Веа Рут

Та дівчина

Рут Веа - Та дівчина

Оцифровано телеграм-спільнотою БУКХАБ для всіх українців в 2025 році

НЕ ДЛЯ ПРОДАЖУ!

Цю та багато інших кльових книг можна знайти в телеграм-каналі БУКХАБ.

Підтримуйте українських видавців і Захисників України.

ДО

Згодом у її спогадах виринатимуть лише двері. «Вони були відчинені, — повторювала вона поліції, — я мала б зрозуміти: щось не так».

Вона пригадувала кожнісінький крок свого повернення з бару. Пам’ятала хрускіт ріні під ногами в Старому дворику, як пройшла крізь Червеллську арку й, попри заборону, попростувала темрявою Фелловзького саду, легко ступаючи по вологому від роси газону. В Оксфорді таблички «По траві не ходити» були ні до чого. Викладачі застерегли собі право на газони ще понад двісті років тому, а студенти жодних нагадувань не потребували.

Далі вона минула будинок голови коледжу й пішла доріжкою, яка огинала Новий дворик (насправді йому майже чотириста років, однак він на сотню років молодший від Старого).

Потім були сьомі сходи. Чотири марші потертих кам’яних східців — і вона піднялася нагору. Вони з Ейпріл жили ліворуч від сходового майданчика, навпроти доктора Маєрса.

Його двері були замкнені, як і завжди. Однак другі двері — їхні — були прочинені. Такий її останній спогад. Вона мала б зрозуміти: щось не так.

Проте нічого не запідозрила.

Про подальші події дізналася з розповідей інших. Про те, як кричала. І як Г’ю біг за нею, перестрибуючи по дві сходинки. А вже на світлинах, котрі їй показали згодом, побачила непритомну Ейпріл: вона розпростерлася на килимку біля каміна мало не в театральній позі.

Сама ж вона нічого не пам’ятала. Її мозок заблокував ті події, вимкнувся, наче стався збій в оперативній пам’яті — файл пошкоджено. І жодні наполегливі допити поліціянтів не відновили спогадів про ту мить.

Лише іноді посеред ночі вона, прокинувшись, чітко бачила перед очима картинку. То була не така зерниста поляроїдна знимка з ретельно проставленими номерками й різким прожекторним світлом, що їх тоді зробив поліційний фотограф. На цій картинці світло тьмяне, а щоки Ейпріл ще жевріють останнім подихом життя. Вона бачить, як біжить через спільну вітальню, шпортається об килимок і падає навколішки поряд із тілом, а потім чує крики.

Вона ніяк не збагне, що ж бачить: справжній спогад чи нічний кошмар. А може, це сон переплівся з реальністю.

Хай якою є правда, та Ейпріл більше немає.

ПІСЛЯ

Сімнадцять фунтів і дев’яносто вісім пенсів, — мовила Ганна жінці, що стояла перед нею. Та неуважно кивнула й поклала свою кредитку на прилавок. — Безконтактна оплата?

Жінка не відповіла, бо тієї миті вмовляла свою чотирирічну дитину припинити гратися гумками серед канцтоварів, та коли Ганна повторила запитання, озвалася:

— Так-так, звісно.

Ганна піднесла картку до термінала і, коли той запищав, поклала книжки разом із чеком на прилавок. «Ґруффало», «Ще одне дитя» і «Будиночок у моїй матусі». Цікаво, на кого вони чекають: на братика чи сестричку? Вона перехопила погляд дівчинки, що гралася з канцелярським приладдям, і по-змовницьки усміхнулася їй. Дівчинка спершу завмерла, а тоді усміхнулася у відповідь. Ганні кортіло запитати, як звати малу, але вона стрималася, бо це вже занадто.

Натомість знову звернулася до клієнтки.

— Пакет потрібен? У нас ще є отакі милі торбинки по два фунти. — Вона вказала на стос полотняних сумок за прилавком. На кожній красувався логотип з назвою книгарні — хиткий стосик книжок, що утворював слово «Небилиці».

— Ні, дякую, — коротко відказала жінка. Вона запхала книжки до сумки, схопила доньку за руку й повела її з крамниці. Гумка-пінгвін упала додолу. — Припини, — кинула жінка, коли вони виходили крізь вікторіанські скляні двері, розбурхавши дзвіночок, що висів угорі. — Досить мені вже твоїх витівок на сьогодні.

Вони поволі віддалялися: мати тягнула дівчинку за собою, а та розплакалася. Проводжаючи їх поглядом, Ганна приклала руку до свого живота. Його форма заспокоювала — тверда, кругла й незвична, наче вона проковтнула футбольного м’яча.

У літературі для майбутніх батьків часто вдаються до метафор із їжею. Арахіс. Слива. Лимон. «Це нагадує мені книжку «Дуже голодна гусениця», тільки для майбутніх батьків», — загадково мовив Вілл, прочитавши розділ про перший триместр. Цього тижня її дитина завбільшки з манго, якщо вона нічого не наплутала. Чи, може, з гранат. На шістнадцятому тижні Вілл приніс їй у ліжко розрізане навпіл авокадо й ложку — своєрідний жартівливий подарунок, символ нового етапу. Ганна лише витріщилася на нього, відчуваючи ранкову нудоту, що мала б уже минути, та натомість клубком перекотилася в животі. А тоді відштовхнула тарілку й побігла до вбиральні.

«Вибач, — сказала Віллові, коли повернулася. — Ідея дуже мила, я просто...» Ганна не договорила. Навіть згадка про це викликала нудоту. Річ була не тільки в авокадо, маслянисту гладкість якого вона відчувала на язиці, а й у чомусь іншому — значно глибшому, що сиділо десь на інстинктивному рівні. Думка про поїдання власної дитини.

— Кави?

Голос Робін повернув її до реальності. Ганна обернулася до колеги, що стояла на іншому кінці прилавка.

— Прошу?

— Я спитала, чи ти будеш каву. Чи досі не п’єш?

— Tа ні, уже п’ю, просто небагато, щоб не переборщити. Мені без кофеїну, якщо можна.

Робін кивнула і зникла в іншому кінці крамниці, у такій собі комірчині, яку називають «кімнатою для персоналу». Раптом Ганна відчула, що в кишені джинсів завібрував телефон.

Вона завжди вимикала звук на роботі. Кеті, власниця «Небилиць», — приємна людина, вона не забороняє заглядати в телефон, та все-таки він заважає, коли в книгарні відбуваються якісь заходи чи коли потрібно допомогти покупцям вибрати книжку.

Зараз у крамниці нікого не було, тож Ганна витягнула мобільний і глянула, хто телефонує.

То була її мати.

Ганна насупилася. Дивно. Її мама, Джилл, не телефонує абиколи, а тільки раз на тиждень, зазвичай у неділю зранку, коли вертається після купання в озері. Вона рідко набирає посеред тижня, а під час робочого дня й поготів.

Ганна прийняла виклик.

