзд у Едінбург. Величезні чавунні ґрати було піднято, й вони нагадували пащеку якогось чудовиська, ладного її проковтнути. Вона мимоволі зіщулилась, але відразу згадала Річардові настанови та прибрала нахабного вигляду.

— Куди прямуєте? — похмуро поцікавився стражник.

— Наше судно «Свята Маргарет» завтра відпливає у Францію, — впевнено відповів Дік. — Я — лицар із почту графа Мара, а це двоє моїх зброєносців.

Він потрусив перед обличчям стражника заяложеним пергаментним сувоєм, на який той скосив око з помітною повагою.

— Що ж, проїжджайте, — буркнув він.

— Дрібнуватих зброєносців добирає собі граф Мар, — почула Еріка його слова, супроводжувані незлим смішком решти.

Вона зітхнула з полегшенням. Ніхто не вихопив зброї, не накинувся на них із лементом: «Це вони, в'яжи їх!» Що ж, потрапити всередину було доволі просто. А ось як їм вдасться вислизнути з цієї мишоловки? В'їжджаючи у ворота, вона з погано прихованим острахом оглянула грубі стіни, що змикалися десь у неї над головою.

Дівчина взагалі почувалася незатишно. Це чуже місто лякало її. Може, через сутінки, які швидко спускалися на його криві брудні вулички. Оточена зусібіч будинками, вона відчула себе в кам'яному мішку й зацьковано озиралася в пошуках вільної місцини. Громаддя Едінбургського замку, оточеного глибоким ровом, і міська площа перед ним залишилися ліворуч, і тепер, зважаючи на мало не розвалені халупи, втікачі перебували десь на околиці Старого міста. Еріку вразило те, що будинки в такому величезному місті були такі самі, як і в найбіднішому селищі: дахи вкриті дерном, стіни обмазані мулом, вікон нема…

Річард їхав попереду й затято мовчав. Їй страшенно хотілося під’їхати до нього й запитати, куди ж вони прямують. Але Далхаузі навіть не дивився в її бік. Це був якийсь зовсім новий Річард. Зібраний, рішучий, він віддавав накази, які хотілося беззаперечно виконувати. Очі в шотландця були напружено звужені, рука лежала на мечі, ладна будь-якої миті вихопити смертоносне лезо. Дівчина всією шкірою відчувала небезпеку, що нею віяло від лицаря.

Мимоволі вона засумнівалася в цій людині. Що, як це чергова хитромудра пастка і її просто везуть до Дугласа? Адже Еріка, як і раніше, майже нічого не знає про Річарда Далхаузі, навіть попри те, що вони вже два тижні подорожують разом. Ні, не може бути. Адже вони домовилися… Еріка ледве стримувалася, щоб не під'їхати до нього й не зажадати, аби відвіз її назад, але він не звертав на неї анінайменшої уваги — пильно стежив за всім, що відбувалося навколо. Зате Оуен був тут як тут — їхав поруч і торохтів без упину. Вони ще й дня не пробули разом, а він уже набрид їй до смерті. Він підморгував, кумедно надимав щоки, робив таємниче обличчя, загалом, усіляко демонстрував, що цілком обізнаний із усім, що відбувається. І як тільки Дік його терпів?

Дівчина знову скосила око на незворушного шотландця. Як би їй хотілося довідатись, про що він думає…

— Приїхали, — почула вона.

Веснянкуватий паж весело підморгнув їй, і Еріка здригнулася, відволікаючись від своїх думок. Вони опинилися перед довгастою похилою халупою, щоправда, складеною не з очерету, а з дощок. Над дверима закладу красувалася досить поважного віку вивіска, на якій було намальовано щось невиразне — чи то потворну рибу, чи грубий меч із одним оком.

— Що це? — не стримала свого подиву Еріка.

— Таверна «Тиха гавань», — радісно повідомив їй Оуен. — Ми тут завжди зупиняємося! Це найкращий заклад у місті. Годують пристойно й беруть недорого, — хазяйновито докинув паж.

Річард уже розсідлував свого коня. Дівчина скептично оглянула халупу й зітхнула. Авжеж, із усього видно, що не палац. Але після ночівель під дощем і це тішило. Еріка мовчки зіскочила зі своєї гнідої, звично взялася розсідлувати її.

— Агов, Оуене, допоможи їй, — півголосом кинув через плече Дік. — І вирушай.

Дівчина здивовано підняла одну брову. Вона завжди сама доглядала свого коня й допомоги зовсім не потребувала. Та Оуен уже спритно послабив попругу, відтиснув дівчину від коня та взявся за повід, збираючись вести тварину в стійло. Схоже, гніда зовсім нічого проти цього не мала.

Річард уважно огледів усе навколо й поманив її за собою. Вони пройшли вздовж стіни, кудись звернули, й незабаром опинилися перед малесенькими дверима.

— Сюди, — коротко наказав шотландець.

Коли ввійшли в темне приміщення, Еріка на мить осліпла. Вона об щось спіткнулася й ніяково ввіткнулась у спину Далхаузі.

— Ох, пробач, — поквапливо відсторонилася.

Шотландець мовчки запалив світильник, і в кімнаті відразу засмерділо прогірклим баранячим салом, яким було просочено ґніт.

— Давай руку, — він обернувся до неї, простяг свою долоню.

Еріка взялася за неї, несміливо глянула на нього й завмерла. Чомусь її збентежив його завзятий погляд — зовсім як тоді, в Бархеді. Здалося, зараз Річард притягне її до себе, обійме, й вона відчує на своїх губах смак його поцілунку… Господи, які дурниці лізуть у голову. Вона за два кроки від свого лютого ворога, а на думці така нісенітниця!

Дік із досадою відвів очі — помітив, як вона зніяковіла. Вони залишилися вдвох, і не піддатися спокусі було складно. Зусиллям волі він змусив себе не думати про те, що вони знову самі. Тільки налякав її…

— Дякую, — пробурмотіла дівчина, сідаючи на тверду лаву, яка, очевидно, слугувала в цій кімнатці за єдине ліжко. — Тут ми й житимемо?

— Тільки переночуємо. «Свята Маргрет» відпливає завтра.

Він узявся хазяйновито розставляти на розхитаному столі якісь миски.

— Як? — переполохалася Еріка. — Завтра?! А ми встигнемо?

— Не хвилюйся, встигнемо, — заспокоїв її лицар. — Я зумисне привіз тебе сюди напередодні відплиття — у Дугласа так менше шансів знайти тебе в місті. Хазяїн харчевні — мій старий друг, він нас не викаже. Нам поталанило, що в Едінбурзі в нашого ворога не такий великий загін. Нам вдалося прослизнути в місто непоміченими, виходить, половину справи вже зроблено. Звичайно, не слід забувати, що порт натоптано людьми Чорного лицаря. У мене є один план… Але спочатку дочекаємося Оуена.

Він не доказав, а вона не запитувала. Цьому новому Річардові складно було ставити дурні запитання. Шотландець мовчки вийшов із кімнати й за деякий час повернувся з горщиком юшки, що чудово пахла й гаряче парувала.

— О! — зраділа Еріка.

Він посміхнувся у відповідь на такий щирий вияв почуттів. Поки його не було, вона трішки прибрала, й тепер, наскільки це було можливо, кімнатка набула вигляду житла. Вони мовчки сіли до столу, з задоволенням сьорбаючи гаряче вариво. Дивлячись, як він, їсть, обпікаючись, дівчина посміхнулася.

— Ти чого? — підозріливо поцікавився Дік, обережно дмухаючи на ложку гарячої юшки.

— У мене таке відчуття, начебто ми знов удома, — вона поклала голову на руки, й далі дивлячись на нього.

Шотландець захлинувся, застукотів собі по грудях.

— Більше так не жартуй, — суворо сказав, коли відкашлявся.

Після вечері обоє, не змовляючись, розійшлися по різних кутках, щоб чекати на Оуена. Кожен мовчав, думаючи про своє. Смеркало. Дівчина відчувала, що після ситої їжі її починає хилити в сон. Спробувала зручніше влаштуватися на твердій лаві. Було вогко й незатишно, до того ж, останні Дікові слова її образили. Чому він так дивно до неї ставиться? Що такого вона сказала? Він то притягує, то відштовхує її, немов чогось боїться.

У заїзді вже стояла тиша, тільки дощ понуро тарабанив по даху. Їй стало сумно. А може, в нього є наречена — спала їй, загалом, така проста думка. І Еріка відчула себе вже якось зовсім недобре. Напевне, так і є. І чого б це в нього не могло бути нареченої? Він хлопець вродливий, та ще й лицар. Еріка відчула, що починає тихо ненавидіти цю невідому їй дівчину. Напевне, якась потвора…

Тихо зарипіли двері, й вона злякано підстрибнула на своїй лежанці. Шотландець рвучко озирнувся, в його руках блиснуло лезо кинджала.

— Це я, господарю, — прошепотіло від дверей.

— А, це ти, Оуене, — з досадою промовив Річард. — Я ж просив не називати мене господарем!

— Гаразд, господарю, — захихотів паж, виходячи з темного кутка в коло тьмяного світла. — О, їжа!

Він недбало кинув на підлогу якийсь мішок і прожогом кинувся до столу, на ходу витягаючи з-за пазухи дивовижних розмірів ложку.

— Ось тому я ніколи не їм із ним з одного посуду, — повідомив Дік трохи сторопілій дівчині.

Давлячись і плямкаючи, хлопець заходився жадібно сьорбати юшку, виловлюючи найсмачніші шматки просто з миски й запихаючи їх собі до рота. Еріка скривилася, на таку невихованість. Але щось їй це нагадало…

— У порту всі збожеволіли, — з натоптаним ротом почав розповідати Оуен. — Я щойно звідтіля. Поткнувся був до нашої шхуни, просто так, перевірити, але мене миттю згребли й облапали всього, мов дівку. Але заспокойтеся, я їм так відповів, що вони хутко відчепилися! Дугласові люди обшукують усі візки й перевіряють усіх пажів та зброєносців. Уже двоє наших хлопців побилися з ними, — радісно повідомив він.

— Ти приніс усе, що я просив? — суворо запитав Далхаузі, перебиваючи нескінченний потік слів, який лився з хлопчиська.

— Звичайно, — впевнено відповідав хитрий паж, показуючи в посмішці щербаті зуби. — Коли бувало, щоб я підводив вас, сер?

Він ретельно облизав свою скромну ложку й сховав її на колишнє місце. Виволік на середину кімнатки чималого мішка, спритно вивернув його просто на підлогу. Звідти посипалося різноманітне ганчір'я — подерте й вочевидь із чужого плеча. Річард, нітрохи не здивований, нахилився й почав зосереджено перебирати все, що приніс його юний зброєносець. Дівчина з недовірою спостерігала за всіма цими приготуваннями, не знаючи, що й казати. Лицар скінчив порпатися в дивній одежині й задоволено потер руки.

— Годиться, — радісно схвалив він. — Молодчага, Оуене!

Веснянкуватий паж засяяв від гордощів. Потяг носом і зарозуміло скосив око на мовчазну Еріку — мовляв, он ми які.

— А як там наші — чи всі готові? Ти знайшов, кого треба? — діловито розкладаючи те, що приніс Оуен, на лежанці, запитав шотландець.

— Гаррі з Джеком ще з вечора на місцях, — чітко відзвітував хлопчисько, — речі й коні вже на кораблі. Сеймі зі своїми буде в порту вранці. Він сказав, що пам'ятає про свій борг і готовий сплатити його хоч зараз. Усе навіть краще, ніж можна було уявити!

Дік скоса кинув на нього підозріливий погляд. Здавалося, паж зараз лопне від гордощів.

— Я знайшов ще двох рудих! — переможно випалив він.

І тут Еріка не витримала.

— Хто-небудь пояснить мені, що відбувається, врешті-решт? — вона обурено тупнула ногою. — Ми що, збираємося на маскарад?! Що все це означає?

Двома пальцями вона гидливо підняла якусь брудну хламиду, що нагадувала грубу спідницю. В Оуена надулися щоки від ледве стримуваного сміху.

— Цілком правильно, — підтвердив Річард Далхаузі. — Влаштуємо невеличкий маскарад.

— Що?! — ще більше обурилася Еріка. — Ви збираєтеся вбрати мене в це дрантя? Та таких, як я, сюди четверо поміститься!

Вона розтягла величезну потворну спідницю, демонструючи її обсяг.

— Сподіваюся, ти добре зіграєш свою роль, інакше потрапиш просто в лабети до сера Вільяма Дугласа, — незворушно правив своєї лицар, забираючи в розлюченої дівчини ганчірку. — Гадаю, порожнечу ми чимось заповнимо.

Він підморгнув Оуену, той прожогом вискочив надвір і за кілька хвилин повернувся з величезним оберемком соломи.

— Діку, — жалібно попросила Еріка, знесилено падаючи назад на лежанку, — поясни, будь ласка… Що це за план? Я нічого не розумію.

Щойно паж вискочив за двері, обличчя лицаря знову набуло стурбованого виразу.

— Ти сама чула, що казав Оуен: Дуглас перевіряє в порту всіх, хто здається йому підозрілим. Нам треба провести тебе на корабель, так?

Дівчина кивнула. Із цим важко було не погодитися.

— Спочатку ми збиралися сховати тебе в мішок із сочевицею, але потім з цілком зрозумілих причин передумали. Оуен сам бачив, як Дуглас пропоров мечем кілька мішків, перевіряючи.

Еріку пересмикнуло.

— Оуене, ходи сюди, — покликав він. — Ми вирішили розіграти невеличку виставу. Щоправда, доведеться тобі дещо витерпіти, але це вже справа така…

Троє сіли в тісне коло, Річард нахилився до співрозмовників і почав тихо, але наполегливо викладати свій план.

* * *

Ранок у Едінбурзькому порту, як звичайно, почався вдосвіта. Ще до сходу сонця похмурі рибалки почали стікатися до пристані, щоб вийти в море на своїх веслових човнах і фішботах.[52] Широкою причальною стіною поважно походжали двоє торговців, які уважно стежили за тим, як вантажився їхній крам, що вирушав до Фландрії. Барила з ворванню, грубі сувої шкір, важкі мішки з вовною вивантажували на дерев'яний настил, де їх прискіпливо оглядали метушливі прикажчики. Матроси допомагали вантажникам або терпляче чекали, коли все складуть, щоб можна було зійти на корабель. Поруч із деякими з них метушилися дружини, що проводжали своїх чоловіків у далеке плавання, подекуди чувся плач. Усі діловито сновигали то туди, то сюди, кожен був заклопотаний власною справою.

Цього дня порт було просто натоптано різним людом — матросами, пажами, слугами, лицарями та їхніми зброєносцями… Мабуть, такого стовписька Единбурзький порт не бачив давно — ще з часів англійського панування, коли грізний Едуард Великоногий[53] захопив столицю. Сьогодні на допомогу традиційному союзникові звідси відпливав у Францію великий шотландський загін під орудою графа Мара. Цей похід був його гордістю. Шотландські лицарі хотіли взяти реванш за Халідон-Хілл і Невіл-Кросс…

Тут був присутній навіть регент Шотландії — Вільям Дуглас. Грізний граф здавався похмурішим за хмару. Його понурий вигляд цілком виправдовував прізвисько Чорний лицар. Він стояв осібно й не брав жодної участі в приготуваннях до від'їзду, лише уважно споглядав портову метушню. Час від часу до нього підбігав хтось із його людей, і лицар уважно вислуховував чергове повідомлення. Щохвилини його худе похмуре обличчя робилося лютішим.

Граф Мар, високий сивий старий із різкими, трохи неприємними рисами, серед яких вирізнявся великий ніс, підійшов до нього та схрестив руки на грудях. Дуглас неприязно глянув на нього. За сьогоднішній ранок цей надутий дурень нестерпно набрид йому. Перш за все він висловив надію на те, що регент візьме участь у поході проти англійців. Але коли почув ввічливе «ні», його тон помітно змінився.