— Ганно, — різко почала мама, навіть не привітавшись, — ти можеш розмовляти?

— Я ж на роботі. Якщо прийде покупець, то бігтиму. Але поки що можу трохи поговорити. Щось сталося?

— Так. Тобто ні, я просто хотіла... — пробелькотіла мама й затихла.

Ганну поволі огортала тривога. Її раціональна, впевнена в собі мати завжди знала, що сказати. Що ж сталося?

— У тебе все гаразд? Ти ж... Ти ж не захворіла?

— Та ні! — відповіла мама й невимушено захихотіла, проте дивна напруга в її голосі так і не зникла. — Ні, про таке й не думай. Просто... Я так розумію, новин ти не бачила?

— Яких новин? Я цілий день на роботі.

— Новин про... Джона Невілла.

У Ганни похололо на душі.

Останні кілька тижнів напади нудоти майже не докучали. А тепер її знову рвучко занудило. Вона затисла рот і, важко дихаючи носом, вільною рукою вхопилася за прилавок, ніби він міг її втримати.

— Вибач, — стиха мовила мати. — Я не хотіла турбувати тебе на роботі. Просто мені щойно прийшло гугл-сповіщення. Розхвилювалась, що тобі ще хтось із Пеламу зателефонує чи журналісти з Mail прийдуть. І я подумала... — Ганна почула, як вона ковтнула. — Я подумала, що буде краще, якщо ти дізнаєшся все від мене.

— Що дізнаюся? — Ганна зціпила зуби, намагаючись притлумити нудоту. У роті стало гірко, і вона ковтнула. — То що саме я маю дізнатися від тебе?

— Що він помер.

— А-а-а, — Ганну охопило дивне відчуття: спершу приплив полегшення, а за мить порожнеча. — Як?

— Серцевий напад, у в’язниці. — Мама говорила лагідно, ніби намагалася пом’якшити своїм голосом цю разючу новину.

— А-а-а, — повторила Ганна.

Вона намацала за прилавком табуретку, на якій вони зазвичай сиділи, клеячи цінники на книжки, й опустилася на неї.

Потім поклала руку на живіт, ніби захищаючись від удару, який уже вразив її. Слів дібрати не могла. Тільки й могла повторювати одне й те саме: «А-а-а...»

— Усе нормально?

— Так, звісно. — Ганна чула свій голос приглушено, наче він долинав звіддаля. — А чому б і ні?

— Ну... — Вона відчувала, як мати ретельно добирає слова. — Це ж не жарти. Подія таки знакова, новий етап.

Новий етап. Саме ці слова щойно крутилися в голові Ганни, коли вона згадувала розмову з Віллом. Аж раптом, почувши їх знову, Ганна зрозуміла, що не витримує. Вона ледь стримувалася, щоб не розридатися і не втекти з магазину посеред зміни.

— Шкода, — пробурмотіла Ганна в слухавку. — Дуже шкода, мамо, але мені вже треба... — Вона гарячково вигадувала, що сказати. — Покупець прийшов, — пробубніла через силу й поклала слухавку.

Тиша порожньої крамниці обступила її зусібіч.

ДО

На Пеламській вулиці не було вільних паркувальних місць, тому мати зупинилася біля подвійної жовтої лінії на головній вулиці. Ганна вилізла з машини з найбільшою валізою. Мама пообіцяла Ганні десь припаркуватися, а потім знайти її.

Ганна стояла, спостерігаючи, як від’їжджає пошарпаний «міні». Її охопило дивне відчуття: ніби, вийшовши з машини, вона скинула своє старе «я», як стару шкіру — і тепер може показати світові витонченішу, свіжішу, оновлену версію себе. Версію, від якої по тілу бігли мурашки.

Ганна обернулася й поглянула на герб над різьбленою кам’яною аркою, відчуваючи, як прохолодний жовтневий вітерець, лагідно торкнувшись потилиці, здійняв її волосся. Вона затремтіла від п’янкої суміші хвилювання і захвату.

Ось вона. Вершина всіх її надій, мрій та ретельно напрацьованих стратегій. Один з найстаровинніших і найпрестижніших коледжів одного з найстаровинніших і найпрестижніших навчальних закладів світу — знаменитий Пеламський коледж Оксфордського університету. Відтепер це її новий дім на наступні три роки.

Сьогодні, на відміну від дня співбесіди, величезні дубові двері були відчинені. Першого ж разу Ганні довелося стукати в середньовічні ґратчасті дверцята, що розміщувалися у великих дверях, і чекати, аж поки черговий прочинив їх і визирнув до неї, наче учасник шоу Монті Пайтона. Тож тепер Ганна потягнула свою валізу через арку, минаючи будиночок чергових, до столика під альтанкою, де старші студенти роздавали інформаційні теки й допомагали першокурсникам.

— Привіт, — мовила Ганна, наближаючись до них. Її валіза шурхотіла по рінистій доріжці. — Я Ганна Джонс. Підкажіть, будь ласка, куди мені йти.

— Звісно! — жваво озвалася дівчина за столиком. Вона мала довге й блискуче біляве волосся, а вимову чітку, наче відшліфоване скло. — Вітаю в Пеламі! Передусім тобі треба отримати ключі в будиночку чергових й інформацію про проживання. — Вона вказала на арку, через яку щойно пройшла Ганна. — А ти вже маєш студентський? Він знадобиться майже для всього: й обід оплатити, і книжки в бібліотеці взяти...

Ганна заперечно похитала головою:

— Ні, але я подала заявку.

— Забереш свій студентський у другій галереї, можеш сьогодні в будь-який час. Але ти, певно, спочатку хочеш віднести валізу... А, і не забудь про довідковий ярмарок та вітальну зустріч для першокурсників! — Дівчина простягнула Ганні пачку гладеньких листівок, і та незграбно взяла їх вільною рукою й притиснула до себе.

— Дякую, — мовила Ганна й, оскільки більше не мала запитань, розвернулася і потягла валізу назад, до будиночка чергових.

У день співбесіди Ганна не заходила туди, бо черговий вийшов і впустив її. А тепер могла розгледіти цю обшиту дерев’яними панелями кімнатку, схожу на поштовий відділ: там було два вікна з краєвидом на дворик і арковий вхід, а ще — прилавок і довгі ряди комірок, кожна з яких акуратно позначена іменем. Ганну огорнуло дивне відчуття від думки, що там є і її ім’я. Щось на кшталт... належності до чогось великого.

Вона підняла валізу на сходи й чекала, поки черговий владнає всі справи з якимось хлопцем, а точніше з його батьками. Мати хлопця докладно розпитувала про доступ до вайфаю і як облаштовано душову. Зрештою вони все з’ясували, і Ганна підійшла ближче, бажаючи, щоб її мати швидше припаркувала машину: трохи підмоги їй не завадило б.

— Е-е, вітаю, — почала Ганна, намагаючись говорити рівним голосом, хоча всередині все стислося від хвилювання. Вона вже доросла. Тепер вона — студентка Пеламського коледжу. І має повне право бути тут, тож годі нервуватися. — Я Ганна. Ганна Джонс. Підкажіть, будь ласка, куди мені йти...

— Ганна Джонс... — мовив черговий. Цей кумедний товстенький чолов’яга з пухнавою білою бородою трохи скидався на Санту на пенсії. Він почепив на ніс окуляри й почав вивчати довгий видрукуваний список імен. — Ганна Джонс... Ганна Джонс... Ага, ось ви де. Новий дворик, сьомі сходи, п’ята кімната. Ще й отака в’язочка. От і добренько.

В’язочка? Ганна замислилася, що то може означати, але черговий уже вів далі, тож вона не встигла запитати.

— Ідіть через оту арку. — Він вказав крізь подвійне вікно на високу арку на іншому боці дворика з оксамитовою травою. — У Фелловзькому саду повернете ліворуч. Не забувайте, що ходити по траві заборонено. Далі минаєте будиночок голови коледжу. Сьомі сходи будуть на протилежному боці Нового дворика. Тримайте мапу. Вам, голубко, безплатно.

І він поклав на дерев’яний прилавок лискучу згорнену листівочку.

— Дякую, — кивнула Ганна. Взяла мапу й поклала її до кишені джинсів, а тоді дещо пригадала: — Моя мама от-от має прийти. Паркує машину. Скажете їй, будь ласка, де я, коли підійде?

— Мама Ганни Джонс, — замислено пробурмотів черговий. — Гаразд. Джоне! — Він гукнув через плече до чоловіка, що сортував пошту. — Якщо, коли я буду на обіді, прийде мама Ганни Джонс, то направиш її до сьомих сходів. Новий дворик, п’ята кімната.

— Звісно, — сказав чоловік, а потім обернувся і поглянув на Ганну. Кремезний брюнет, десь метр вісімдесят зростом і молодший від свого колеги. Обличчя бліде, та водночас спітніле, хоч він і не робив нічого надважкого. Високий і писклявий голос геть не пасував його зовнішності. Від цього контрасту Ганну почав пробирати нервовий сміх.

— Щиро дякую, — сказала дівчина, розвернулася і пішла. Коли вона вже підійшла до дверей, черговий гукнув її. Його голос прозвучав різко, з ноткою докору.

— Куди побігли, юна леді?

Ганна обернулася. Серце закалатало від думки, що вона зробила щось не так.

Чоловік підвівся з-за столу й поволі підійшов. У руці він тримав якусь річ і, потрушуючи нею, наче трофеєм, простягнув Ганні.

То була в’язка ключів.

— Ох... — відчувши себе дурепою, Ганна розсміялася. — Дякую.

Дівчина простягнула руку, але чоловік не віддавав ключів. Якусь мить він просто стояв, хитаючи ними над її долонею. Потім різко розімкнув пальці та випустив в’язку, а Ганна підхопила її, запхала до кишені й вийшла.

«VII» — ЗНАЧИЛОСЯ над сходами, до яких підійшла Ганна. Глянувши спершу на план у своїй руці, а тоді на кам’яні східці, вона припустила, що це потрібне їй місце. Потім кинула погляд через плече. Не тому що сумнівалася в мапі, а радше, щоб намилуватися всім цим: недоторканим зеленавим квадратом чепурного газону, камінням медового кольору, склепінчастими вікнами... Сонячне сяйво і зграї білого осіннього хмаровиння створювали неземну, чарівливу атмосферу, і Ганні на мить здалося, ніби вона опинилася на сторінках якоїсь із книжок зі своєї валізи — «Повернення до Брайдсгеду», мабуть. Або ж «Випускний вечір». Чи «Темні матерії». Такий казковий світ...

Усміхаючись, Ганна пройшла під аркою, однак волокти валізу нагору виявилося нелегко, тож усмішка щезла з її уст уже на першому майданчику. Піднявшись на другий, вона захекалася. Повітря здавалося задушливим. Відчуття казки швидко випаровувалося.

Ліворуч від себе вона побачила двері з акуратним дрібненьким написом: «4 — Г. Клейтон». Навпроти них: «З-P. Берне Волліс». Середні двері були прочинені. Поки Ганна стояла, переводячи подих, вони розчахнулись, і перед її очима постала малесенька кухня та двоє хлопців. Один схилився над електричною плитою, а другий тримав чашку чаю і дивився на неї з таким виразом... Можливо, то була лише цікавість, але погляд видавався дещо ворожим.

— П-привіт, — несміливо озвалася Ганна, та він лише кивнув і, обійшовши її, рушив до кімнати з написом «Берне Волліс». Що там казав черговий? П’ята кімната? Отже, ще один поверх.

Зціпивши зуби, Ганна затягнула валізу на останній майданчик. Нарешті горішній поверх. Там розміщувалося двоє дверей — одні напроти одних. Праві, з написом «6 — доктор Маєрс», були замкнені. Логічно, що ліві, прочинені, вели до її кімнати, тож вона увійшла.

— Приві-і-іт... — протягнула якась дівчина, що лежала, розпростершись на дивані. Вона лиш на мить відвела погляд від телефона і зиркнула на Ганну. На ній була коротка сукня з вишивкою ришельє, з-під якої визирали довгі засмаглі ноги, закинуті на бильце дивана. На її наманікюрених пальчиках повиснув босоніжок. Здавалося, вона гортала якийсь додаток зі світлинами на телефоні. — Ти, мабуть, Ганна.

— Так... Ганна, — невпевнено відповіла та, а її голос підскочив, через що сказане прозвучало як запитання. Ганна оглянула кімнату. Це була вітальня, біля дверей якої височіли гори найвишуканішого багажу. Капелюшні коробки, черезплічні сумки, величезна торбина від Селфрідж, наповнена оксамитовими подушками, скриня з величезним мідним замком, на вигляд як справжня від Луї Віттон. Проти цих речей багаж Ганни здавався геть скромним, навіть разом із тією валізою, яку мама мала принести з машини. — А тебе як звати?

— Ейпріл. — Дівчина відклала телефон і підвелася.

Струнка, середнього росту, медово-біляве волосся коротко підстрижене й ретельно пригладжене. Тонко вигнуті брови надавали їй задоволено-зневажливого виразу. У ній було щось неземне — якась незбагненна риса, якої Ганна ніяк не могла розпізнати й осягнути.

Ганні здавалося, наче вона десь уже зустрічала Ейпріл... Або бачила в якомусь фільмі. Її врода просто засліплювала, від неї було важко відвести погляд. Ейпріл ніби купалася у світлі — іншому, не такому, що освітлювало решту кімнати.

— Ейпріл Кларк-Клівден, — люб’язно додала дівчина, зауваживши, що Ганна досі мовчить. Наче це ім’я мало би про щось свідчити.

— А я думала... — почала була Ганна, замовкла й невпевнено повернулася до дверей, щоби перевірити табличку з іменем. Справді, там значилося: «5-Г. Джонс», а знизу — «Е. Кларк-Клівден».