— Сере Вільяме, ви марнуєте час, — ніби між іншим зауважив старий граф. — Її тут нема, цієї вашої нареченої.

Останнє слово він вимовив так, ніби зумисне хотів образити. Тон старого аристократа свідчив, що він не схвалює поведінки свого молодшого товариша. Відчувалося, що присутність регента на пристані йому неприємна так само, як і регент.

— Наймиліший Маре, мені й самому хотілося б у це вірити, — проникливо озвався Чорний лицар. — Але щось підказує мені, що вона тут. Може, це моє сьоме відчуття? І, здається, молодий Річард Далхаузі збирався плисти на вашому кораблі у Францію? — безневинно поцікавився він. — Щось я його не бачу. Хотілося б і його провести в далеку дорогу.

— Я знаю, на що ви натякаєте, Дугласе, — різко кинув граф Мар. — Це ваші особисті справи, ловіть свою наречену, якщо вже так припекло женитися, але не плутайте її з благом Шотландії! Річард відданий своїй батьківщині більше за будь-кого з нас, це я можу засвідчити. Невже ви не розумієте, що ваші з ним особисті рахунки можуть зашкодити справі?!

Чорний лицар обвів свого непроханого порадника холодним поглядом.

— Люб'язний графе, ви, видимо, забули, що його батько Александр теж був відданий справі Шотландії, однак це не завадило йому здати Карлайл англійцям, — злісно промовив він. — І я прошу не втручатися в справи, які вас не стосуються.

Він посміхнувся — побачив, як старий перемінився на обличчі. Це було відверте нахабство, але поважний граф мовчки проковтнув його репліку. Тільки почервонів і, не мовлячи більше й слова, розвернувся та пішов геть. Він знав, що нічим не зможе перешкодити лицареві з Лідденсдейла робити, що він схоче.

«Вони всі мене бояться, — подумав Дуглас. — І правильно роблять. Благо Шотландії!» Віднедавна він не надто відокремлював його від свого власного і, як свідчила практика, недарма. Він почав нетерпляче походжати, вдивляючись у юрбу на пірсі, яка дедалі прибувала. Чорт, так і справді пропустиш дівчисько! У тому, що вона тут, Вільям не сумнівався. Його ще жодного разу не підводило чуття, а зараз внутрішній голос просто кричав про те, що він не помиляється. Як іще їй вдасться потрапити до короля? Хід його міркувань був простий: якщо ця мала мерзотниця знає про спадщину, то обов'язково спробує відняти її в свого дядечка, котрий виявився настільки люб'язним, що посів її місце. О, він добре вивчив сімейку Персі! Ці свого не попустять. Напевне, молодший братик Родеріка сам пришив його та всіх його нащадків, ось тільки дівчиська чомусь не добив.

Він мимоволі заскреготів зубами. Ейлін, Ейлін, як ти могла… Як ти могла віддати перевагу цьому англійському вискочці! Тепер він змушений впізнавати в чужій дитині твої дивовижні очі, які колись були такі дорогі, твої риси обличчя…

Сер Вільям зосереджено почав видивлятися в юрбі, що зібралася на краю пристані. Вона тут… І нікуди від нього не подінеться! Раптом увагу лицаря привернув один дивний чоловік. Міцний, блакитноокий, зі спокійним приємним обличчям, у якому водночас проглядало щось хиже. Чоловік, як і він сам, уважно спостерігав за юрбою, що сунула до кораблів. На мить їхні погляди перетнулися, й Дуглас відчув щось дивне в тому незнайомцеві. Якусь невиразну небезпеку… Ніби зазирнув у обличчя власній смерті. Холодні блакитні очі дивилися просто на нього, без жодного виразу, крім жорстокої цікавості. Дуглас здригнувся — його немов обвіяв крижаний вітер невідомого.

За мить усе минулося. Чоловік байдуже звалив на плечі мішка, зігнувся під його вагою, покрокував до далекого причалу. Дуглас пошукав його поглядом, але той начебто розчинився в загальній колотнечі. За мить він уже й забув про незнайомця, та якесь неприємне відчуття залишилося.

…Біля крайніх пірсів величаво погойдувалися на темній воді дві карраки[54] та одна ускієра.[55] На тлі маленьких фішботів вони здавалися величезними китами, що випадково спливли серед зграйки стерляді. Там панувала весела колотнеча: лицарі востаннє перед далекою дорогою перевіряли своє спорядження, навколо метушилися пажі. Неподалік походжали дебелі портові дівки, робили вихиляси крутими стегнами; сновигали різноманітні шахраї та торговці дрібним крамом, пропонуючи всіляке зілля й ласощі.

Завантаження харчами та водою подекуди вже було скінчено. Зброєносці почали обережно заводити коней, котрі впиралися, високим трапом на палубу грубої, мов незграбна рибина, ускієри.

Кілька рибалок зацікавлено спостерігали за тим, як величезні дестриєри[56] важко сходили на борт. Моряки купчились навколо мішків із провіантом і ліниво попивали ель, захоплено обговорюючи коней. Неподалік від цієї веселої групи стояли двійко молодят, з вигляду — чоловік і дружина.

Напевне, молодик вирушав у далеку подорож уперше, бо пишнотіла красуня так і висіла на ньому, не бажаючи відпускати його до самих сходнів. Її щільно облягала довга полотняна спідниця, волосся було скромно заправлене під чепець, відкриваючи високе чисте чоло без єдиної зморщечки. Величезні зелені очі горіли тривогою, вона раз у раз нервово поправляла свою хустку, недбало накинуту на плечі. Моряк, високий, трохи зсутулений здоровань, тримався поважно. Він раз у раз нахилявся до своєї жіночки й щось шепотів їй на вушко — видно, заспокоював перед розлукою.

— Видно, дорогі коники, — ліниво мовив один із моряків, заздро поглядаючи на молодят, що обіймалися. — Чуєш, та годі вам лизатись! Усю душу роз'ятрили. Моя он прощатися зі мною вже давно не ходить — удома цьомкне, й досить.

Шотландці незлобливо загиготіли.

— Діло молоде, — поважно кинув сивий лоцман, який вочевидь користувався неабиякою повагою в товаристві. — А доладна в тебе жінка, — звернувся він до хлопця. — Не боїшся залишати її тут саму? А ну, як украдуть?

Молодий моряк ніжно посміхнувся дружині й похитав головою.

— Не боюся, — відповів спокійно. — Я її краще з собою візьму!

— Молодець! — озвався ще один, смаглявий горбоносий моряк у засмальцьованому береті. — А що, хлопці, вип’ємо, щоб і на нас так чекали на березі, як на цього хлопця!

Шотландці зсунули докупи глиняні кухлі, хтось крикнув: «Ще елю!» — і про них забули.

— Фух, — витираючи мокре чоло, відсапалася Еріка, — я думала, що все, не відчепляться. Ти думаєш, ніхто не здогадався? Слухай, ти знову випростався. Зігнися!

Дік непомітно поправив пучок соломи, що з'їхав із плеча, й зігнувся.

— Вибач, забув, — сказав він, нахиляючись до самого її вуха, ніби казав щось ніжне. — А ти як?

— Нічого, — пошепки відгукнулася дівчина. — Тільки солома дуже колеться. Невже неодмінно треба було так багато її туди натоптувати?

Дівчина роздратовано глянула на нього.

— Більше ніжності в погляді, моя люба, — попередив її Річард. — Не забувай, ми ж одружені.

Він хитро підморгнув їй, і Еріка мимоволі почервоніла. Звичайно, все це жарти, але вона й так насилу погодилася на таку авантюру. Ще б пак, зображати дружину цього нахаби! Спочатку вона просто задихнулася від такої пропозиції, але Дік запевнив, що він сам цього хоче ще менше, але іншої ради нема. Зараз навіть вона змушена була визнати, що план вдалий, а тоді це здавалося суцільною помилкою.

Але попри те, що досі все йшло добре, Еріка відчувала, як у неї трусяться ноги від дикої нервової напруги.

— Скоро вже? Я вся змокла від ляку, — зізналася вона.

— Бачиш он той корабель, що найдалі? — спокійно заговорив Дік, вказуючи на двощоглову карраку. — Це «Свята Маргрет». Нам потрібно дочекатися слушної миті. Пам'ятай, щойно остання людина зійде сходнями на палубу, тут якраз ми й повинні діяти. Цієї миті піднімуть якір, і корабель почне відчалювати. Гаррі та Джек подбають, щоб сходні не підняли завчасно. Як тільки побачиш, що якір піднімають, біжи щодуху на корабель.

— Я боюся, Діку, — прошепотіла Еріка.

— Не бійся, — тихо промовив він. — Я поруч.

Його впевнений тон подіяв заспокійливо.

— Ти в мене така пампушечка, люба, — раптом голосно сказав Річард, не відводячи уважного погляду від найближчого причалу.

Там, здається, щось відбувалося. Двоє здоровенних хлопців тягли від сходнів хлопчиська, який щосили впирався. Хлопчисько був неймовірно рудий, просто замилуватися можна було.

— Та що ж це діється, га, люди добрі? — закричав хтось із матросів. — За сьогодні вже другого рудого потягли. Скільки ж можна?

— Що там? — почула Еріка гучний владний голос, який змусив її завмерти від жаху.

Стражники тягли повз них хлопчиська, що несамовито репетував. Вільям Дуглас кинувся до своїх людей, розштовхуючи щільну юрбу. На мить злякано застиглій дівчині здалося, що Чорний лицар побачив її. Вона втратила контроль над собою та рвонулася геть, але чиясь залізна рука пригорнула її, не даючи можливості поворухнутися.

— Не хвилюйся, люба, — голосно сказав лицар, — напевне, якогось злодюжку спіймали. Ну-бо, швидше, поцілуй мене, — почула вона його шепіт.

— Що?! — обурилась Еріка.

Вона хотіла сказати, що такої угоди не було, але Дік раптом швидко притяг її до себе, не даючи часу на роздуми. Вона не встигла отямитися, як раптом зрозуміла, що цілується з ним. Цілується по-справжньому, без будь-якої гри, серед цієї величезної чужої юрби, і їй це страшенно подобається. Її не обходили Дуглас, наймані вбивці від дядечка, та й усі навколо, більше того — Англія, Франція і Шотландія всі вкупі… Вона відчувала божевільну радість, бо це диво повторилося з нею, і знову його чудові губи торкалися до неї так ніжно, що в неї почала паморочитись голова… Річард цілував її зовсім інакше, не так, як тоді в Бархеді, — не було цього божевільного злого натиску — сама лише ніжність. Нехай це тільки гра, але зараз вона була щаслива.

— Ти поглянь, досі ніяк не намилуються, — пролунав над ними чийсь веселий голос.

Компанія моряків по-доброму загаласувала, взялася знову обговорювати щасливих молодят. Дік якось судомно зітхнув і випустив дівчину з обіймів. Вони мовчки стояли одне напроти одного, важко дихаючи.

— Ти… — повільно сказав Річард. — Це було чудово.

Еріка нарешті отямилася, страшенно зашарілась і рвонулася вбік, але він швидко схопив її за рукав.

— Ти що, — засичав у обличчя. — 3 глузду з'їхала?! Це ж лише гра! Зараз вони все зрозуміють! Нам треба йти до корабля, якщо хочемо встигнути. Зараз почнеться.

— Що почнеться, Діку? — жалібно запитала дівчина.

Вона вже встигла забути, навіщо вони сюди прийшли. Їй раптом стало страшно, вона розгубилася. Гра, вистава? Еріка почувалася так, немов у неї раптово вибили з-під ніг опору, й вона поринає в грузьке, тягуче болото. Вона хотіла сказати, що якраз із її боку це точно не було грою, але шотландець уже не дивився неї. Не слухаючи жалюгідного белькотіння дівчини, він завзято тяг її до крайнього пірсу.

З боку, напевне, здавалося, що дружина вирішила насамкінець зчинити істерику. Втім, Далхаузі зараз не було часу думати, який вигляд усе це має збоку. Він пробивався крізь юрбу до «Святої Маргрет». Не треба було її цілувати! Він усе сам зіпсував, дурень. Але не думав же він, що дівчисько так налякається… А він сам? Чорт, але це був найпростіший спосіб відволікти від себе увагу Дугласових стражників і його самого. Дікові здалося, що один із них надто вже пильно почав розглядати Еріку. Ось він і вирішив… Дурень! Лаючи себе найостаннішими словами, шотландець протиснувся ближче до сходнів.

Здавалося, поки все йшло за планом. Товста ускієра повільно відчалила від берега, приєднуючись до карраки, що вже виходила з затоки. Юрба, мов єдиний організм, видала голосне зітхання, хтось захоплено засвистів. Настільки величне видовище не щодня побачиш навіть у такому порту, як Едінбург. Буде що розповісти дітям… Величезний корабель урочисто пройшов між пірсами, його широкі вітрила наповнилися вітром, і ускієру винесло в море.

Неподалік страшно репетував на своїх слуг Дуглас, але його жахлива лайка тонула в загальному прощальному лементі юрби. Здавалося, напруга в порту досягла найвищої точки. Річард був блідий, але спокійний.

— Зберися, — наказав він Еріці. — Зараз Сеймі відволіче їх. Запам'ятай, щойно почнуть піднімати якір, відразу біжи! У тебе все вийде.

Дівчина його ніби не чула. Вона дивилася кудись повз нього розширеними очима, в яких світився безмірний подив. Лицар різко озирнувся й побачив, як блакитноокий здоровань, що стояв просто в них за спинами, холодно примружився, замахнувся та з силою кинув ножа просто в груди Еріці. Холодна криця, що її метнула професійна рука, коротко блиснула на сонці, й Дік закричав. Одна мить розтяглася для нього в тисячу років. Він бачив, як неприродно розширилися в дівчини зіниці, як раптом відлила кров від щік, забарвила їх у мертвотно-блідий колір, як розтулився в безгучному лементі рот… Лицар рвонувся вперед, вкладаючи в цей кидок усі свої сили.

— Падай! — закричав він, збиваючи її з ніг.

Щось нестерпно гаряче дряпнуло його ліве плече, прокреслило на ньому смугу пекучого болю, але він уже розпластався по землі, прикриваючи тремтячу дівчину всім своїм тілом, втискаючи її в себе… Серце скажено стукотіло в грудях. Почувся пронизливий жіночий вереск, чиїсь вигуки, хтось важко затупотів дерев'яними черевиками по настилу… Одну мить він знав єдине: вона тут, вона жива. Він повторював собі ці слова, як заклинання, притискаючи до себе її голову зі збитим набакир чіпцем. Потім згадав, що треба щодуху бігти.

— Годі, годі, — зашепотів він у її маленьке вушко, — усе скінчилося. Усе гаразд. Ти жива! Підводься-но. Вдавай, що нічого не сталося. Ми мусимо бігти, чуєш?

Еріка підняла на нього божевільний погляд, і шотландець побачив, як страшно тремтять її губи.

— Ти можеш іти? — він узяв у долоні це перелякане, любе, найдорожче личко.

Вона кволо кивнула. Підтримуючи тремтячу дівчину, Дік допоміг їй підвестися. Справи кепські, — подумалося йому. Навколо збилася щільна юрба цікавих, усі охкали, ойкали, висловлювали співчуття…

— У тебе в плечі кинджал! — Еріка тремтячим пальцем вказувала на його ліву руку.

Ричард вилаявся, висмикнув зброю. Йому пощастило — лезо застрягло в натоптаному соломою плечі, проникло в нього тільки трішечки, прокреслило глибоку подряпину на лопатці. Блакитноокий здоровань зник без вісти, й це тішило. Вони почали тихцем вибиратися з натовпу. Дік підняв голову та з відчаєм побачив, як «Свята Маргрет» починає повільно розгортати вітрила.