Ганна насупилася.

— То ми... сусідки?

Усе це видалося малоймовірним. У брошурі Пеламського коледжу наголошували, що приміщень для спільного проживання фактично немає. Жодних кімнат-двійок. Навіть квартир — до другого курсу. Звісно, є чимало спільних ванних кімнат, хіба за винятком тих, що в сучасному крилі. Однак, прочитавши той проспект, Ганна була певна, що матиме власний простір.

— Щось таке, — кинула Ейпріл. Вона позіхнула, як кішечка, і розкішно потягнулась. — Я не про спальню, коли що. На таке я ніколи не погодилася б. Спільна тільки вітальня.

Ейпріл обвела рукою невеличку кімнатку, ніби показуючи, що вона тут — ґречна господиня, а Ганна — непрохана гостя. Ця думка шпигнула Ганну досадою, але вона відігнала це почуття й оглянула кімнату. Коли не брати до уваги купу речей Ейпріл, то меблі звичайні й скромні: доволі пошарпаний диван, журнальний столик і шафка. Водночас сама кімната чиста, світла, із красивим кам’яним каміном.

— Класно, що є де позависати, правда ж? Твоя кімната там. — Ейпріл вказала поглядом на двері праворуч від вікна. — А моя навпроти. Я, здається, вибрала більшу. Як там кажуть, хто рано встає...

Ейпріл підморгнула, і на її щоці з’явилася ніжна ямочка.

— Що ж, справедливо, — відповіла Ганна.

Не було сенсу сперечатися. Судячи з усього, дівчина вже розпакувала речі. Тому Ганна, залишаючи на килимку смуги від коліщаток, потягнула валізу до вільної кімнати.

Після розмови з Ейпріл вона очікувала побачити маленьку, ба навіть крихітну кімнатку, але та виявилася більшою, ніж удома. Там був ще один камін із різьбленого каменю й склепінчасте вікно з олив’яним склом, що відкидало діамантовий відблиск на поліровані дубові дошки.

— Ого, як круто! — вигукнула Ганна й одразу захотіла вщипнути себе. Не варто видавати свій захват перед тією розкішною Ейпріл.

З іншого боку, кімната направду крута. Цікаво, скількох студентів вона побачила за чотири століття? Чи були серед них майбутні члени Палати лордів, знамениті політики, лавреати Нобелівської премії та письменники? Ці думки паморочили. Ганну охопило відчуття, ніби коли дивишся не з того боку телескопа й бачиш себе в самому кінці, напрочуд маленьким.

— Непогано, правда ж? — поцікавилась Ейпріл.

Вона підійшла і стала біля дверей, однією рукою спираючись об одвірок, а другою — на випнуте стегно. Слабке вечірнє світло, що пробивалося крізь тонку білу сукню, окреслювало її силует і перетворювало стрижку піксі на білий німб. Вона ніби щойно зійшла з кіноафіші.

— А твоя така сама? — поцікавилася Ганна. Ейпріл знизала плечима.

— Ну схожа. Хочеш глянути?

— Звісно.

Ганна відклала свою валізу й пішла за Ейпріл через вітальню до других дверей. Зайшовши всередину, зрозуміла, що там геть усе інакше. Кімната була дещо більшою, і лише металеве ліжко й камін нагадували їй про власну. Все інше відрізнялося — від килимів до розкішного робочого крісла й оббитого дорогою на вигляд тканиною двомісного диванчика в кутку.

Високий кремезний чоловік у костюмі складав одяг до великої шафи. Він навіть не підвів голови, коли дівчата зайшли.

— Вітаю, — ввічливо мовила Ганна найдоречнішим для знайомства з батьками тоном. — Ви, мабуть, тато Ейпріл. Я Ганна.

Ейпріл пирхнула зо сміху.

— Ти що! Не жартуй так. Це Гаррі. Він працює на моїх батьків.

— Приємно познайомитись, — озвався той через плече, а потім засунув останню шухляду й розвернувся. — Думаю, все, Ейпріл. Можу ще якось допомогти?

— Ні, наразі це все. Дякую, Гаррі.

— Я заберу коробки. Валізу залишати?

— Ні-ні, не треба. Тут немає куди її ставити.

— Добре. Ну що ж, хай щастить. Там, на підвіконні, невеличкий прощальний подарунок від твого тата. Радий знайомству, Ганно, — сказав Гаррі, а тоді розвернувся, узяв купу порожніх сумок та коробок біля дверей і вийшов. Двері зачинилися, а Ейпріл, скинувши взуття, упала на щойно застелене ліжко, глибоко занурившись у м’яку перину.

— Нарешті. Справжнє життя.

— Справжнє життя, — повторила Ганна.

Та насправді вона не поділяла цього захвату. Сидячи тут, у багатовіковому навчальному осередку, серед розкішних речей Ейпріл, вдихаючи незнайомий важкий аромат коштовних парфумів, вона ще ніколи не почувалася такою відірваною від життя. Їй стало цікаво, що скаже про все це її мама, яка, імовірно, досі кружляє навколо Оксфорду, шукаючи місце, щоби припаркуватись.

— Ану гляну, що він там мені залишив, — сказала Ейпріл. — Коробка не від Тіффані, початок так собі.

Вона підвелася з ліжка й підійшла до вікна. На кам’яному підвіконні стояла висока подарункова коробка, з якої визирала листівка.

— «Бажаю гарного початку оксфордського життя. З любов’ю — татусь». Що ж, хоча б підписав сам. Ну це вже плю-сик, бо ж на листівці до мого дня народження був почерк секретарки.

Вп’явшись нігтями в кришку, Ейпріл відкрила її і розсміялася.

— Боже, щойно я подумаю, що батько ледве знає моє повне ім’я, як він доводить протилежне... — Ейпріл підняла пляшку шампанського і два келихи. — Ну що ж, вип’ємо, Ганно Джонс?

— Так, можна, — відповіла Ганна.

Насправді вона не надто любила шампанське. Пила його кілька разів — на весіллях і на п’ятдесятиріччі своєї мами, а опісля мучилася від головного болю. Однак зараз не могла відмовитися: момент просто ідеальний. Може, Ганна з Додсворта й не любила шампанського, однак Ганна з Пеламського коледжу — інша людина.

Вона спостерігала, як Ейпріл, вправно відкорковувавши пляшку, розливає пінистий напій у келихи.

— Хоч і не холодне, а все ж «Дом Периньйон», — сказала Ейпріл, подаючи келих. — За що вип’ємо? А що, коли за... Оксфорд? — Вона підняла бокал.

— За Оксфорд, — повторила Ганна. Вона цокнулася келихом з Ейпріл і скуштувала напій. Тепле шипуче шампанське зашумувало в роті, бульбашки розтеклися по язику, алкоголь залоскотав у носі й горлі. Вона відчула легке запаморочення, але не могла зрозуміти, чи то від шампанського, чи то від пропущеного ланчу, чи просто від того, що... вона тут. — І за Пелам.