— Швидше, — крізь зуби прошепотів він, відчайдушно тягнучи за собою дівчину.

Лицар уже починав сподіватися, що все обійдеться…

Стояти!!! — пролунав позаду страшний голос.

Здавалося, вся пристань завмерла, коли почувся цей рик. Далхаузі страшно вилаявся та рвонув із піхов, схованих під курткою, кинджал.

— Ім'ям короля, наказую вам: стійте!

Дуглас, оточений своїми людьми, розкидаючи натовп, що з’юрмився на вузькій пристані, пробивався до них із протилежного кінця пірсу.

— Ці люди злочинці! — почула Еріка. — Вона англійка, хапайте її!

Дівчина озирнулася й відчула, як її ноги приростають до пірсу. Грізний погляд Чорного Дугласа наздогнав її, паралізував її волю, змушуючи м'язи дрібно тремтіти. Дівчина застигла, не в змозі очей відвести від цієї страшної людини, що невідворотно насувалась на неї. Дуглас із шелестом витяг із піхов меча, й народ довкола нього позадкував. Він упізнав її! У цьому не було жодних сумнівів. Еріка судомно зім'яла в руках фартух. Цей маскарад здався їй зараз особливо жалюгідним. Розпатлана, нещасна, вона стояла перед Дугласом, і в її величезних зелених очах плавав первісний жах.

Раптово гора діжок, складених одна на одну та зв'язаних безліччю мотузок, загрозливо нахилилася. Мотузки, що здавались таким міцними, лопнули, ніби від чарів, випускаючи на волю бокатих бестій, що закрутилися під ногами.

— А-а-а! — видихнула юрба й сахнулася назад, напираючи на сторопілого сера Вільяма.

Діжки котилися просто на переляканих людей, збиваючи з ніг усіх, хто траплявся їм на шляху. Хтось полетів із краю пірса у воду…

— Біжімо! — закричав Річард Далхаузі просто над вухом у нещасної дівчини, виводячи її з заціпеніння.

Вони щодуху кинулися до «Святої Маргрет». Із високого борту карраки чулася страшна лайка, навколо діялося не знати що — люди металися, збиваючи один одного й ще більше посилюючи сум’яття. Еріка з жахом побачила, як широкі дерев'яні сходні корабля повільно повзуть догори.

— Ми не встигнемо! — у відчаї закричала вона.

Відстань між карракою і пірсом неухильно збільшувалася. Просмолений борт корабля нависав просто над втікачами, їм звідтіля щось кричали, але серед усього цього галасу неможливо було розібрати, що саме.

— Стрибай! — страшно загарчав Річард.

Еріка зупинилася, погляд її впав на темну воду, що вирувала внизу.

— Стрибай, кому кажуть! Стрибай, ти, боягузко!

Вона дико глянула на шотландця, потім відбігла на кілька кроків назад… У її очах запалала розпачлива рішучість. Дівчина рвонулася вперед, відштовхнулась від пристані й ниць упала просто на сходні. Обіруч вчепилася в дошки, набиті впоперек, зриваючи нігті, поповзла вгору. Сходні небезпечно нахилилися, але згори хтось наліг на них, і чотири руки підхопили втікачку, затягуючи її на борт.

— Річа-а-арде! — пролунав розпачливий крик Еріки.

Корабель повільно відходив від пристані. Шотландець озирнувся: Дуглас і його люди вже майже пробилися крізь перепону, що її утворили діжки.

— Тримай мотузку! — гукали з карраки.

Згори у воду шубовснули мотузяні сходи, якими користуються під час штурму. Далхаузі розбігся та стрибнув ногами вперед у вир біля борту. Він спробував схопити мотузку, але це йому не вдалося. Хвилі, закручуючись навколо корабля, кілька разів сильно вдарили його об борт, мало не втопили. Йому вдалося відштовхнутися ногами від борту й зринути. Трьома широкими гребками лицар досяг мотузки та вчепився в неї обома руками.

— Тягни! — крикнули з корабля. — Він ухопився!

Сильними ривками його почали піднімати на борт. Корабель, повільно розвертаючись, віддалявся від Едінбургської пристані.

— Стріляйте в нього! — почувся лютий крик графа Дугласа з берега.

Кілька стріл просвистіло в повітрі, одна встромилася просто у фальшбот. Річард Далхаузі перевалився через дерев’яну огорожу палуби й зник з очей. Юрба на березі свистіла й вигукувала, висловлюючи таким чином свій захват від сміливості двох втікачів.

— Дякую, Семмі! — доніс вітер чийсь крик із корабля.

Смаглявий горбоносий моряк у засмальцьованому береті непомітно сховав за високі гетри невеличкого ножа з чорним руків'ям і, насвистуючи, подався геть. Розрізані мотузки валялися біля того місця, де він стояв хвилину тому.

— Нема за що, — весело промовив морячок, швидко зникаючи в лабіринті знайомих з дитинства портових будов. — На те й існують друзі.

* * *

— …Отже, мій люб'язний Ноллісе, ти не бажаєш розповісти мені що-небудь новеньке?

Голос звучав глузливо, ніби той, хто запитував, сам не вірив власним словам. Джон підняв голову з лави й розплющив одне око. Друге, заплиле, не розплющувалося зовсім.

— Наприклад, що твою місію виконано і я можу спокійно спати, не побоюючись неприємних сюрпризів?

Сер Джеффрі люб'язно нахилився до нього, прикладаючи долоню до вуха. Не почув відповіді й махнув комусь невидимому рукою.

— Шкода, — мовив він. — Пробач, але я сподівався, що ти цього разу виявишся моторнішим.

— Я зробив усе, що міг, — прохрипів слуга. — Це не моя провина, що в неї з'явився захисник.

У повітрі просвистів ціпок, з розмаху опустився на його оголену спину. Він скинувся й заплющив очі. Ну, не так уже й боляче, спробував себе втішити Нолліс. Бувало й гірше. Однак йому це вже починало набридати. Чого він ще від нього хоче, цей схиблений лорд?

Граф осудливо зацокав язиком.

— Ну-ну, Джоне, не треба впиратися. Я знаю, ти людина терпляча, але на двадцятому ціпку, по-моєму, можна й покричати. Розумієш, мені неприємно, коли ти кажеш мені, мовляв, у тому, що сталося нема твоєї провини. Це ж якраз твоя провина, Джоне, й тільки твоя, що ти випустив її. Я не хочу, щоб ти думав, начебто можеш легко відскіпатися. Ти не виконав мого наказу, й тому покараний.

Нолліс зітхнув. Здається, сер Джеффрі все-таки остаточно схибився. Видно, йому щоночі ввижається, що в Беверлі приїздить законна спадкоємиця та віднімає в нього графство. Ич, причепурився, ніби на прийом до короля. Він крекнув, зручніше вмощуючи живіт на твердій лаві. Дідько забирай, дожився — частують ціпками, як вілана за дрібну провину. Він застогнав, стиснув зуби. А боляче, Вельзевулів потрух!

— Годі, — змилостивився лорд, — іди геть!

Він недбало махнув рукою, відсилаючи похмурого плечистого парубка, що виконував роль ката. Той щось шанобливо промукав і швидко віддалився. Сер Джеффрі Персі присів поруч на чисту лаву, гидливо підсмикав гаптоване срібною ниткою чорне шовкове бліо.[57]

— Як же ти схибив, мій люб'язний друже? — замислено запитав він, оглядаючи найманця з погано прихованим презирством. — А я так на тебе сподівався…

— Це дівчисько виявилося хитрішим за всіх відьом Шотландії разом! — пробурчав Нолліс, втираючи кров із розбитого підборіддя.

Вони розмовляли спокійно, ніби нічого й не сталося. А що, звичайна справа — слуга провинився, пан розлютився… Але Джон у глибині душі відчував: щось у ньому завзято опирається такому порядкові. Може, справа в тому, що за ці півроку він звик до волі, до того, що не він, а йому підкоряються. Звик бути сам собі господарем. Найманець похмуро сплюнув кривавою слиною на підлогу, й молодий граф мимоволі поморщився.

— Виходить, ти знову загубив її, — він замислено крутив грубий золотий ланцюг на шиї.

— Не один я, — зауважив Нолліс. — Чорний Дуглас теж облизня спіймав. Приємно було помилуватися його перекошеною пикою. Їй-богу, його добряче обвели круг пальця!

— Замовч! — крикнув граф.

Джон байдуже знизав плечима — мовляв, мені що, можу й помовчати. Сер Джеффрі підхопився й нервово заходив із кутка в куток. Коли він довідався про те, що Вільям Дуглас теж шукає спадкоємицю, то просто розлютився. Наказав побити Джона, а сам метався по стайні, збиваючи все, що траплялося під руку та лаючись на всі заставки. Втім, Нолліс його розумів. Коли до справи береться Дуглас, тут уже не до сміху.

— Диявол, — прошипів граф.

Його пещене обличчя спотворила гримаса ненависті.

— Диявол, як це все змінює. Звідки він довідався про все, цей бісів Дуглас!

Граф замислився. Справи кепські. Його захвалений слуга зіпсував усю справу, випустив із рук дівчисько на самому початку, й тепер воно живе, ще й на волі. Йому навіть подумати було страшно, що станеться, коли сер Вільям Лідденсдейлський захопить законну спадкоємицю Нортумберленда. Мало того, що його графство може виявитися досить урізаним, вибухне ще й страшенний скандал. Якщо їхній рицарственний король довідається про те, як молодший Персі став графом… Це може дуже погано скінчитися. Джеффрі витер піт, який миттєво виступив на чолі. Він спробував заспокоїтися й міркувати логічно.

У нього є незаперечна перевага перед Чорним лицарем Шотландії. Перевага в часі й місці. Еріка, здається, збирається дістатися до двору англійського короля? Який, щоправда, зараз у Франції… М-да. Але графові Персі набагато легше буде перехопити її в ставці його величності, ніж графові Дугласу. Уже краще.

— Це війна, — замислено промовив він, дивлячись у простір.

Війна… Як дивно — щоб запобігти своїй війні, він змушений їхати на чужу. Джеффрі навіть розсмішила ця думка. Непоганий каламбур.

— Я б легко міг повісити тебе, Джоне, але ти мені потрібен живим, — лагідно сказав він. — Даю тобі останній шанс виконати те, що ти повинен. Але цього разу я сам простежу, щоб усе було зроблено як слід.

Граф із досадою обтрусив зі свого розкішного бліо прилиплі соломинки. Надалі йому наука. Якщо хочеш, аби щось було зроблено добре, зроби це сам.

Розділ 18

Двері до маленької кімнатки були відчинені, й звідти чувся радісний дитячий сміх. Дивно було чути його тут, посеред військового табору. Просто біля дверей, на складаних підставах був прилаштований маленький стіл, за яким сиділи двоє хлопчаків і щось запально кидали на стільницю.

— Я знову виграв! — заявив білявий сухорлявий хлопчик із обличчям, суцільно всипаним великим ластовинням.

— Ні, Оуене, ти знову шахрував! — лунко заперечив його партнер і ляпнув того по руці.

Другий хлопчисько сидів спиною до дверей, тому було важко розгледіти його обличчя. Одягнений він був у зелену котту[58] з довгими рукавами, штани й легкий шкіряний гамбізон, які йому були очевидячки завеликі. На голові в нього красувалася чепурна зелена шапочка, прикрашена совиною пір'їнкою, і з-під неї недбало вибивалися довгі золотаво-руді пасма. На відміну від першого, цей парубійко вигляд мав значно охайніший. Якби не чоловічий одяг, його легко можна було прийняти за дівчисько.

— Так нечесно, — розчаровано протяг Оуен, відкидаючись на лаві та згрібаючи три білі кістки в спеціальний дерев'яний стаканчик. — Все-таки я виграв. Ти ж знаєш, у цій грі не можна шахрувати!

— Але в тебе це чомусь чудово виходить, — в'їдливо відповів його співрозмовник, встаючи з-за столу та з хрускотом потягаючись.

Він повернувся до виходу, й відразу стало зрозуміло, що це справді дівчина в чоловічому костюмі. Ніжне личко вкрила вже легка засмага, воно було трішки обвітрене, чарівні веснянки на задерикувато піднятому носику, високі вилиці, але головне — величезні ясно-зелені очі. Широко розставлені, з бісівським вогником усередині, вони дивилися на світ весело й твердо, але водночас трішки загадково, ніби зберігали в своїй глибині якусь таємницю. Уже не дівчинка, але ще не доросла жінка, вона перебувала якраз у тому віці, коли юних спокусниць порівнюють із рожевими пуп'янками, котрі щойно розпускаються. Однак у цьому випадку доречніше було б порівняння з дикою шипшиною, на якій більше гострих шпичаків, аніж пелюсток.

— Щось його давненько нема, — діловито зауважила дівчина, наближаючись до виходу та вдивляючись у далечінь.

У її голосі чулася ретельно натренована байдужість. Паж скорчив кумедну пичку їй у спину. На вуличці не було нікого, тільки худий обдертий півень ліниво длубався в пилу. Незрозуміло, як він вижив — напевно, саме така гідна похвал помірність у їжі врятувала його від прямого влучання в суп для вічно голодних вояків.

— Слухай-но, він пішов зовсім недавно. Еріко, давай іще пограємо, га? — канючив хлопчисько.

— Ні, годі, — відгукнулася вона голосом суворої матусі. — І взагалі, Дік заборонив тобі грати!

— Ну, я ж просто так, потренуватися, — Оуен миттєво знітився й почав запихати стаканчик кудись за пояс. — О! Я, здається, бачу його.

Він підхопився, показуючи кудись.

— Де?!

У голосі дівчини чулася така щира радість, що паж тільки непомітно похитав головою. Еріка підхопилася з лави та кинулась була до дверей, але потім повернулася й знову сіла, вдаючи, що так і сиділа тут цілий день. На курній вуличці шато,[59] на околиці якого вони квартирували, з'явився високий лицар у легкій кольчузі й коричневому кілті. Неквапом наблизився до дверей, прихилився до одвірка.

— Знову грали в трик-трак?[60] — невдоволено поцікавився він, сідаючи на лаву й витираючи піт із чола. — Дайте-но води.

Дівчина кинулася вглиб дому й хутко принесла великий глиняний кухоль. Обоє мовчки чекали, поки лицар нап'ється.

— Ну, що там вирішили? — не витримав перший веснянкуватий паж. — Діку, скажи!

— А як же мій титул «господар»? — із вдаваною суворістю запитав Річард.

Оуен розплився в задерикуватій посмішці. Шотландець допив воду й поставив кухля на стіл.

— Щойно прибув гонець із королівської ради, — спираючись спиною на стіну, стомлено повідомив лицар. — Здається, наші королі збираються вести переговори… Дай Боже, щоб так воно й було. Завтра вранці ми виступаємо. Збирайтеся.

— Ур-ра! — радісно заволав Оуен. — Нарешті! Бо я вже геть скис, поки сидів у цій норі.

Він зневажливо махнув рукою в бік безлюдної курної вулички.

— Чого ти радієш? — обрубав його Далхаузі. — Що твою дурну голову нарешті підставлять під валійські стріли? Дурню, це ж війна, розумієш, справжня війна, а не прогулянка по Франції.

Паж негайно закопилив губи. Еріка мовчала. Вона притулилася до дверей, приклала долоню козирком до очей і задивилася кудись.

— Чого ти надувся, як миша на крупу? — знову звернувся лицар до хлопчиська. — Я сказав: збирайся. Іди, готуй спорядження. Ти мій зброєносець, а чи місцевий принц?

Оуен ображено відірвав себе від лави, кинув обурений погляд на мовчазну Еріку та вийшов.

У кімнатці запала гнітюча тиша. Стояв спекотний полудень, як часто буває наприкінці серпня, вуличкою вітер кволо закручував маленькі вихори куряви. По небу важко повзли хмари, в повітрі пахло зливою, що пройшла десь неподалік…

— Ну, ось і наша слушна нагода, — сказав шотландець байдужим голосом.