І за нас, — додала Ейпріл. Вона відкинула голову й осушила келих чотирма довгими ковтками. Потім налила ще й подивилася на Ганну, а її обличчя осяяла широка хитрувата усмішка, від якої на м’яких щоках з’явилися милі ямочки. — Так, за нас, Ганно Джонс. Наше життя тут буде шикарнючим. Правда ж?

ПІСЛЯ

Поклавши слухавку, Ганна відчула, як тиша крамниці огортає її, наче кокон. Вона ніколи не казала цього Кеті, але саме заради таких митей і прийшла працювати до «Небилиць». Ганну не цікавила суботня штовханина, метушня покупців чи наплив туристів на фестиваль у серпні. Натомість вона прагнула поринути в заспокійливу тишу буднів, коли можна побути... ні, не на самоті — адже неможливо бути на самоті в кімнаті з тисячами книжок, — коли можна лишитися наодинці з ними.

Крісті. Бронте. Сеєрс. Мітфорд. Дікенс. Ці автори допомогли їй пережити роки після смерті Ейпріл. Ганна втекла в книжки від прискіпливих поглядів і жалощів, від збіса непередбачуваного інтернету й страхіть цього світу, у якому будь-якої миті тебе може підстерегти репортер, цікавий незнайомець або смерть найкращої подруги. То була втеча до світу, де все впорядковано. Ніде правди діти: у книжках стається й погане. Скажімо, на двісті сьомій сторінці. Але, хай там що, воно завжди траплятиметься на двісті сьомій сторінці. І коли ти перечитуєш книжку, то розумієш, що ось воно — наближається. Стежачи за сюжетом, ти зауважуєш знаки, а отже, можеш підготуватися.

Ганна слухала, як ніжні краплі единбурзького дощу стукають по напівкруглому вікну за її спиною, а старі паркетні дошки тихесенько риплять від нагрітих опалювальних труб. Вона відчувала мовчазне співчуття книжок. Якоїсь миті їй закортіло взяти одну з них, можливо, найулюбленішу— роман, який вона знає майже напам’ять; податися до дитячого відділу, вмоститися в крісло-мішок і відгородитися від світу.

Однак не могла. Вона на роботі. Ще й не сама. Ганна побачила, як Робін уже вертається через «Небилиці» — лабіринт маленьких вікторіанських кімнат, обставлених елегантними столиками й презентаційними кошиками.

— Бі-бі! Іде Робін Ґрант, надзвичайна чайна леді! — Вона рвучко поставила дві чашки на прилавок, аж темний гарячий чай хлюпнувся небезпечно близько до підставки з листівками. — Твоя з ложкою. А ти... — Робін глянула на Ганну й завмерла, прочитавши щось дуже тривожне на її обличчі. — Усе гаразд? Ти якась дивна.

У Ганни завмерло серце. Невже так очевидно?

— Просто... — повільно пробурмотіла вона. — Я почула дивні новини.

— О боже. — Робін прикрила рот рукою і мимохіть зиркнула на живіт Ганни, а тоді знову глянула їй у вічі.— Це ж не...

— Та ні! — швидко відповіла Ганна і спробувала видушити усмішку, проте та вийшла натягнутою і сухою. — Нічого такого, це лише... лише сімейні негаразди.

Тієї миті тільки така відповідь з її вуст могла прозвучати більш-менш правдиво. Та промовивши ці слова, Ганна одразу пошкодувала, що не придумала нічого кращого. Джон Невілл не її родич. Вона не хотіла, щоб він і пам’ять про нього хоч якось стосувалися її родини.

— Тобі треба йти? — запитала Робін. Вона глянула на годинник, а тоді обвела поглядом порожню крамницю. — Уже майже п’ята. Не думаю, що сьогодні буде наплив. Я сама впораюсь.

— Hi, — машинально відповіла Ганна.

Їй не треба йти. Зрештою, що змінилося? Нічого. Водночас вона подумала, що треба стояти тут і усміхатися до клієнтів так, ніби нічого не сталося, коли спогади аж киплять і вирують у голові...

— Іди, — рішуче сказала Робін. — Серйозно. Іди й не хвилюйся. Якщо Кеті раптом загляне, я їй усе поясню. Не думаю, що вона буде проти.

— Справді? — перепитала Ганна, і Робін ствердно кивнула.

Ганну сповнило відчуття провини та вдячності водночас. Вона підвелась і взяла телефон. Іноді Робін дратує її, особливо її невпинна життєрадісність, як у дівчат-гідів, звичка раз у раз повторювати клієнтам: «Ні, це вам гарного дня!» Та тепер її тверда й непохитна доброта безмірно заспокоювала.

— Я щиро вдячна тобі, Робін. І подяка не забариться, обіцяю.

— Та що ти, не треба ніяких подяк. — Робін дружньо усміхнулася і поплескала її по плечі. Проте Ганна все одно помітила занепокоєння в її очах.

Повільно ідучи до кімнати для персоналу, щоб зібрати свої речі, Ганна відчувала на собі уважний погляд Робін.

КОЛИ ГАННА ВИЙШЛА З КРАМНИЦІ, дощ уже припинився. Цей осінній, ясний і вологий день нагадав їй час, коли вона вперше з’явилася в Пеламі, а тому на якусь мить зв’язок з минулим став нестерпно реальним. Чекаючи, поки світлофор спалахне зеленим, Ганна з подивом відчула, ніби будь-якої миті може побачити Ейпріл: та неквапливо йтиме крізь натовп, на її вустах виграватиме лінива глузлива посмішка, а глибокі ямочки то з’являтимуться, то зникатимуть з її щік. Ганні довелося спертися на ліхтарний стовп — минуле таке реальне, таке близьке. Її охопило невгамовне бажання, щоб усе це відбулося насправді: щоб ота висока білявка, яка поспішає крізь натовп і наче світиться зсередини, була Ейпріл — осяйна, вродлива, жива. Як вона привіталася б з нею? Обняла б? Дала б їй ляпаса? Чи розплакалася б?

Ганна не знала. Мабуть, усе разом.

Вона прямувала крізь натовп туристів до автобусної зупинки, щоб сісти на свій звичний 24-й автобус до Стокбриджа: хотіла швидше дістатися додому, повечеряти, розпростерти втомлені ноги, ввімкнути телевізор і відпочити за переглядом якоїсь несерйозної передачі.

Та наближаючись до зупинки, Ганна не сповільнила ходи: вирішила піти пішки. Її жахала думка, що доведеться провести двадцять хвилин у задушливому автобусі, який застрягне в міських заторах. Треба пройтися. Лише відчуття бруківки під ногами допоможе їй погамувати цю тривогу, впорядкувати думки перед зустріччю з Віллом. Ба більше, що чекає на неї вдома? Порожня квартира, лептоп і той хворобливий оманливий потяг до пошукової стрічки в інтернеті, що миттєво захопить її?