Річард старанно не дивився в її бік, але вона відчувала, наскільки він стурбований і засмучений. Дівчина проковтнула непролиті сльози й опустила руку, котру досі тримала над очима.

— Здається, знову буде дощ. Як набридло це дощове літо. Якщо ще й осінь буде така… — тремтячим голосом промовила вона.

— Ходять чутки, що Едуард і Генріх Ланкастер зараз у Нормандії, — начебто не чуючи її слів, промовив Дік. — Вони рухаються сюди, збираючись з єднатися з військами принца.[61] Найкраще, що можна зробити в такій ситуації — це відрізати їх один від одного. Видимо, саме це й збирається зробити король Іоанн.

Він помовчав, замислено креслячи носком чобота мудрі візерунки.

Учора прибули папські легати, — провадив лицар. — Папа хоче перемир'я…

— А король Франції його хоче? — запитала дівчина.

Шотландець знизав плечима.

— Король Іоанн справжній лицар, але й він повинен розуміти, що проти об'єднаного війська йому не встояти. Крессі[62] мусило навчити французів обережності. Все йде до того, що між государями почнуться тривалі переговори. Граф Мар повідомив мені, що у війську навіть зріє невдоволення. Але для нас це якраз найкраща можливість здійснити наш план. Ти повинна б радіти…

— А ти? — вирвалося в неї. — Тебе це тішить?

Дік нарешті глянув на неї. У його погляді не було нічого, крім утоми.

— Звичайно, радий, — байдуже сказав він. — Ти отримаєш свою спадщину, і твоєму життю більше не загрожуватиме небезпека. Нарешті посядеш місце, яке належить тобі по праву народження. Ти будеш щаслива там, у Англії — знатна графиня, молода, гарна…

Еріка мовчала, а серце болісно вибивало: там, там. Ти будеш щаслива там. Там, де на неї ніхто не чекає, там, де вона чужа… Англія, котру вона знала, поміщалася на крихітній ділянці кордону, біля маленького замку з однією-єдиною напівзруйнованою вежею. Англія… Ця країна зараз для неї пустий звук, але настане час, і вона полюбить її. Вона буде знатною дамою, вийде заміж за якогось багатого лицаря…

У душі піднялася хвиля протесту, але вона придушила її зусиллям волі. Треба звикати до того, що на неї чекає. Може, вона покохає свого чоловіка, та ще й як! Вони будуть щасливі, багаті…

— Гаразд, — відчуваючи, як горло перехоплює спазм, промовила дівчина. — Нехай буде по-твоєму. Я зроблю все, як ти скажеш. Можеш не сумніватися, якщо я справді стану графинею, ти отримаєш свої гроші. А зараз вибач, я піду збиратися.

Річард трохи здивовано глянув на неї, але нічого не сказав. Лише жовна на вилицях заходили. Еріка відвернулася, чекаючи, поки він вийде. Зрештою, в неї теж є гордість. Раз Дік хоче швидше позбутися її, вона йому охоче допоможе. Байдужий цурпак. Щойно стихли його кроки, вона люто кинулася збирати безладно розкидані по кімнатці речі. Відіпхнула ногою кінську збрую, за якою мусив стежити Оуен, почала запихати глиняні миски в спеціальну торбинку, котру сама пошила для посуду. За ці три місяці вони обросли неабияким господарством. Негідник! Вона, дурепа, старалася для нього, торбину цю дурнувату пошила… У неї в грудях поволі, але невпинно розгоралося полум'я ненависті до Річарда, й вона охоче підкидала в нього дедалі нові порції образ і гіркоти.

Хоче, щоб вона стала багатою, щоб пішла до короля? Добре, вона згодна. Авжеж, так буде краще для всіх — і для неї, і для цього холодного розважливого горця, і для його потвори-нареченої! Еріка схопила глечик і, замість того, щоб покласти його в мішок, зненацька кинула з усього маху об стіну.

Пролунав грюкіт, глечик розколовся, у кімнаті завис стовп куряви. Дівчина повільно осіла на підлогу, затулила обличчя руками й розпачливо заридала. Хіба цього вона чекала від нього? Як він може так просто віддати її? Весь час, поки вона подорожувала з Річардовим загоном по Франції, боялася цього моменту зустрічі двох армій, і ось він настав. Похідне життя, грубі звички солдатів, важкий побут — вона легко переносила все це, радіючи в душі, що може бачити Діка щодня. Та що їй була ця чужа війна, коли можна було випадково виявитися поруч із ним, посміхнутися та спіймати посмішку у відповідь, доторкнутися до його руки, подаючи їжу…

Еріці раптом згадалося, як вона плакала тоді на кораблі, безсоромно, при всіх обіймаючи його. Вона так перелякалася, що він загине, — геть-чисто забула на якийсь час про правила пристойності, стрімко кинулася до лицаря, коли його витягли на борт «Святої Маргрет». Дік, мокрий з ніг до голови, цокотів зубами, притискаючи її до себе здоровою рукою, і сміявся. А вона плакала від щастя, повторюючи, як заведена: «Тепер усе буде добре, усе буде добре»…

Дівчина схлипнула, розмазуючи брудні сльози по обличчі. Куди все це поділося? Куди пішло те, що пов'язувало їх під час подорожі, коли вона вдавала, що спить, спостерігаючи за ним з-під опущених вій, а він дивився на неї крізь вогонь, не зважуючись наблизитися? І на кораблі все було інакше — він був уважний до неї, вони щоразу довго сиділи, розмовляючи про всяку всячину… Це були найщасливіші години в її житті, воно знала це твердо. Більше ніколи цього не повториться, ніколи. Як дивно… Коли за ними гнався Дуглас, переслідували наймані вбивці, вона була щаслива, бо поряд був Дік. Але тепер гонитва скінчилася, її тривала подорож наближається до благополучного завершення, але чому ж тоді на серці так гірко й самотньо? Якби він покликав її, тільки пальцем поманив, вона б із радістю відмовилася від усього та побігла за Річардом куди завгодно — хоч у Англію, хоч у Шотландію, хоч до чорта в пекло… Але Дік не любить її, тепер це ясно, як Божий день.

Еріка опустила голову на коліна. Отак би й залишитися тут, не рухаючись.

— Агов, ти чого? — почула вона переляканий голос Оуена.

Він насторожено втупився в неї, опускаючи на землю величезного вузла, в якому щось дзвякало.

— Нічого, — зі злістю відповіла дівчина, витираючи сльози.

— Ні, ну справді… Що сталося?

— Не твоя справа, зрозумів?! — закричала вона. — Не бачиш хіба, як я радію!

Вона схопилася на ноги й широким кроком вийшла за двері, залишила пажа в цілковитому здивуванні.

* * *

…Гонець мчав шляхом, нахльоскуючи гнідого коня. Грудки болота летіли з-під копит скакуна, забризкуючи королівські лілії, вишиті на блакитній котті посланця.

У таборі шотландців панував лінивий спокій, який зазвичай настає по тривалому стомливому марші, коли військо зупиняється на відпочинок. Два командирські намети, розгорнуті похапцем у невеличкому ліску, в сутінках вирізнялися серед дерев, освітлені полум'ям безлічі багать. Після недавнього дощу мокре галуззя тріщало й запекло диміло, в таборі апетитно пахло щойно приготованою їжею. Навколо кожного багаття у вільних позах розташувалися солдати, відпочиваючи після важкого денного переходу — вечеряли, чистили спорядження або просто спали, загорнуті в пледи.

Швидко сутеніло. Заходове сонце опускалося за сусідній лісок величезною криваво-червоною кулею, забарвлюючи небо в багряні-сині тони. Стражник, що сидів на перегородженому колодою шляху, пильно вдивлявся в сутінкову далеч.

— Кого це до нас чорти несуть? — невдоволено пробурчав старий шотландець, відриваючись від своєї миски з кашею та хапаючи довгу піку. — Агов, агов, легше, приятелю! Стримай свого коня, бо якщо він забризкає рештки моєї вечері, я буду незадоволений.

Посміюючись, він перегородив гінцеві шлях. Із гнідого коня летіло жмуття піни, боки важко опадали.

— Мені терміново потрібен граф Мар! — по-французьки вигукнув гонець. — Йому послання від маршала Одрегема!

Шотландець тяжко зітхнув, не опускаючи піки. У його бороді застрягли шматочки каші, й він ретельно почав виколупувати їх звідтіля.

— Ну чого ж ти лепечеш не по-нашому, га, любий? Хто ж тебе зрозуміє? І що за мова така дурнувата… Та бачу, бачу, що на тобі намальовано, — щиросердно забалакав стражник, коли побачив, як той гарячкує та тицяє собі в груди, вказуючи на королівські лілії.

Старий неквапно обернувся назад і махнув рукою:

— Агов, Кваку, ходи-но сюди! Хутчій-бо!

Гонець люто вилаявся. З кущів майже миттєво зринув невисокий чорнявий юнак, котрий, видимо, виконував при стражникові почесну посаду перекладача.

— Ти добре французьку розумієш? — нетерпляче запитав королівський посланець.

— Так, месьє, — серйозно відповідав хлопчик із дивним прізвиськом. — Адже я місцевий.

Гонець окинув його недовірливим поглядом, але відразу заквапився.

— Скажи цьому кошлатому варварові, щоб він негайно провів мене до їх баннерета,[63] бо я йому голову знесу, — роздратовано наказав він. — Ось послання від маршала Одрегема.

— Це королівський гонець, месьє Дунлах, — чемно переклав хлопець. — Він просить дозволу пройти до графа Мара.

— То нехай собі йде, мені що? — нелогічно відповів шотландець, миттєво втрачаючи до посланця будь-який інтерес.

— Ходімо, месьє — кивнув перекладач.

За якийсь час у таборі пролунав гучний голос рогу, яким зазвичай граф Мар скликав лицарів на раду.

— Що там знову сталося? — роздратовано скинулась Еріка.

Вона ледь не перевернула собі на коліна казан із гарячою юшкою. Прикриваючись від їдкого диму, приклала долоню до очей і глянула в бік командирського намету.

— Піду послухаю, що скаже старий, — Річард підвівся з землі.

— Стривай, зараз я насиплю тобі вечерю, — запротестувала Еріка. — Коли ти повернешся зі своєї ради, все вже захолоне!

Дік посміхнувся, похитав головою, встав і рушив до графського намету, що невиразно білів у темряві.

— Ну чому він ніколи мене не слухає?! — сплеснула руками дівчина, з гіркотою дивлячись услід шотландцеві.

— Тому що обов’язок воїна — перш за все, — поважно сповістив Оуен, облизуючи ложку. — А вечеря може й почекати.

І відразу отримав ополоником по макітрі.

* * *

…— За цим я й зібрав вас, — провадив граф Мар.

У великому наметі головнокомандувача було тісно. Горіли світильники, хисткі тіні коливалися на полотняних стінах. Високий старий із суворо насупленими бровами спирався на свій дворучний меч і по черзі обводив поглядом мовчазну юрбу своїх соратників.

— Король відмовився прийняти умови принца Едуарда й наказав усім готуватися до бою. Як ви знаєте, військо англійців виявилося відрізаним від шляху на Пуатьє, — граф самовдоволено посміхнувся, начебто в цьому була його особиста заслуга, — і Чорний принц опинився в скрутному становищі. Едуард запропонував здати всі трофеї та всіх полонених, захоплених під час рейду по Турені, але його величність король Іоанн відповів відмовою. Тим більше, що військо англійців удвічі менше за наше та неабияк обтяжене обозом. До того ж, я чув, щойно в наше військо влилося ще одне поповнення, серед якого є й загін наших співвітчизників.

Мар тріумфально глянув на мовчазних слухачів.

— Ми приймаємо бій завтра на світанку, — тихо сказав він, і його голос задзвенів від погано прихованого торжества. — Нарешті нам вдасться поквитатися з англійцями!

Більшість шотландських лицарів схвально загаласували. Річард відчув, як кров повільно застигає в жилах. Бій! Чорт забирай, що він накоїв! Еріка в таборі, а вранці має бути кривава бійня! І він втяг її в це…

— Так! — голосно підхопив молодий Уемісс. — Давно вже час. Ми розтопчемо їх, змішаємо з землею, як вони намагалися це зробити з нами. Смерть підлим англійцям!

Хтось гмикнув, слухаючи цю палку юначу заяву, хтось радісно закивав. Дік зрозумів, що ладен зараз зірватися з місця, схопити дівчину в оберемок і бігти геть звідси, від своїх товаришів по зброї. Він засоромився цих думок, але занепокоєння підгонило: швидше, швидше!

— Я так і знав, що знайду підтримку у вас, друзі мої, — зворушено промовив старий граф. — Король висловив надію, що шотландці не осоромлять свого гордого імені, — він потряс якимось пергаментом. — Ми триматимемо лівий фланг, підемо слідом за французькою кіннотою.

— Чому це ми повинні йти після французів? — обурився хтось.

Граф Мар суворо глянув на того, що запитував, і той замовк.

— На королівській раді було вирішено, — провадив граф, — що лицарі спішаться. Ми повторимо хитрість супротивника,[64] застосуємо проти нього його ж тактику. Річарде, ти, здається, хочеш щось сказати?

Далхаузі, який слухав усе це з найпохмурішим виразом обличчя, похитав головою.

При Крессі англійці займали оборонну позицію, а ми якраз будемо наступати. Сьогодні пройшов дощ… У важких обладунках іти по мокрій землі буде складно. Я б залишив лицарів кінними, — рішуче відповів він.

— Молодий Далхаузі слушно каже, — втрутився Джонні Макгіл, доволі похмурий здоровань, який досі мовчав. — Нема чого нам усе повторювати за французами. Поїдемо верхи!

— Ні, — вперто насупився Мар. — Ми підкоряємося французькому маршалові й повинні діяти однаково з військом союзників. Годі. На сьогодні я оголосив усе, що хотів, а зараз повертайтеся до своїх загонів і починайте готуватися до бою. Вранці ми виступаємо. І хай допоможе нам святий Андрій.

Він коротко кивнув, і шотландці потяглися до виходу.

— Ви як знаєте, а мені все це не подобається, — вибираючись із намету, з серцем заявив Макгіл. — Битися пішки — навіщо? Так валійці хутко розстріляють нас, поки ми витягатимемо ноги з оцього болота! Агов, Діку, як ти думаєш?

Але Далхаузі вже зник у темряві — майже бігцем подався до місця спочинку свого загону. Одна-єдина думка билася в його мозку: якнайшвидше відіслати Еріку. Байдуже, куди, аби тільки подалі звідси…

Він швидким кроком перетинав лісок, вдивляючись у яскраву пляму багаття попереду. Дивно, біля вогню її не видно. Крізь гілля він розгледів своїх хлопців, які, зважаючи на все, вже повечеряли та збиралися вкладатися спати, але в освітленому колі багаття дівчини не було. Може, вона вже спить? Річард нетерпляче ступнув уперед. Треба розшукати Оуена…

— Ну ось, я ж казала, що все охолоне, — Еріка тихо виступила звідкілясь із темряви йому назустріч. — Чому тебе так довго не було?

Річард ледь не підскочив від несподіванки. Все-таки ніяк не міг звикнути до її дивацтв. Ходить вона лісом зовсім нечутно, начебто ельф якийсь.

— Що ти тут робиш сама в темряві? — суворо запитав він. — Я ж тобі заборонив відходити далеко від табору.

Всупереч бажанню, в його голосі чулося щире полегшення від того, що він бачить її, живу та здорову.

— Що сталося? — миттєво насторожилась вона.

Шотландець приречено зітхнув. Ні, від цих жінок нічого не сховається. Він раптом відчув, що ладен зараз схопити її в обійми, міцно пригорнути до себе й не відпускати більше ніколи — така вона була йому дорога цієї миті. Її любе вилицювате личко невиразно вимальовувалося в темряві, освітлене далеким світлом багать. Діку до нестями схотілося провести рукою по її теплій щоці, погладити розкішне розпатлане волосся… Видно, щось таке відбилося на його обличчі, бо в Еріки ледь здригнулися губи, вона трохи подалася вперед, ніби чогось очікуючи.

— У мене кепські новини, — видихнув він одним духом.

Вона вся завмерла, обличчя в неї зробилося переляканим, і без того величезні очі розширилися.

— Що?

— Король Іоанн відмовився вести переговори з Чорним принцом, — просто сказав Річард. — Завтра вранці бій. Щойно прибув гонець…

— І… що ти збираєшся робити? — розгублено прошепотіла Еріка.

— Я відішлю вас із Оуеном до Пуатьє. Зараз. Негайно.

Дівчина щосили притисла руки до серця, але нічого не сказала. Вона дивилася йому в обличчя, не відриваючись, тільки блакитна жилка часто-часто билася на її ніжній шиї.

— Зрозумій, так треба… — чомусь почав виправдовуватися Дік. — Я не можу залишити тебе тут. Жінці не місце на війні, ти сама це знаєш. Хтозна що призначено нам на завтра. Я не маю права посилати тебе на смерть! Не дивися на мене так, — несподівано попросив шотландець.

Еріка вперто задерла підборіддя.

— Як? — із викликом запитала вона. — Оце так?

Вона втупилася в лицаря своїми бездонними очима, в яких світилися страждання, образа, впертість… І ще щось, непояснене, чого він не вмів назвати. Річард відчув, як ґрунт вислизає в нього з-під ніг, коли він дивиться в ці очі. Страх від того, що він її більше може не побачити, притлумив решту думок і почуттів.

— Я нікуди не поїду, — вперто стисла губи дівчина.

Шотландець тяжко зітхнув. Це вже було трохи більше схоже на Еріку.

— Поїдеш, — жорстко заперечив він. — Що за дурість! Я знайду Оуена, й ви вирушите негайно.

— Ні! — вигукнула вона.

— Ти поїдеш, — з погрозою промовив лицар. — Поїдеш у Пуатьє, і чекатимеш на завершення битви за його стінами. Перестань упиратися, час іде! Вам треба швидше забиратися звідси!

Він схопив її за руку й потяг за собою. Еріка пручалася, та Річард був невблаганний і мовчки тяг її до табору.

— Оуене! — гукнув він.

З-під косо поставленого накриття виповз заспаний паж і витріщився на них безтямними очима.

— Чого це ви галасуєте? — спросоння нахабно поцікавився він. — Спати не даєте…

Добрячий стусан трішки привів його до тями.

— Іди, сідлай коней, — рикнув Річард. — Мого сірого та свого. Виводь їх на шлях. Мерщій!

Оуен прожогом кинувся виконувати наказ.

— Збирайся, — звелів Дік Еріці.

На його подив, вона підкорилася. Тремтячими руками взяла свою торбу, потім кинула її на землю, схопила плаща та так і застигла, притискаючи його до себе. Річард швидко відшукав у її дорожній торбинці маленьку дерев'яну скриньку й віддав дівчині.

— Сховай папери де-небудь на тілі, — наказав він.

Еріка мовчки, як сомнамбула, застромила жорсткий пергамент за пазуху. Дік тугіше затяг їй пояс і нетерпляче смикнув за руку.

— Швидше! Прощатися ніколи…

Він глянув на дівчину й завмер. Очі в неї палали божевільним вогнем. Річард відчув, що в нього перехоплює горло. Можливо, вони розлучаються навіки — раптом дійшло до нього. Назавжди. Більше він її не побачить. Серце лунко пірнуло кудись у порожнечу… Наступної миті їх жбурнуло одне до одного, так, як вітер шпурляє сухі листочки на схил.

Вони трималися одне за одного, як втопаючий хапається за соломинку, відчуваючи при цьому, наскільки немислиме те, що з ними відбувається. Нереальність усього цього будила в душі біль і водночас дарувала таку божевільну радість, що хотілося плакати від щастя.

— Люба, люба моя… — шепотів лицар, судомно притискаючи кошлату руду голову дівчини до себе, вкриваючи швидкими поцілунками її обличчя, цілуючи ледь припухлі губи, чарівно задертого носика, гострі вилиці, з захватом відчуваючи ніжну, слухняну м'якість її губів і шовк прозорої шкіри.

Еріка, плачучи та сміючись одночасно, притискалася до нього всім тілом, тримаючись за його плечі так міцно, немов боялася зірватися в порожнечу. Вона з насолодою застромила в його волосся свої тонкі пальці й видала якийсь горловий звук, ніби заворкотіла; від цього в Діка мурашки поповзли по всьому тілу.

— Не відпускай мене, — попросила вона хрипким голосом. — Не проганяй мене від себе! Я не можу без тебе, не хочу…

Вона ввіткнулася йому в груди, обійняла міцно, пригорнула до себе. Річард до крові закусив губу, відчуваючи, як у ньому всупереч розуму підіймається божевільне бажання не відпускати її нікуди, залишити тут, сховати де-небудь… Він із зусиллям таки придушив у собі цю малодушність. Про що він думає?! Сховати… Де, як? Їй потрібно швидше їхати звідси, рятуватися!

— Ні, Еріко, ні… — м’яко промовив він, — ти мусиш їхати…

Вона затрусила головою, ховаючись на його грудях, немов занурюючись у нього глибше, немов хотіла затулитися ним від цілого світу. Звідтіля почулися здавлені ридання.

Шотландець насилу відірвав від себе дівчину. Міцно взяв її за плечі, глянув просто у вічі.

— Ти повинна, розумієш, повинна, — стараючись, щоб його голос звучав якомога переконливіше, сказав він. — Ти повинна врятуватися, повинна жити! Я хочу, щоб ти жила, розумієш?

Дівчина судомно схлипнула.

— Чому ти весь час проганяєш мене від себе? — жалібно запитала вона. — Я хочу залишитися тут, із тобою!

— Це неможливо! — відчуваючи, що ще мить, і він не зможе опиратися, з досадою закричав Річард. — Як ти не розумієш, що я відсилаю тебе тільки тому, що кохаю!

— А як ти не зрозумієш, що я не хочу їхати з тієї самої причини! — в свою чергу затято кричала Еріка. — Я теж кохаю тебе, дурню нещасний!

Вони одночасно замовкли, розгублено дивлячись одне на одного. «Напевне, ми перебудили весь табір», — чомусь подумалося Діку.

— Ти… це серйозно? — тихо запитав він.

Дівчина часто закивала й боязко посміхнулася йому.

— І давно? — дурнувато поцікавився він.

— Що — давно? — відводячи погляд, промовила вона.

— Давно ти… ну, сама розумієш, — незграбно закінчив лицар, відчуваючи себе цілковитим дурнем. — Розумієш, я гадав, що ти до мене не дуже добре ставишся.

— Я ж кажу, дурень, — весело підтвердила Еріка й раптом серйозно запитала: — Відповідай, у тебе є наречена, яка чекає на батьківщині?

Шотландець ошелешено витріщився на неї. Він ще й досі не міг отямитися. Все навколо здавалося нереальним — цей ліс, сонні люди, намети, що біліли вдалині…

— Ні, звичайно. Звідки ти взяла?

— Тоді чому ти мовчав?! — зненацька накинулася вона на нього з кулаками. — Та я… через тебе… Я мучилася, невже ти був такий дурень, що не бачив нічого?

Далхаузі розгублено споглядав цей вибух люті. Несподівано він притяг її до себе, в його очах запалав незнайомий вогонь — вимогливий, звабливий… Він підкоряв… Еріка знову, як колись, відчула себе дуже маленькою в порівнянні з ним. Він закинув їй голову та вп'явся губами в її ніжні напіврозтулені губи. Зараз їй зовсім не хотілося пручатись. Дівчина переривчасто зітхнула й знову зі стогоном занурила руки в його волосся. Вона відчувала, як кров ритмічно пульсує в жилах, ударяє в голову, паморочить її… На мить вона стали однією кров'ю, одним серцем, одним подихом. Страх і гіркота розлуки відступили, залишаючи тільки це дивне, ні на що не схоже відчуття єднання.

— Агов, ви скоро там? — пролунав із-за кущів голос Оуена. — Я вже вивів коней на шлях.

Дік отямився перший. Із жахом глянув на небо, що вже сіріло, схопив Еріку за руку.

— Ти мусиш їхати! Мерщій, бо буде пізно.

Дівчина не встигла отямитися, як він уже поволік її до шляху. Біля високого в'яза стояли коні, вже осідлані, з торбами, припасованими до сідла. Поруч розгублено тупцював змерзлий паж.

Еріка зупинилася, благально глянула на шотландця.

— Ні! Я не поїду, лишуся тут… — намертво вчепилася йому в куртку.

— Ти довезеш її до Пуатьє, — грізно сказав Дік, дивлячись на Оуена. — Зрозумів? Ви повинні дістатися до міста й чекати на мене там.

Веснянкуватий паж злякано закивав. Річард схопив дівчину в оберемок і силоміць посадив на коня. «Яка вона легенька», — промчало в його думках.

— Їдьте! — крикнув він, вкладаючи їй у безвладні руки повід.

— Ні! — заридала вона. — Ні, ні, ні! Я кохаю тебе!

Лицар вихопив кинджал і з розмаху ввіткнув вістря в круп свого жеребця. Ображена тварина заіржала, збрикнула задніми ногами, і з місця зірвалося в галоп.

— Бережи її, головою відповідаєш! — він погрозився кулаком нещасному Оуену. — Прощавай!

Двоє вершників розчинилися в сірих сутінках. Річард Далхаузі постояв ще трохи, поки не стих тупіт на шляху, а потім повільно побрів назад. Його охопило якесь дивне почуття, начебто він втратив щось таке, без чого ніяк неможливо жити далі. Йому навіть стало важко дихати… Він зупинився, розриваючи комір котти, дослухаючись до навколишніх звуків. Лицар зітхнув. Тепер він вільний і може вмерти, як справжній воїн. На порожньому шляху посеред лісу стояла спокійна тиша, тільки з табору долинав приглушений гамір — там готувалися до вранішнього бою. До нього лишалося кілька годин.

* * *

На вітрі сльози висохли швидко. Вони пригнулися до сідел і мовчки мчали геть від французького табору. Еріка фізично відчувала, як із кожною милею вона втрачає Діка, залишає його десь там, далеко. Оуен всупереч звичайному своєму станові був серйозний, та і їй не хотілося розмовляти. Ковтаючи сльози, вона мовчки мчала вперед, підганяючи коня майже несвідомо. Здавалося, що в грудях, де щойно горів маленький вогник, раптом виникла величезна діра, крізь яку по краплі випливає життя.

Поступово Еріку опанувало якесь дивне заціпеніння. Повз неї летіли поодинокі дерева, пагорби, посріблені росою, сумно жовтіли в променях світанкового сонця, але вона не помічала нічого, заглиблена в себе. Уривки думок металися в голові, перебиваючи одна одну, мов задерикуваті горобці, котрі б'ються за шмат учорашнього коржа. У голові стугоніло єдине: він її кохає, а вона їде від нього, залишає самого… Щойно знайдене кохання люто боролося за життя, перед її внутрішнім зором виникали щораз нові й нові образи. Вона тонула в Клайді, й чиясь рука хапала її та витягала на поверхню; чорний кінь Дугласа мчав на неї, та стріла встромлялася якраз перед ним, змушуючи зупинитися й повернути назад… «Не бійся, все буде добре, головне, що ти жива», — шепотів знайомий голос. «Я відсилаю тебе геть тому, що кохаю"…

Вони вже від'їхали досить далеко. Сонце зійшло, навкруги простягалися обнесені огорожами поля, співали птахи. Спокій і благодать заколисували, не дозволяли повірити, що в цій сонній тиші може статися щось страшне. Було важко уявити, що зараз десь точиться бій, люди падають із коней, свистять мечі й стріли, збираючи рясні жнива смерті… Серед цієї мирної картини дивно було думати, що зовсім недалеко звідси ллється кров, багрянить високу траву… Так само вона втікала з Тейндела, поки батько та брати билися з проклятим Ноллісом. Той ранок теж було світлий і свіжий після минулого дощу, в гіллі співали птахи… Рік тому. Майже рік тому. Вона рвонула повід, змушуючи коня зупинитися. Навкруг стояла тиша, скрекотали коники, сонце поволі підіймалося над околицями.

— Ти чого? — запитав паж. — Поїхали, Дік наказав…

— Тихше! — зашипіла на нього Еріка.

Якась думка не давала їй спокою. Щось заважало… «Прощавай!» — сказав він. Прощавай — значить назавжди.

— Дивно, що нічого не чути, — несміливо озвався Оуен.

Еріка скоса глянула на нього. Паж був блідий, як молоко. Ластовиння на його писку здавалося маленькими ліхтариками, очі стали завбільшки як блюдця. Дівчина хотіла сказати, що сюди нічого й не повинно долинути, як раптом вони почули.

Страшний вигук, немов єдине зітхання, потрясло околиці, змусило вершників затиснути вуха, а коней злякано сахнутися вбік.

— Аа-а-ахха-а!

У цьому видиху чувся такий жах, що вони мимоволі пригнулися до голів коней. Немов віддалений гуркіт грому прокотився над спокійною землею, тільки хмар не було видно.

— Що це? — видихнула дівчина.

— Це воно… бій, — із жахом прошепотів Оуен. — Почалося.

Еріка на мить заплющила очі, відчуваючи, як серце холоне.

— Повертаємо назад! — раптом скажено вигукнула дівчина.

— Ти що?! — витріщив на неї очі паж. — Адже він наказав… Я головою за тебе відповідаю. Не пущу!

— А мені байдуже, що він там наказав! — зриваючи голос, закричала вона. — І на тебе мені начхати, й на твої накази! Хей-я!

Вона рвонула повід, змусила коня стати дибки. Нещасна тварина жалібно заіржала, й Еріка мало не випала з сідла. Сірий жеребець зробив гігантський стрибок і помчав назад просто через поле, пригинаючи високу траву.

На полі кипів лютий бій. Англійцям вдалося зайняти вигіднішу позицію на висоті: два пагорби прилягали один до одного, утворюючи пологу дугу, на якій височів частокіл, поспіхом вибудуваний за наказом Чорного принца. У шпари між кіллям виднілася суцільна стіна валійських лучників, котрі буквально поливали стрілами французьке військо, яке йшло в наступ. Дзенькіт тятив, які спускалися, лиховісний посвист стріл стояли в повітрі, нагонячи на супротивника сум'яття.

Величезний білий намет короля Іоанна стояв на невеличкому пагорбі. Оточений своїми лицарями, король Франції сидів у сідлі чудового білого інохідця, який від нетерплячки рив землю копитом.

Король Іоанн наказав своїм лицарям спішитися, сліпо повторюючи маневр власного ворога, зроблений ним десять років тому, й тепер гірко розплачувався за це. Важко озброєні французькі лицарі в тридцятифунтових обладунках повільно брели по коліно в болоті та являли собою ідеальні мішені для стрільців, як і обіцяв Джонні Макгіл на раді в графа Мара. То тут, то там хтось хапався за груди, прохромлені довгою валійською стрілою, і падав мертвий. Поле було вистелене безліччю тіл, але біля частоколу кипів лютий бій. Тут боровся цвіт французького лицарства. Яскраве сонце відбивалося від тисяч шоломів, грало на чудових панцирах, вітер полоскав штандарти найрізноманітніших барв і форм. Французи билися люто, однак англійці непохитно тримали оборону, не дозволяючи виманити себе за частокіл. Люди принца розуміли, що їх значно менше, й це додавало їм сили. Злість зневірених найчастіше дужча за хоробрість сильних…

Нападники тисли. Здавалося, зараз французи зломлять розпачливий опір, зметуть частокіл…

— За святого Георгія та Англію! — зненацька пролинув околицею голосний клич.