Наразі вона дозволила собі один запит — просто, щоби підтвердити правдивість останніх подій. Вона так само не вірила, що дитя в її животі реальне, аж поки побачила зображення на екрані й почула дивний глибинний шум і відлуння його серця.

Ганна заховалася в затінку замкових воріт і витягнула телефон. Відкрила анонімну вкладку й ввела в пошуковій стрічці запит: «Джон Невілл ВВС». Можна було б обійтись і без останнього слова, але вона навчилася не обмежувати пошукового запиту лише його ім’ям — інакше з’являються сайти із жорстокими світлинами, дикими спекуляціями й наклепами на неї з Віллом. Боротися із цим вона не мала ані часу, ані сил.

BBC можна довіряти хоча б тому, що їхні журналісти переважно спираються на факти. І ось він — перший результат у стрічці:

ЕКСТРЕНІ НОВИНИ: ДЖОН НЕВІЛЛ, УБИВЦЯ

З ПЕЛАМСЬКОГО КОЛЕДЖУ, ПОМЕР У В’ЯЗНИЦІ

Шок, як крижана вода, пройняв її до кісток, але вона набралася відваги й відкрила той сайт.

Джон Невілл, знаний як Пеламський Душій, помер у в’язниці у віці 63 років. Про це повідомила адміністрація в’язниці.

Невілл, який був засуджений 2012 року за вбивство студентки Ейпріл Кларк-Клівден, помер сьогодні зранку. Представник в’язниці повідомляє, що в Невілла стався тяжкий серцевий напад; смерть констатували після прибуття в’язня до Мерсейської лікарні.

Адвокат Невілла, Клайв Меррітт, заявив, що перед смертю його клієнт готувався подати нову апеляцію. «Він відійшов у вічність, намагаючись довести свою невинність, — повідомив Меррітт під час інтерв’ю з BBC. — Гірко й несправедливо, що його шанс скасувати вирок помер разом з ним».

З родиною Кларк-Клівденів для отримання коментарів зв’язатися не вдалося.

У Ганни затремтіли руки.

Минуло стільки часу відтоді, як Ганна шукала новини про Невілла, що вона й забула, як це — натрапляти на його ім’я, на згадки про Ейпріл і, що найгірше, на їхні світлини. Є лише кілька знімків Невілла. Найчастіше беруть світлину з його оксфордської ідентифікаційної картки, що нагадує полі-ційне фото: Невілл, ніби арештант, дивиться в камеру безкомпромісним, похмурим і моторошно незмигним поглядом. Бачити його обличчя жахливо, та найбільше Ганна ненавидить світлини з Ейпріл — привабливі знімки із соцмереж, на яких вона невимушено розкинулася на плоскодонці або обіймається з іншими студентами, чиї обличчя розмиті — для захисту приватності, яку давним-давно відібрали в неї.

Найгірше — це кадри її мертвого тіла.

Цих світлин не має бути в інтернеті, але, звісно ж, вони там є. У всемережжі можна знайти що завгодно. І ще до того, як Ганна навчилася стримуватися і не шукати безперестанку, задовго до того, як вона опанувала анонімні вкладки, гугл-алгоритм визначив її як людину, що цікавиться Пеламським Душієм, — і з регулярною наполегливістю пропонував їй статті із сенсаційними заголовками на цю тему.

«Ця інформація корисна?» — запитував її мобільний. Після того як вона безліч разів натиснула «нецікаво», стукаючи по екрану з такою силою, що її тремтячі пальці ще довго боліли опісля, телефон зрештою допетрав і припинив пропонувати їй такі статті. Однак навіть зараз ці публікації інколи виринають — мабуть, їх виштовхує якась незбагненна внутрішня примха, що криється в самій глибині інтернет-алгоритмів.

Тоді Ганна вдивляється в екран, аби знову побачити усміхнену Ейпріл, її ясний прямий погляд, який досі пронизує її серце, навіть через десять років. І часом хтось таки вистежує Ганну, а на електронну скриньку надходять листи на кшталт: «Ви та Ганна Джонс, яка причетна до вбивства Ейпріл 1<ларк-Клівден? Я пишу дослідження/студентський есей / психологічний портрет / статтю про апеляцію Джона Невілла».

Спочатку вона відповідала гнівно — писала їм «гидота» й «стерв’ятники». Потім, зрозумівши, що це лише підбурює їх надокучати й далі або ж цитувати її злісні електронні листи у своїх статтях, змінила тактику: «Ні. Моє ім’я — Ганна де Частейн. Нічим не можу допомогти».

І це теж було неправильно. Річ навіть не в тому, що так Ганна ніби зраджувала Ейпріл. Якщо люди, котрі її шукали, зайшли так далеко, що відкопали її електронну пошту, то вони знали. Вони знали, ким був Вілл, знали, хто вона, і зміна прізвища після одруження нітрохи не затирала її слідів.

«А чому ти просто не ігноруєш їх?» — спантеличено запитував Вілл, коли вона розповідала йому про ті листи. — Я, наприклад, роблю саме так.

Звісно, він мав рацію. Тепер Ганна просто не відповідає. Однак досі не може змусити себе видалити листи. Вони й досі в окремій теці, що похована глибоко на дні її поштової скриньки. Тека називається «Запити». Ото й усе. Ганна переконувала себе, що одного дня — одного дня, коли все це скінчиться, — вона видалить їх.

Та день цей чомусь ніяк не наставав. Тепер Ганна тільки й гадає, чи він взагалі коли-небудь буде.

Вона саме хотіла заблокувати телефон, але помітила світлину, яку додали до статті. На ній не Ейпріл, а Невілл. Цього знімка вона ще не бачила. Це не добре знайома їй ідентифікаційна картка з тими мерзенними гострими рисами обличчя — і не той похапцем зроблений знімок папараці, де Невілл показує репортерам під приміщенням суду непристойний жест. Ні, цю світлину, мабуть, зробили значно пізніше, під час однієї з його численних апеляцій, можливо, зовсім недавно. На ній він постарілий, ба більше — виснажений. Він схуд, і хоча навряд чи став нижчим, та все ж геть не скидався на того височенного чоловіка, яким пам’ятала його Ганна. Їй було важко повірити, що це справді Невілл. В’язнична форма звисала на його кістлявому тілі. Його погляд — зацькований і засапаний — прикипів до камери, він буквально засмоктував кожного, хто на нього дивився, у свої нічні жахіття.

— Перепрошую, — пролунав різкий голос позаду.

Ганна підскочила, усвідомивши, що спинилася посеред підземного переходу Кінґс Стейблс, а якась жінка намагалась оминути її.

— Я... Я перепрошую, — затнулася Ганна. Тремтячими руками заблокувала телефон і засунула його до кишені, наче він забруднився від фото на екрані. — Вибачте.