Великий загін англійської кінноти несподівано зринув із-за пагорба, де ховався до часу, і наметом помчав на ряди ворогів, що тримали англійців у облозі. Французи на мить здригнулися, але відразу згуртувались у єдиний лад, виставили вперед списи й мечі. Тепер їм доводилося боротися на два фронти. Їхні власні лучники та арбалетчики нічим не могли зарадити — стріли вражали своїх.

Король Іоанн, який спостерігав за ходом бою, рішуче опустив забрало гостроносого бацинета.

— Ми перемагаємо! — голосно вигукнув він. — Уперед!

Його величність підняв списа, посилаючи вперед свого коня, і добірна французька кіннота кинулася вперед, чавлячи своїх же піхотинців. Кіннотники зіткнулися з англійцями, які встигли розгорнутися та перешикуватись у бойовий порядок. Почувся тріск поламаних списів, дзенькіт мечів, крики поранених і вмираючих… Бій переріс у загальний безлад, бойовий порядок порушився. Тепер кожен бився з кожним. Люди рубали, кололи, хтось кричав, надривно й тонко, на одній ноті, десь чулася страшна англійська лайка… Все перемішалося, неможливо було зрозуміти, де чужі, де свої…

Загін Діка, з самого початку відтиснутий англійцями на лівий край, бився в ріденькому ліску на пагорбі. Їхню позицію можна було назвати доволі вдалою — звідси можна було бачити практично все бойовисько. Шотландці зуміли прорвати оборону англійців і тепер повільно рухалися вперед, тіснили супротивника на вершину пагорба.

— Річарде! — закричав Макгіл, невтомно працюючи мечем. — Дивися!

Далхаузі озирнувся й побачив, як просто під ними вздовж огорожі пробирається великий загін англійців. Видимо, ті мали намір обійти їхні позиції та вдарити з тилу, відрізати від французів.

— Уеміссе, лишайся тут, — наказав лицар, скочуючись униз. — Уперед!

Він уже мало що тямив. Вино битви вдарило в голову, сп'янило, змушуючи діяти за натхненням. Дік зіткнувся з якимось піхотинцем, перекинув його горілиць і помчав далі, рубаючи англійців праворуч і ліворуч. Позаду миготіли голими ногами шотландці з піками, загрозливо виставленими напереваги. Їхня несподівана атака поплутала карти супротивника — ряди англійців здригнулися й розсипались. Вороги побігли.

— Жени їх! — запально гукнув Макгіл і відразу впав зі стрілою в горлі.

Вони вибігли просто на лінію валійських лучників. Дік на бігу висмикнув із-за спини лук і впав на землю, ховаючись за огорожею.

— Лягай! — гукнув до своїх.

* * *

…Сірий кінь перелетів через огорожу та рвонувся вперед, бо його невтомно підганяла руда вершниця.

— Сті-ій! — відчайдушно волав Оуен, але дівчина його не чула.

Вона дивилася тільки вперед, затято відшукуючи Річарда в гущі бою.

— Ді-і-іку! — рознісся по полю її розпачливий дзвінкий лемент. — Річарде, я тут!

На неї кинулися якісь піхотинці, але дівчина щосили стьобнула коня й поскакала краєм поля туди, де миготіли картаті кілти шотландців.

Нарешті вилетіла на відкритий простір і дико озирнулася. Навколо діялося щось немислиме. Тріскотіли списи, блискали мечі, миготіли чиїсь перекошені від ненависті обличчя, чулися крики… Кілти, обладунки, чорняві, біляві голови, руки, ноги — все перемішалося в якийсь моторошний калейдоскоп… Еріка розгубилася. Оуен десь відстав. Як у цій метушні вона знайде Річарда?

— Діку! — мало не плачучи, знову закричала вона. — Де ти?

Цієї миті на сусідній пагорб вилетіло з шестеро кінних англійців. Зважаючи на їхній вигляд, це були не останні люди в почті принца Едуарда — пурпурні туніки, накинуті на чудові обладунки, були гаптовані золотими левами, попереду скакав прапороносець із королівським штандартом. Видимо, їх хтось переслідував, тому що вони мчали, не зупиняючись, просто на неї. Еріка кинула коня вбік, звільняючи дорогу, як раптом з-за невеликого лісочка напереріз вершникам кинувся загін піхотинців. Вершники почали люто відбиватися від несподіваної атаки, а тим часом із-за пагорба вискочили їхні переслідувачі. Десяток кінних французів широким крилом розгорнувся на пагорбі, перепиняючи англійцям шлях.

Англійські лицарі розвернулись і помчали на ворогів, між ними та переслідувачами зав'язався миттєвий бій. Еріка озирнулася й із жахом побачила, що мимоволі виявилась між якимось вершником і піхотинцями. Вона помітила, як один із них припав на коліно й ретельно прицілився з арбалета у високого лицаря в багатому спорядженні, що люто відбивався від двох кіннотників, які на нього насідали. Холонучи від жаху, Еріка побачила стрілу, націлену просто йому в груди.

— Стережися! — заволала вона, кидаючи коня просто на арбалетчика.

Той скрикнув з переляку, коли побачив великого жеребця, що мчав на нього. Важкий арбалетний болт злетів у повітря та встромився в м'яку землю біля копит лицарського скакуна. Лицар різко розвернувся, відкинув останнього нападника й послав свого коня вперед. Важкий, добре навчений дестриєр боком збив двох піхотинців зі списами, тільки ноги майнули в повітрі.

Еріка й собі розвернулася та виявилася лицем до лиця з врятованим лицарем.

— Дякую, юначе! — гукнув він і на мить підняв забрало. — Ти з чийого загону?

Лицар виявився молодим, хоча довгі вуса й трохи сумне одутле обличчя робили його старшим.

— Я сам по собі, — відповіла Еріка, важко дихаючи.

— Сам? Ну, молодець… Тримай! Я вмію пам'ятати добро, — сеньйор схопив її руку й поклав у долоню масивний золотий перстень із яскравим рубіном, що палав на сонці. — Ти врятував мені життя, хлопче! Якщо залишишся живий, замість цього можеш вимагати будь-якої нагороди! Швидше! Їдьмо! — закричав він до свого почту.

Еріка з розтуленим ротом залишилася сама посеред спорожнілої галяви. З подивом глянула на несподіваний подарунок, по тому швидко запхала його за пазуху. Здається, треба їхати звідси, інакше тут з'явиться ще хтось… Дівчина не встигла навіть розвернути коня, як із-за проклятого пагорба просто на неї вискочила ще одна група кінних. Серед них було й кілька лицарів у картатих кілтах.

— Он вони! — закричав їхній проводир. — Уперед! Ми випустили його!

Вершники, не звертаючи на неї уваги, кинулися навздогін. Еріка дала шпори коневі, пригнулася до холки й поскакала геть. Один із тих вершників несподівано рвучко розвернувся й погнав свого скакуна за нею.

— Ну, тепер ти не втечеш від мене! — почула дівчина переможний вигук у себе за спиною.

Вона озирнулась і помертвіла. За нею, підганяючи чорного, як смола, жеребця, мчав Дуглас. Довге чорне волосся виривалося з-під шолома, ніби крила хижого птаха.

Еріка пригнулася ще нижче та помчала полем, на якому точився бій. Однак він уже поступово загасав. Було очевидно, що французи програли — то тут, то там горді франкські лицарі здавалися в полон, і їх в'язали задоволені солдати супротивника. Але всього цього дівчина не бачила. Вона чула тільки невблаганний кінський тупіт за спиною. Дуглас наздоганяв її.

Несподівано шлях їй перепинила висока жива огорожа. Еріка відчайдушно скрикнула та встромила шпори в боки сірого жеребця. Той дико заіржав, але було пізно. Кінь спіткнувся й упав, скидаючи її з себе. Дівчина вилетіла з сідла, перевернулась у повітрі та м'яко приземлилася на кущі, які спружинили під нею.

Якийсь час вона нічого не бачила й не чула. Поступово земля перестала шалено обертатися, й Еріка змогла розплющити очі. Перше, що вона побачила — це схилене обличчя Дугласа. Він посміхався.

Вона втислася в землю й із жахом дивилася в його холодні чорні очі, які зараз палали похмурим торжеством.

— Я знав, що мені поталанить, — вдоволено промовив він, зіскакуючи з коня. — Не очікувала, наречена? Зізнайся, ти рада мене бачити.

Він засміявся дивним сміхом, від якого Еріку пересмикнуло.

— Зблизька ти ще гидотніший, ніж я думала, — із чітко розрахованим презирством сказала вона.

Страх кудись подівся, поступився місцем холодному розрахунку. Вона ненавиділа його, ненавиділа сильніше, ніж будь-кого на землі, й ця ненависть здолала навіть страх. «Я не боятимуся тебе», — сказала дівчина сама собі, сторожко стежачи за кожним його рухом. Кутиком ока вона помітила великий кінний загін, який повільно посувався повз них полем.

Чорний лицар перестав сміятися і втупився в неї зміїним поглядом.

— Побачимо, що ти заспіваєш, коли я приручу тебе, — хрипко сказав він. — Гадаєш, мені потрібна ти? Мені потрібне твоє графство, люба. А тебе я згною у вежі.

Дуглас спокійно повернувся до свого скакуна й зняв із сідла мотузку. Видимо, він не сумнівався, що дівчина не пручатиметься. Еріка відповзла трохи назад, присунулась впритул до огорожі. Її рука нишпорила по землі в пошуках якої-небудь зброї, аж поки раптом намацала невеликий камінь…

— Я розумію свою матір, — чітко вимовила вона, з ненавистю дивлячись йому в потилицю. — Вона була розумна жінка, тому не зв'язала свою долю з таким божевільним, як ти. Вона любила батька, а не тебе!

Сер Вільям сіпнувся, повернув до неї перекошене обличчя, й тут дівчина коротко замахнулась і кинула камінь, який влучив йому просто в середину відкритого забрала. Лицар страшно завив, хапаючись за розбитий ніс.

— Допоможіть! — закричала Еріка, схоплюючись на ноги та кидаючись бігти. — Ді-іку! Річарде, до мене!

Вона кричала, ні на що, власне, не сподіваючись. Просто їй було дуже страшно. Озирнулась і побачила, як Дуглас важко сідає на свого коня. В сум'ятті заметалася поглядом по полю й раптом побачила, що до неї, відділяючись від загальної колотнечі, мчать двоє вершників.

— Допоможіть! — знову закричала дівчина, кидаючись до них. — Врятуйте мене, я англійка, як і ви!

Вона загальмувала, але було пізно. Блакитноокий здоровань, огидно посміхаючись, зістрибнув з коня й перевальцем рушив до неї. Другий вершник мовчки спостерігав за ними, й погляд у нього був якийсь гидливий. Він мав брови, схожі на батькові — такі само густі, вони зрослися на переніссі.

— Дядьку? — розгублено вимовила дівчина, вдивляючись у незнайоме обличчя.

— Ну що, дострибалася, кізка? — ще ширше посміхнувся Нолліс. — А ми вже тебе ледь не загубили… Ганялися по всьому полю, а ти тут як тут — сама знайшлася!

У Еріки занімів язик. Бліднучи, мов крейда, вона дивилася, як найманець повільно дістає ножа з рукава. Навіть не могла зрушити з місця, як тоді, в порту. Не в змозі поворухнутися, вона просто стояла й дивилася на свою смерть, коли почула чийсь знайомий крик:

— Падай!

Дівчина завчено пригнулась, упала просто на землю й відкотилася вбік. Туди, де вона щойно стояла, по руків'я встромився метальний ніж. У повітрі коротко просвистіла стріла, і Джон Нолліс зігнувся, притискаючи до грудей прострелену руку.

— Геть! Вона моя! — пролунав ще один страшний крик.

Дуглас люто налетів на сера Джеффрі, на лицаря впав удар його довгого меча. З розбитим обличчям сер Вільям був ще страшніший. Він рубав англійця, з дикого силою піднімаючи та опускаючи меча, і з кожним ударом тіснив його далі й далі.

— Ноллісе, чого стоїш? — заволав граф Нортумберлендський. — Допоможи!

Він очевидячки програвав шотландцеві в мистецтві фехтування. Джон, колишучи свою руку, швидко озирнувся, оцінюючи обстановку. Вона складалася таки не на користь сера Джеффрі. Зліва на них мчало з десяток шотландців, тільки кілти в повітрі миготіли, справа їм напереріз — загін кінних англійців, які прагли розправитися з супротивником. Дуглас завдав нищівного удару лордові Персі, той похитнувся в сідлі.

— Мабуть, саме час ушиватися, — підсумував свої спостереження Нолліс і швидко побіг геть, пригинаючись за огорожею.

Сер Джеффрі цього вже не бачив. Меч сера Вільяма розсік йому пахву страшним ударом знизу догори. Заюшила кров, дико вереснув лицарський кінь. Граф повільно сповз із сідла й звалився додолу.

— Наступний! — запально вигукнув Чорний лицар, кидаючи коня на Річарда Далхаузі.

Шотландець на бігу перескочив огорожу й легко ухилився від його удару. Дуглас загарчав і розвернув коня для наступного кидка.

— Вільяме, не треба! — скрикнув Дік, присідаючи та ухиляючись вдруге. — Я не хочу з тобою битися, ти ще потрібен Шотландії! Облиш її, і житимеш!

Той тільки розреготався.

— Боягузе! Сину зрадника, ти завжди був боягузом. Чим ти можеш мені погрожувати?

Лицар із Лідденсдейла оголив у вовчій посмішці великі білі зуби й погнав коня на свого пішого супротивника. Далхаузі сполотнів, зупинився біля огорожі.

— Діку, ні-і-і! — Еріка підхопилася з землі і з відчаєм побачила, як Річард дістає свій клеймор і повільно піднімає його, стаючи в позицію.

Дуглас розігнав коня та помчав просто на нього. Здавалося, він легко змете того навіженого, втопче його в болото… На чолі в Діка страшно здулися жили. Він дочекався, поки кінь практично доторкнувся до нього своїми величезними копитами, а тоді зненацька легко відскочив убік, розвертаючись, і рубонув мечем по широкій дузі. Еріка з жахом побачила, як меч із хряскотом входить у тіло Чорного лицаря між з'єднанням обладунків — панцирем і захисною крицею на стегні. З жалібним дзенькотом меч зломився, його половина застрягла в рані, руків’я вирвало з рук шотландця й відкинуло вбік. Удар був страшний. Вільям Дуглас безгучно вилетів із сідла й упав на землю, заливаючи її темною кров'ю.

Усе відбулося миттєво, Еріка навіть не встигла отямитися.

— Річарде! — закричала дівчина, кидаючись до нього.

— Втікай звідси… — кволо проказав він, показуючи кудись їй за спину.

По його обличчі стікав піт, він знесилено хитався. Дівчина озирнулася й побачила, як полем до них біжать англійці.

— Здавайтеся, шотландці! — запально загукав молоденький капітан у пом'ятому саладі,[65] заляпаний кров'ю по самі вуха, підбігаючи до них і погрозливо виставляючи меча.

— Вона англійка, — байдуже озвався Річард Далхаузі.

Він спокійно стояв, спираючись на лук, і дивився, як умирає Дуглас.

— Вона англійка знатного роду, й ви отримаєте значну винагороду за її порятунок, якщо доставите її до принца Едуарда, — повільно повертаючись, повідомив Дік капітанові, який отетерів від такої звістки.

— А ти хто такий? — поцікавився англієць.

— Я граф Річард Далхаузі, підданець короля Давида — спокійно промовив він. — Але не думаю, що ви отримаєте за мене великий викуп.

— Граф, значить? — із посмішкою мовив сивий ветеран з пікою. — В'яжи його, хлопці.