Жінка проштовхалася повз неї і, хитаючи головою, пішла далі, а Ганна рушила додому. Та навіть вийшовши з темного переходу під осіннє сонце, вона досі відчувала, як її пробирав той похмурий зацькований погляд, який ніби чогось благав, але вона не могла зрозуміти чого.

НАДВОРІ СТЕМНІЛО ЩЕ ДО ТОГО, як Ганна нарешті повернула до Стокбриджського завулка. Ноги боліли від довгої ходьби, ще й довелося шукати ключі в сумочці, нарікаючи, що ніхто не змінив перегорілу лампочку над парадними дверима.

Та зрештою вона потрапила всередину, підійнялася сходами й зачинила за собою двері квартири.

Якийсь час просто стояла на місці, притулившись спиною до дверей і вслухаючись у тишу. Вона прийшла додому раніше від Виша, а тому раділа можливості просто стояти й впиватися прохолодою, спокоєм і затишком їхньої оселі. Мала б поставити чайник, роззутися, ввімкнути світло.

Та нічого не зробила. Просто пішла до вітальні, повалилась у крісло й сиділа, намагаючись змиритися з новинами.

За якийсь час знадвору долинули звуки: мотоцикл Вілла спинився, його хрипке ревіння відлунювало від будинків у вузькому завулку. Заглушивши двигун, Вілл повернув ключ у замку парадних дверей і почав підійматися сходами.

Ганна розуміла, що має підвестися і сказати Віллові бодай щось, однак не могла. Просто не мала сили.

Вона чула, як він зайшов до квартири, як кинув сумку на полицю вішака в передпокої, як ішов коридором, бурмочучи дурнувату попсову пісеньку, як увімкнув світло, а потім зупинився.

— Ганно?

Він стояв напроти неї і мружився, намагаючись зрозуміти, чому вона сидить у темряві.

— Ганно! Що ти... все гаразд?

Вона ковтнула, намагаючись дібрати слова, але спромоглася видати тільки ледь чутне «ні».

Вілл змінився на лиці. Він різко сполотнів з переляку, упав на коліна перед нею і міцно схопив її за руки.

— Ганно, це ж не... не... Щось сталося? Щось із дитиною?

— Ні! — цього разу Ганна відповіла твердо, бо зрозуміла, чому він злякався. — Боже, ні, нічого такого. — Вона знову ковтнула і видушила: — Вілле, Джон... Джон Невілл. Він помер.

Ганна розуміла, що повідомила цю новину жорстоко, навіть жорстокіше, ніж її мама. Вона цього не хотіла, але була надто приголомшена й розбита, щоби підбирати інші слова.

Вілл нічого не відповів. Лише опустив руки, а його обличчя на мить стало беззахисним і до болю вразливим. Потім він замкнувся в собі. Підвівся, підійшов до еркерного вікна і притулився до жалюзі, вдивляючись у темряву надворі. Ганна могла розгледіти лише його профіль — блідий на тлі темного волосся й чорноти за склом.

Ганні було важко зрозуміти Вілла в такі миті: він відкритий, коли радіє, однак біль або страх змушують ховати емоції глибоко всередині; ніби він не хоче, аби хтось бачив його почуття. Вона припускала, що це спадщина від батька-військового та школи-інтернату, де за будь-який прояв емоцій нарікали тюхтієм і плаксієм. Лише та частка секунди, коли Вілл ще не ввімкнув свого захисту, дозволила Ганні запевнитися, що він таки почув її слова. Тепер вона не могла збагнути, що криється за його мовчанням, за ввічливою байдужою маскою на обличчі.

— Вілле... — зрештою мовила вона. — Скажи хоч щось.

Він обернувся й подивився на неї з виразом, ніби блукав думками десь дуже далеко.

— Гаразд. — Голос Вілла шокував Ганну: в ньому прозвучала нечувана досі жорстокість. — Хотів запитати, — мовив Вілл, — а що в нас на вечерю?

ДО

— О бо-о-оже мій. — По-театральному протяжний голос Ейпріл підозріло нагадав Ганні Дженіс із «Друзів». Вони йшли вузьким проходом між довгими бенкетними столами вздовж усієї зали.

Ганна вперше переступила поріг великої зали як студентка Пеламу й відчула животрепетний захват, розглядаючи старовинні балки високо над головою та темні стіни, обшиті дубовими панелями й завішані олійними картинами колишніх голів коледжу. Так, її охопило приголомшення, але точно не страх, бо поруч була Ейпріл, яка поливала брудом скупеньке меню й погану акустику.

— Вілл де Частейн власною персоною, — мовила Ейпріл, поставивши свою тацю на один з довгих переповнених бенкетних столів, і вперла руки в боки.

Один зі студентів, що сидів на довгій дубовій лавці, озирнувся, і його темне волосся впало йому на очі. Ганна відчула, що її серце завмерло. Склянка з водою на таці ковзнула на кілька сантиметрів ліворуч, і вона поспіхом поправила її.

— Ейпріл! — вигукнув хлопець і підвівся, недбало перекинувши довгу ногу через лавку. Вони легенько обійнялись і ледь-ледь поцілувались у щічку. Цей жест був такий нетиповий для Додсворта, що Ганна відчула, ніби опинилася на іншій планеті.

— Рада тебе бачити! Не сподівалася зустрітися тут. От уже ж ця Лів. Ніколи нічого не розкаже! Як вона? Я ще не бачила її після іспитів.

— Та... — Засмагле обличчя хлопця раптом почервоніло, над вилицями вигулькнула смуга рум’янцю. — Ми... ну гаразд, ми розійшлися. Я винен, якщо чесно. Вибач.

— Та що ти, які вибачення, — промуркотіла Ейпріл. Вона провела рукою по руці хлопця, дещо дражливо стискаючи його біцепси. — Ще один гідний чоловік на волі. Тут не треба перепрошувати.

Ганна, що стояла позаду неї, переступила з ноги на ногу. Таця, яку вона тримала, незручно важчала, від неї заболіли руки. Ейпріл, мабуть, почула цей рух, бо вмить обернулась і по-театральному здригнулася, ніби щойно згадала, що Ганна й досі тут.

— Боже, де мої манери? Вілле, це Ганна Джонс, моя сусідка. Вчить англ. літ. Ми маємо цілісінькі апартаменти з вітальнею. Ох, чую, цього семестру всі-і-і вечірки будуть у нас. Ганно, це Вілл де Частейн. Я ходила до школи з його колишньою. Наші інтернати були... як ти там казав? — Вона знову обернулася до Вілла. — Близнюками?

— Щось таке, — усміхнувся Вілл, від чого засмаглою шкірою біля його вуст пробігли зморшки. Ганна зловила себе на тому, що витріщалася на нього. Він мав ясні карі очі й темні брови. Ніс, очевидно, був зламаний. Можливо, і не один раз. Їй пересохло в роті. Вона ковтнула, вигадуючи, що сказати, але Вілл продовжив: — Я ходив до Карне, там були тільки хлопці. Тож між нашими з Ейпріл школами влаштовували зустрічі — боялися, що ми повступаємо до університетів, так і не побачивши справжньої живої дівчини.