— Далхаузі — стародавній графський рід, — так само з посмішкою пояснив Дік, дивлячись на здивоване обличчя дівчини. — Щоправда, тепер небагатий.

Еріку відтиснули від нього, повели кудись, чемно підтримуючи під руки… Вона спробувала пробитися до Діка, але її м'яко підштовхнули вперед. Молоденький капітан зацікавлено запитував її про щось, вона невлад відповідала, весь час оглядаючись на Річарда, який спокійно їй посміхався, підставляючи руки під мотузки.

Бій згасав. Удалині на краю поля поквапливо розгорталися рештки королівських військ, вдаючи організований відступ та приєднуючись до колони герцога Орлеанського, який відвів своє військо з самого початку. Десь точилася бійка за багатих полонених, англійці запально ловили коней без вершників, яких безліч металося навколо. Стогін поранених чувся звідусіль, але на них майже ніхто не звертав уваги, крім священиків, які, мов чорні ворони, кружляли полем, перев'язуючи нещасних або відпускаючи їм гріхи.

Еріку не залишало відчуття, що вона присутня на якійсь виставі. Все навколо здавалося несправжнім. Її підвели до пишно прикрашеного намету, який стояв на узвишші за частоколом. Там скупчилося безліч люду. Якийсь чоловік у багатій мантії, накинутій просто на обладунки, жадібними ковтками пив темне вино з величезної золотої чаші, розливаючи його собі на багато оздоблений одяг. Інші сміялися, щось кричали, ляскали один одного по плечах, і цього чоловіка теж. Якийсь сивочолий лорд із червоним обвітреним обличчям озирнувся на боязке покахикування капітана й громовим голосом запитав:

— Ну, Холланде, кого цього разу ти нам притяг? Щось дрібнувата в тебе здобич, їй-Богу!

Товариство вибухнуло дружним реготом. Видно, Холландові досі таланило на багатих полоняників.

— Даруйте, ваша світлосте, але цього разу тут щось особливе, — посміхаючись і пригладжуючи біляві пасма, повідомив капітан. — Ця юна леді стверджує, що вона є спадкоємицею Нортумберленда…

Регіт миттєво стих. Старий вояк повільно налився багряною фарбою, а пишно вбраний вельможа здивовано озирнувся на них.

— Що? — запитав він, і Еріка розтулила рота від здивування — це був той самий врятований нею лицар.

Тільки тепер він був без шолома, і вона могла розгледіти його обвислі вуса й довгу рудувату чуприну.

— Перепрошую, ваша високосте, — трохи по-панібратському повторив Холланд. — Я тільки привів її до вас…

Еріка досі не могла отямитися. Це блискуче збіговисько лордів налякало її, але ще більше вона злякалася високого лицаря.

— Ваша високість? — безтямно повторила вона.

— Та це ж той самий герой, що врятував мене від арбалета! — радісно прогув гігант у мантії. — Пам’ятаєш, Генріху?

Червоновидий Ланкастер придивився й розгублено мовив:

— Начебто він, ваша високосте…

— Перстень у тебе, хлопче? — діловито запитав Чорний принц, підходячи до Еріки.

Дівчина почервоніла. Відвернулась, полізла за пазуху й вийняла звідтіля кілечко з рубіном.

— Тільки я не хлопець, — пробурмотіла вона, простягаючи його принцові.

Едуард пильно вдивився в її обличчя й раптово зірвав з неї шапочку. Руде волосся розсипалося по плечах дівчини, і всі навколо невдоволено загаласували. Хтось захоплено присвиснув, хтось вилаявся.

— Тихше! — гримнув Плантагенет.

Запала тиша. Лорди здивовано перезиралися.

— Що це значить, дівчино? — суворо запитав принц, пильно оглядаючи її з ніг до голови. — Здається, ви тут вирішили з нами погратися. То це ви стверджуєте, що є графинею Нортумберлендською?

Еріка впала на коліна, ще пошукала за пазухою і простягла йому брудний пергамент.

— Ось мої папери… Ваша високосте, я прибула просити вашого захисту!

Чорний принц помітно пом'якшав.

— Що за історія зі спадщиною? — уривчасто запитав він Ланкастера, швидко переглядаючи папери.

Граф Генрі почервонів ще сильніше, хоча це, здавалося, було неможливо, й виступив наперед.

— Я вам розповідав, ваша високосте…

Він підійшов до принца й щось швидко зашепотів йому на вухо. Обличчя молодого Едуарда набувало дедалі розгубленішого виразу. Почт галасував, оглядаючи Еріку, що дивилася в землю.

— Мені все це нагадує якийсь лицарський роман! — вигукнув він. — Якого дідька? Даруйте, леді…

Він уклонився розгубленій дівчині й зробив знак, щоб їй допомогли підвестися.

— Це дуже дивно… Але все-таки приємно, що при дворі з'явиться така чарівна юна спадкоємиця, — принц ще раз куртуазно вклонився їй. — Я гадаю, ми ще розглянемо цю справу й законники підтвердять справедливість ваших домагань. Хоча й так усе зрозуміло. Дівиця виявила звитягу, ні з чим не зрівнянну! — оголосив він. — Не забувайте, що вона врятувала мені життя. Вимагайте, чого хочете, чарівна графине, я все виконаю. Відтепер і навіки я ваш відданий слуга!

Почт принца вибухнув радісним галасом. Еріка відчула, як її серце ухкає кудись у порожнечу. Вона безпорадно озирнулася навколо в пошуках хоча б одного знайомого обличчя. У неї виникло відчуття, що вона падає в грузьке болото, звідки нема виходу. За неї вже все вирішили… Усе складається якнайкраще. Вона отримала спадщину, стане багатою нареченою…

— Ну чого ж ви, вимагайте. Я чекаю, — поквапив Едуард.

— Ваша високосте! — дзвінким від напруги голосом вигукнула Еріка.

Їй здалося, що вона знову стрибає з порома у Клайд, який вирує внизу. Вона безпорадно озирнулася й раптом побачила з пагорба, як зв'язаного Діка ведуть у спільній низці полонених.

— Я вимагаю, щоб мене негайно, тут, обвінчали із цим чоловіком! — вигукнула вона, вказуючи на шотландця. — Це граф Річард Далхаузі, я зобов’язана йому життям. Це моє єдине бажання.

На пагорбі запала дзвінка тиша. Чорний принц спохмурнів.

— Я не можу виконати ваше бажання, леді, — холодно заявив він. — Цей чоловік шотландець, а ви — спадкоємиця англійського графства. Я не можу сіяти розбрат на землях мого батька.

— Тоді я офіційно відмовляюся від спадщини на користь дітей сера Джеффрі Персі, мого загиблого дядька, — чітко вимовила дівчина. — Якщо ж ви не виконаєте мого прохання, ваша високосте, я буду змушена вважати вас ошуканцем!

Її голос зірвався. Хтось злякано охнув. Граф Ланкастер важким поглядом уп'явся в зблідлу спадкоємицю.

— Привести сюди цього… графа Далхаузі! — скажено вигукнув Чорний принц. — І знайдіть якогось капелана!

Двоє стражників швидко скотилися схилом донизу. Принц Едуард схрестив руки на грудях і, не дивлячись ні на кого, мовчки чекав. Еріка чула тільки биття власного серця, яке глушило для неї решту звуків. У широкому проході частоколу з'явився Дік. Він розтирав почервонілі руки й не відводив погляду від дівчини.

Слідом за полоненим шотландцем до намету підвели переляканого священика. Огрядний святий отець у рясі, трохи закороткій, ніяково впирався запопадливим стражникам із особистої гвардії принца, що підштовхували його в спину. Блискуча тонзура на його голові блищала від поту, обличчя пашіло від праведного гніву.

— Сину мій, — з докором звернувся капелан до стражника, що не дуже чемно підштовхнув його ближче до свого осяйного пана, — чи ж богоугодна це справа — хапати чесного священика й тягти його нагору цим крутим і слизьким схилом, та ще й штовхати в спину?

Далхаузі, попри всю серйозність свого становища, не стримався й гмикнув, за що заробив гнівний погляд святого отця. Шотландський лицар стояв, незалежно розглядаючи блискучу англійську знать, немов перед ним зібралися його сусіди, щоб хильнути кухликів зо два елю. На душі в нього було спокійно та чисто, і цей дивний спокій навіть не дивував Діка. Він глянув на Еріку, й тепла хвиля вдарила йому в серце, затопила цілим морем ніжності. Вона жива, ця кумедна, дивовижна дівчина, яку він любив понад життя. Жива й ціла, хоч мало не загинула… Йому дуже хотілося вичитати їй за те, що так необачно повернулася, але шотландець розумів, що його привели сюди зовсім не для цього. Він виконав усе, що від нього було потрібно, — захистив її, і тепер було байдуже, що буде з ним.

— Ти йменуєшся Річардом Далхаузі, графом шотландської марки? — вкрай неприязно дивлячись на нього, промовив Чорний принц.

Дік із гідністю вклонився.

— Так, ваша високосте.

Принц відвернувся від бранця й щось тихо промовив до Ланкастера. Старий лицар насупився, однак потім його обличчя розгладилася, й він кивнув, погоджуючись.

— Що тут відбувається? — користуючись нагодою, прошепотів шотландець на вухо священикові.

— Не знаю, сину мій, — з милостивим виглядом відгукнувся святий отець. — Сподіваюся тільки, мене сюди покликали не для того, щоб когось причащати.

Річард мимоволі зіщулився, дивлячись на суворо насупленого Плантагенета.

— Подумайте ще раз, графине, — звертаючись до блідої, та рішучої дівчини, холодно сказав Едуард. — Поки я ще можу називати вас цим титулом… Подумайте гарненько. Що ви втратите й що придбаєте? Я готовий служити вам… як лицар дамі. Але якщо ви не відмовитеся від своєї примхи, то втратите мою дружбу.

Принц пильно й наполегливо подивився їй у вічі. Один такий погляд миттєво змусив би яку завгодно придворну красуню зрозуміти, про що йдеться. Еріка спалахнула від такої відвертості. Оце то звичаї в тому їхньому Лондоні…

— Ваша високосте, — твердо відповіла дівчина, — я дуже ціную і вічно пам'ятатиму слова, які ви мені сказали. Але, якщо я здобуду вашу дружбу, то втрачу своє кохання… А цього я не можу знести. Я кохаю цього чоловіка всім серцем, ваша високосте. Ви не можете не зрозуміти мене…

Вона притисла руки до грудей і перевела свій променистий погляд на очманілого Річарда. У своїй зніяковілій та гордовитій радості маленька руда графиня стала надзвичайно гарна. Єдину мить принц Едуард із відвертим замилуванням дивився на дівчину, мов кіт на недоступну сметану. Старий ветеран, який привів бранця, очевидно, чимало побачив на своєму віку, але й той не стримався, голосно сказав:

— Авжеж, поталанило тобі, хлопче.

Далхаузі розтулив був рота, щоб запитати, що ж усе-таки відбувається, але тут принц, який засоромився свого пориву, знову насупився й коротко махнув рукою.

— Шкода. Ну, раз ваше бажання, як і раніше, незмінне… Ви дуже засмутили мене, графине, проте, я вмію бути вдячним, — поважно вирік Чорний принц. — У обмін на ваше втрачене графство я дарую вам невеличку компенсацію… Ви ж бо врятували мені життя, а я ціную його надзвичайно дорого.

Едуард ще раз куртуазно вклонився дівчині й наостанок кинув на неї полум'яний погляд.

— Починайте! — він кивнув священикові, який охоче ступнув йому назустріч. — Обвінчайте де-небудь віддаля цих двох молодих закоханих, святий отче, та швидше! Холланде, простежите за полоненим… тобто за нареченим. А мій нотарій поки що підготує потрібні папери, графине, — не без зловтіхи завершив принц.

Його високість відвернувся, ретельно демонструючи своє презирство до того, що тут мало відбутися. Холланд виступив уперед і кивнув своїм молодцям. Річарда підхопили попід руки й попровадили до самотнього крислатого дуба, в затінку якого розташувався намет головнокомандувача.

— Агов, хлопці, обережніше, — попросив він. — Ви ж не вішати мене ведете?

— Не набагато це, хлопче, відрізняється від петлі, — філософськи зауважив сивий стражник, ставлячи шотландця поруч із дівчиною.

Їх розвернули обличчями одне до одного, й лицар побачив, що вона тремтить усім тілом.

— Що ти придумала? — крізь зуби запитав Дік, дивлячись на неї скаженим поглядом. — Що все це означає?!

— Мовчи, інакше все зіпсуєш, — розпачливим шепотом відповіла вона. — Не бачиш, нас збираються обвінчати!

Священик неквапом дістав молитовник і заходився перегортати його засмальцьовані сторінки.

— От же, й не знаю, — бурмотів він. — Вінчатися не в церкві… Батьки нареченої живі?

— Ні, — відповіла вона тоненьким тремтячим голосом і взяла шотландця за руку.

Лицар судомно ковтнув при слові «наречена».

— Ти збожеволіла! — прошипів він. — А як же Нортумберленд?! Ти розумієш, що робиш? Ти ж хотіла…

— К дідьку Нортумберленд, к дідьку Англію, прости мені, Господи, — Еріка швидко перехрестилася, опускаючи голову. — Я не хочу бути графинею! Ну що я робитиму з цим багатством, Діку? Навіщо воно мені, якщо я втрачу тебе?

Святий отець поклав їм на голови свої спітнілі долоні, й Річард змушений був стати на коліна. Капелан тужливим голосом узявся читати формулу вінчання.

— Еріко, отямся, збагни, що ти втрачаєш, — тихо заговорив шотландець. — Ти відмовляєшся від величезного багатства. Потім жалкуватимеш, але запізно. Що я зможу тобі дати? Я не багатий, мій дім стоїть високо в горах, де гуляє вітер і росте лише верес… У нас багато неба й каменю, але зовсім нема теплих перин, золота й шовку. Ти тужитимеш за втраченою розкішшю, тобі буде тяжко…

— Я звикла до такого життя, — перебила його дівчина. — І взагалі, я не зрозумію, ти що, проти? Може, просто не хочеш на мені женитися? Так і скажи, ще не пізно. Здається, ти сьогодні вночі казав, що любиш мене. Чи ти брехав? Звичайно, тепер у мене взагалі нічого нема, крім зруйнованого замку на кордоні, нема ніякої спадщини…

Вона вимогливо глянула на нього своїми дивовижними ясно-зеленими очами, й він миттю втонув у них, розчинився в цьому морі спокою і любові. Дивно, подумалося йому — вона така рвучка, швидка, нетерпима до себе й до інших, а в любові до неї він черпає безмежний спокій. Начебто вкриваєшся теплим м'яким хутром, відгороджуючись від усього світу…

— Ти — моя руда спадщина, — сказав він, посміхаючись, і на її обличчі відбилася радісна розгубленість.

— Чи згоден ти, Річарде Далхаузі, взяти за дружину Еріку Тейндел і любити її все своє життя, берегти й захищати її, зберігати їй вірність, і бути разом із нею в горі й радості, здоров'ї та хворобі, багатстві й бідності? — пролунав над ними гучний голос священика.

Лицар побачив, як миттєво розширилися зіниці дівчини, заливаючи чорнотою всю теплу прозелень. Він відчув, як її гострі нігтики впинаються йому в долоню, і посміхнувся. Якусь мить тривала незатишна пауза. Священик осудливо косував на шотландця, та стискав губи.

— Так, — голосно відповів Дік, бо побачив, як відливає кров від її щік. — Так, дідько забирай! Я згоден.

— А ти, дочко моя, чи згодна…

— Так, — твердо заявила Еріка, не зводячи із шотландця сяючих очей.

Священик крекнув, махнув рукою і голосно сказав:

— Проголошую вас чоловіком і дружиною. Живіть у злагоді, діти мої… Амінь.

Святий отець посміхнувся і, скрушно похитуючи головою, повільно пішов геть, щось бурмочучи собі під ніс. Шотландець підвівся з колін і відщібнув застібку пледа.

— Коли в нас у Хайленді дівчина виходить заміж, — сказав він, обережно опускаючи руки на плечі Еріки та загортаючи її в тартан, — хлопець укриває її своїм пледом. Цим він показує іншим, що вона входить у його родину, стає частиною його самого… А ще в нас прийнято робити подарунок нареченій.

Річард пошукав за пазухою й вийняв звідтіля маленьке венеційське люстерко з трішки погнутою ручкою, що блиснула на сонці. Еріка захоплено скрикнула й обіруч схопила материн спадок.

— Де ти… — почала вона, але Дік швидко затулив їй рота поцілунком.

Молодий капітан Холланд обернувся до свого товариша, сивого ветерана, який розчулено споглядав цю сцену.

— Усе б нічого, — подав він голос, — якби мені бодай хтось пояснив, диявол мене роздери, що ми отримали з цієї вигідної угоди?

Епілог

— Родді, стій! Стій, кому кажу! Ах ти, малий шибенику!

Високий білявий хлопець у червоно-коричневому кілті, розмахуючи руками, ганявся по внутрішньому дворику замку за малим чорнявим карапузом рочків трьох, одягненим у коротку лляну сорочку. Дитина з радісним вереском бігала по колу, а парубок, розчепірюючи руки, старанно вдавав, що намагається її спіймати. Схоже, що ця немудряща гра обом дарувала радість — і маля, й дорослий з однаковим ентузіазмом бігали та репетували. Нарешті хлопець, пихкаючи, присів на лаву під невисоким деревцем, яке щойно вкрилося першими листочками.

— Що, Оуене, заганяло тебе це чортеня? — почувся співучий жіночий голос звідкілясь згори.

На сходах, що вели до маленького замкового садка, стояла молода жінка з малою дитиною на руках і приязно посміхалася. У неї було золотаво-руде волосся, заплетене в дві грубі коси та охайно викладене круг лоба, і ясно-зелені очі, що випромінювали спокійну радість. Проста сукня з сірої лляної тканини з немудрим вишиванням гарно облягала її постать, трішки вигнуту в стегнах. На поясі висіло маленьке срібне люстерко, що мало трохи дивний вигляд на такому простому вбранні. Якби не дитина на руках, вона б нагадувала маленького ельфа, що випадково заблукав у людському замку.

— Ох, міледі, стомив він мене, — зізнався Оуен, з відвертим подивом дивлячись на малого, який і далі невтомно намотував кола, час від часу підбігаючи до нього та смикаючи за кілт.

— Виходить, для ролі няньки ти не годишся, — з вдаваним розчаруванням у голосі протягла господиня замку. — А я вже була подумала, що ти допоможеш мені впоратися з ними…

Вона кивнула на малого та дівчинку, котрій з вигляду було не менш як рік і котра зосереджено гризла власний палець у матері на руках. Молодий шотландець затято замахав руками.

— Ні, ні, Еріко, тільки не це. Я краще частіше приїжджатиму в гості.

Молода жінка хитро примружилася:

— А як же мій титул «міледі»?

Обоє доволі голосно розреготалися; так можуть сміятися тільки старі близькі друзі. Дівчинка вийняла палець із рота і з цікавістю витріщилася на них своїми оченятками барви лісового горіха. Волосся в дитини мало чудовий яскраво-рудий колір і стирчало врізнобіч з-під трішки завеликої зеленої шапочки, тому вона трохи нагадувала казкового лепрекона.[66]

— Маргарет у нас уже стала така красуня, — Оуен спробував узяти дівчинку за крихітну ручку, але та у відповідь зненацька вибухнула голосним ревінням.

— Із нею постійно мусиш бути на сторожі, — посміюючись, попередила Еріка. — Вона не кожному дозволяє із собою потоваришувати.

Вона швидко заспокоїла дитину, забавила її зеленою гілочкою, котру дівчинка негайно запхала до рота.

— Ну що, які новини ти привіз нам, Оуене? — вже серйозним тоном запитала господиня замку. — Що чувати в Тейнделі?

Шотландець знизав плечима.

— Та все так само. Тихо… Відбудували західну стіну, тепер відновлюватимемо вежу. Маклейни, звісно, невдоволені, що їх потіснили з захоплених земель, але ми їх тримаємо на відстані — гарнізон у замку міцний. Отець Гілберт передає вам найпалкіше вітання та благословення, запитує, як небожі.

— Як він? — тихо запитала Еріка.

— Непогано, — відповів молодий шотландець. — Я пробував його вмовити приїхати до вас у Раннох, але він не погодився. Каже, далеко від'їжджати боюся від Тейндела.

Молода жінка замислено схилила голову, її очі на мить посмутнішали.

— Нічого, незабаром ми самі виберемося туди, — промовила вона нарешті. — Я скучила за Тейнделом… Дік обіцяв, що восени ми навідаємося до нього.

— Напевне, й до Хоїка завітаєте, міледі? — хитрувато глянув на господиню Оуен. — Згадаємо давні часи…

— Хто це тут задумав згадувати про давні часи? — почули вони голос Річарда Далхаузі.

Молода леді вереснула, як пустотливе дівчисько, й кинулися до свого чоловіка, однією рукою обійняла його за шию. Дік забрав у неї доньку, й та звично схопилася за його шотландську кіску. Малий Родерік вчепився батькові в холошу, вимагаючи уваги й до себе.

— Ти повернувся раніше! — гладячи по голові сина, радісно мовила Еріка. — А ми з Оуеном…

— Та, я чув, — пробурчав шотландець. — Згадували старі добрі часи. Не так уже давно це все було, дехто все пам'ятає.

— Знову ти за своє, — спокійно сказала Еріка, з любов’ю дивлячись на чоловіка. — Він став жахливим буркотуном, коли оженився. Оуене, ніколи не женися.

— Справді, Оуене, — лицар зробив нещасне обличчя. — Не женися! А раптом у твоєї дружини буде отака ось вдача… Ох!

Маленька Маргарет смикнула його за кіску й радісно засміялася. Еріка заплескала в долоні.

— Молодець, Меггі! Так йому й треба. Знатиме, як маму обмовляти.

Проте нагородила Річарда променистим поглядом і цьомкнула його в неголену щоку. Оуен ніяково відвернувся. Їхнє кохання раптом здалася йому таким яскравим, що бідолаха відчув себе зайвим.

— Ну, я піду, пожую чогось там… — несміливо озвався він.

— Нещасний Оуене, ця жорстока жінка морила тебе голодом, — весело сказав Річард. — Я зараз приєднаюся до тебе.

Колишній маленький паж поквапливо побіг нагору сходами. Еріка подивилася йому вслід, а по тому перевела погляд на чоловіка.

— Іноді мені здається, він ревнує тебе до мене, — зі сміхом сказала вона. — Бідолашний Оуен. Розкажи мені, як твоя поїздка? Я хотіла поговорити з тобою про Тейндел.

Вона припала до грудей Діка, перебираючи шнурівку на його туніці. Лицар притяг до себе дружину й вдихнув аромат її волосся. Воно знайомо пахло розмарином.

— Я скучив за тобою…

Вона лукаво глянула з-під його руки. Ясно-зелені очі задерикувато світилися, ледь припухлі губи посміхались.

— Це означає, що про справи ми поговоримо пізніше, так? — із вдаваною наївністю запитала вона й легко провела пальчиком по його оголеній шиї.

Пальчик ковзнув нижче, до вирізу туніки на грудях, трішки дряпаючи смагляву шкіру. Еріка відчула, як миттєво напружилися його м'язи, й тихо засміялась. Він докірливо глянув на дружину, і вона розгледіла в його очах знайомі вогники нетерпіння.

— Ері, в мене на руках сидить наша дочка, — нагадав їй Дік. — І вона збирається спати. Ходім-но, віднесемо її нагору. Род, здається, теж не від того, щоб подрімати, — додав він, лагідно дивлячись на сина, який широко позіхнув.

Він глянув на неї так виразно, що змусив раптом почервоніти, мов дівчинку.

— Ма, це що? — кумедно вимовляючи слова, запитав маленький Родерік і взявся за люстерко, що висіло в неї на поясі.

— Це подарунок феї, синку, — цілком серйозно промовила молода жінка, беручи його на руки. — Ох, який ти став важкий…

— А ти розповіси мені ту казку? — хлопчик поклав голову їй на плече й заплющив очі. — Про дракона… і про лицаря. І про фею! І про те, як лицар із феєю одружилися й жили довго-довго?

— Неодмінно, — сказала Еріка, — звичайно, розповім.

Примітки

1

Баньши — міфічні істоти, духи померлих; зазвичай вони уявлялися в подобі жінок, які жахливо стогнуть. За повір'ями, крики баньши віщували смерть і нещастя.

2

У середньовіччя надто висока вартість скла змушувала навіть знатних осіб затягати вікна своїх домівок пергаментом чи папером, який просочували олією; бідняки ж просто забивали віконні отвори соломою.

3

Фейрі — фея, ельф, чарівна істота.

4

Маленький народ — одна з назв племені ельфів.

5

Друїди — стародавні кельтські жерці, що поклонялися деревам.

6

У добу середньовіччя кухню зазвичай виносили за межі будинку й зводили окремо, щоб уникнути пожеж.

7

Під час битви на річці Беннокберні шотландці завдали нищівної поразки англійським військам, якими командував король Едуард II Великоногий, після чого той змушений був визнати незалежність Шотландії.

8

Шилтрони — мобільні загони шотландців, озброєних довгими списами.

9

Король Брюс — король Шотландії, що правив з ім’ям Роберта І з 1306 по 1329 рік.

10

Чорнобривці за старих часів називалися Ladysmantle — плащ Діви Марії.

11

1337 року почалася військова кампанія проти Франції, очолювана Едуардом III, яка ввійшла в історію за назвою Столітньої війни.

12

Едуард І — король із династії Плантагенетів на прізвисько «Великоногий», дід короля Едуарда III.

13

Йдеться про змову баронів, яку очолював саме Генрі Крива Шия, батько графа Ланкастера. Внаслідок цього перевороту регента й коханця королеви-матері Ізабелли Французької графа Мортимера було страчено й королем став Едуард III.

14

Атторней — королівський адвокат.

15

Шериф — королівський чиновник, намісник графства.

16

Бург — місто, поселення.

17

Балтійський хрестовий похід проти слов'ян-язичників, розпочатий Папою і лицарями-тевтонцями.

18

Шотландія ділилася на дві частини: Хайленд (гірська) та Лоуленд (рівнинна).

19

Кілт — традиційний чоловічий шотландський одяг: картата спідниця, що доходить до колін. Плед зазвичай перекидався через плече й закріплювався паском, а в негоду накидався на голову.

20

Спорран — традиційний кошель із овечої вовни на вузьких ремінцях, що кріпився на стегнах.

21

Боннет — берет (іноді з пером або помпоном).

22

Дирк — довгий ніж. Традиційний шотландський ніж, Спін Ду, носиться за краєм гольфа, причому носіння його з внутрішнього боку литки означає, що його власник перебуває в стані війни.

23

Клеймор — важкий півтораручний меч, широкий біля руків'я.

24

Лук Ґвента — довгий лук, зазвичай застосовуваний валійцями, які по праву вважалися найкращими стрільцями. Сильно натягувався (до 50 кг), міг пробити сталеві обладунки на відстані ста метрів.

25

Сассенах — презирливе прізвисько англійців серед шотландців.

26

Бацинет шолом із забралом, яке відкидається. Цілком закривав обличчя, залишаючи тільки отвір для очей.

27

Пак — у кельтській міфології маленька шкідлива істота, що живе біля зруйнованих будинків, на пустирях, здатна заморочити голову подорожанинові, відвернути йому очі та завести куди завгодно.

28

Королівський нотарій — чиновник, призначений королем, щоб стежити за дотриманням законів у околиці.

29

Свята Катерина вважалася покровителькою маленьких дівчаток.

30

Донжон — надворітна вежа, зазвичай найвища в замку.

31

Ярд — міра довжини, що дорівнює 0,91 метра.

32

Бармиця — кольчужний каптур, який захищає голову.

33

Гамбізон — шкіряна куртка, що зазвичай надягалася під обладунки.

34

Введення в право спадщини — законодавча процедура. До повноліття сироти не мали права розпоряджатися залишеним їм майном. Звичайно в таких випадках призначався опікун.

35

Лерд — те саме, що й лорд англійською (тобто пан, землевласник).

36

Король Девід — Давид II Брюс, син Роберта Брюса, король Шотландії в 1329-1371 рр. У шестирічному віці батькові прихильники відвезли його до Франції — спільниці Шотландії у війні проти англійців.

37

Поурідж — вівсяна каша, розпарена в олії.

38

Фут — міра довжини, що дорівнює 30 см.

39

Брауні — англійський домовик.

40

Король Іоанн — Іоанн Добрий, король Франції (1350–1364 рр).

41

Кебер — колода, що її кидають шотландці, змагаючись у силі.

42

У легендах оповідається, що ельфійські діти часто народжувалися потворними або хворими, тому ельфи могли вкрасти здорове людське немовля — підмінити його в колисці.

43

Зерцало — металева пластина, що кріпилася на грудях або на спині та слугувала за додатковий захист.

44

Манор — одна з резиденцій сеньйора. На відміну від замку, це був просто укріплений будинок із частоколом.

45

1 миля дорівнювала 1609 м.

46

У добу Середньовіччя так часто називали мандрівних артистів, не особливо розрізняючи їх і циган.

47

1 фунт (у Франції лівр) дорівнював 20 шилінгам (су), які в свою чергу дорівнювали 12 пенні (деньє).

48

Кастл — замок, укріплення, тобто буквально: фортеця Дугласів.

49

Наметом — на великій швидкості, щільною юрбою.

50

Едуард Сповідник — легендарний король Британії.

51

Король Англії Едуард III був сином доньки короля Франції Філіпа Красивого Ізабелли. Коли троє синів Філіпа Красивого вмерли один за одним і не залишили спадкоємців чоловічої статі, Едуард, як прямий спадкоємець, заявив права на крону Франції. Французи, однак, віддавали перевагу Філіпу Валуа, після чого в 1337 р. між двома державами спалахнула Столітня війна.

52

Фішбот — однощоглове рибальське судно.

53

Великоногий — прізвисько Едуарда І.

54

Каррака — боковий дво- або трищогловий корабель із низьким осіданням. Застосовувався до XV ст. включно.

55

Ускієра — велике вантажне судно з двома палубами — верхньою і нижньою, на якому зазвичай перевозили коней і важке спорядження.

56

Дестриєр — добре вишколений бойовий лицарський кінь, здатний нести важко озброєного лицаря та власні обладунки; коштували такі коні дуже дорого.

57

Бліо — пишне верхнє вбрання сеньйора.

58

Котта — простора сорочка із широким вирізом біля горла.

59

Шато — невеличке французьке поселення.

60

Трик-трак — прабатько сучасної гри в кості. У роки Столітньої війни ця гра набула найширшого розповсюдження.

61

Йдеться про сина короля Едуарда, який отримав прізвисько Чорний принц.

62

Битва під Крессі відбулася 26 серпня 1346 р. У ній французи зазнали нищівної поразки.

63

Баннерет — знатний лицар, зверхник загону, який мав право вести людей у бій під своїм прапором.

64

Йдеться про маневр у битві під Крессі, коли андійські лицарі билися в пішому ладі поруч із піхотинцями й лучниками та здобули перемогу.

65

Салад — різновид шолома без забрала.

66

Лепрекон — істота з ірландської міфології, щось на кшталт шкідливого гнома в ковпачку.

Content

Інна Ромич
Любов у спадок

Пролог

Розділ І

Розділ 2

Розділ 3

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Розділ 17

Розділ 18

Епілог

Примітки