— Тобі таке не загрожувало, любчику, — мовила Ейпріл. Вона надпила шоколадного молока, а потім ковзнула на лавку поруч із Віллом, навіть не поцікавившись, чи можна. Вілл теж сів.

— Знаєш, я взагалі-то тримав це місце, — сказав він Ейпріл, але невимушено, не чекаючи, що вона пересяде. Ганна ж стояла й вагалася. Навпроти було вільне місце, однак лише одне. Можливо, Вілл хотів, щоб туди сів його друг, на якого він чекав. Вона запитально глянула на Ейпріл, але та вже клацала в телефоні.

Ганна прикусила губу й уже хотіла йти, та Вілл раптом озвався:

— Куди ти? Ми посунемось.

Її серце знову завмерло. Ганна усміхнулась, намагаючись не здатися жалюгідною вдячною дівчинкою, а Вілл поставив свою сумку на підлогу й штовхнув ліктем сусіда, щоб той трохи посунувся вбік.

— Ось, сідай тут, — Вілл вказав на місце навпроти, — Г’ю зможе втиснутися поруч зі мною та Ейпріл.

— Ти сказав... Г’ю? — Ейпріл відвела погляд від телефона. На її обличчі був дивний вираз — здивування, навіть захоплення, але змішане з якоюсь пустотливістю, якої Ганна не могла до кінця зрозуміти. — Це ж не... Г’ю Бленд?

— Той самий. Хіба ти не знала, що він подавав сюди документи?

— Я знала, що він хотів вступати до Оксфорду, але й гадки не мала, що він обрав Пелам, — відповіла Ейпріл. Скрививши губи в посмішці, вона відклала телефон, коли до столу підійшов високий блідий хлопець у грубих окулярах у стилі Стівена Гокінґа. — Так-так-так... про вовка промовка, а він уже й тут.

— Ейпріл! — вигукнув хлопець, раптово зашпортавшись на рівному місці: таця вилетіла з його рук, і паста посипалася на підлогу.

На мить запанувала дзвінка тиша, усі повернули голови, а потім якийсь хлопець, що сидів за столом, вигукнув:

— Ну все, вистава закінчилася, досить! Робіть щось своє. Г’ю, хоч і був пригнічений, засміявся, а тоді присоромлено й легенько вклонився. Розчервонівшись, він підійняв бляшанку з колою й заходився збирати розкидані тор-теліні.

— Даруйте. Я такий бовдур. — Голос хлопця був приглушений, але з нотками, за які однокласники Ганни обізвали б його «типовим чваньком». — Так незручно. Хвалити бога, що вони хоч упали туди, куди треба. Ну майже.

Він ковзнув на місце біля Вілла, поклав на стіл розбиту тарілку з пастою та взяв виделку. Його щоки досі палали.

— Ти що, ідіот? Не їж цього, — сказала Ейпріл з ноткою презирства. Вона підвелась і махнула рукою вбік прилавка. — Допоможіть нам, будь ласка! Нам потрібна ще одна порція тортеліні.

Усі мовчки спостерігали, як до них підійшов працівник з новою тарілкою та ганчіркою, щоб витерти розлитий соус.

— Так незручно, — повторив Г’ю, але цього разу до працівника, який лише кивнув і пішов собі. Хлопець був настільки пригнічений, що Ганні стало його щиро шкода.

— А ви всі між собою знайомі? — запитала вона в Ейпріл і Вілла — радше щоб змінити тему, а не тому, що сумнівалася в цьому.

Ейпріл з усмішкою кивнула, а Вілл відповів:

— Ми з Г’ю знайомі давно. Ходили разом до підготовчої школи, а ніщо так не зближує, як паскудна підготовча школа. Правда ж, Г’ю?

— Правда, — відповів той. Рум’янець поступово зникав з його щік, і він схилив голову над тарілкою, уникаючи поглядів. — Г'ю Бленд, — сказав він до Ганни, — медицина.

— Ми з Г’ю дуже добрі друзі, — майже промуркотіла Ейпріл. Тоді простягнула руку й ущипнула Г’ю за щоку. Багрянець знову залив його щоки, але цього разу дійшов аж до вух. Запала напружена тиша.

— А як щодо тебе? — запитала Ейпріл, розбиваючи застиглу в повітрі ніяковість. Вона зверталася до хлопця, що сидів поруч із Ганною, — того самого, який гукнув, що вистава закінчилася. Він був кремезний, широкоплечий, із середземноморською зовнішністю, вбраний у футболку «Шеффілд Венздей».

— Це Раян Ковтс, — мовив Вілл, — учить економіку, як і я.

— Чиста правда, — відказав Раян, усміхнувшись. Його акцент був начисто шеффілдським і після стількох гламурних південних голосів звучав дещо агресивно, по-північному. Ганна відчула несподівану для себе спорідненість з ним, хоча Додсворт розташований максимально далеко на півдні. Але тут був хоч хтось такий, як вона: не з дорогих приватних шкіл, які Вілл та Ейпріл, здавалося, сприймали як належне.

— Ми всі живемо на одному поверсі в клавді, — додав Вілл.

Ганна знала з проспекту, що клавд — це велике сучасне крило за Новим двориком, куди здебільшого заселяли першокурсників. То була квадратна бетонна будівля в стилі бруталізму, кімнати в ній були з окремими ванними, а опалення справді працювало. Проте Ганна була потай вдячна, що їм з Ейпріл виділили колоритну старовинну кімнату. Зрештою, хіба не заради цього вона вступила до Оксфорду? Вона хотіла йти слідами чотирьохсотрічної історії вчених, а не килимовою плиткою останніх десятиліть.

— Я почув через стіну, як він грав The Stone Roses. — Раян вказав виделкою на Вілла. — Підійшов представитися, і з’ясувалося, що ми на одному курсі. І він познайомив мене з оцим-от хлопом. — Раян вказав поглядом на Г’ю.

— Ми з Віллом ходили разом до школи, — мовив Г’ю і знову розчервонівся. — Ой, теж мені новина, Вілл вже казав це... Вибачте. Я такий баран.

— Ви його не слухайте. — Вілл по-дружньому штурхнув друга в бік. — Г’ю був найголоватішим хлопаком у нашому й усіх паралельних класах.

Раян заговорив з повним ротом тортеліні й кумедним виразом:

— Ну то є файний збіг. А я в себе був найголоватішим хлопом. Схоже, ми маємо дещо спільне.

— Та всі ми були найголоватішими, — вперше озвалася дівчина, що сиділа біля Раяна. Її голос був низьким, доволі таки різким і роздратованим. — Хіба не в тому й річ? Хіба не тому ми саме тут?

— А ти хто така? — запитав Раян, ковзаючи по ній очима. Вона мала довге темне волосся, серйозне «кінське» обличчя, чорні прямокутні окуляри й дивилася Раянові прямо у вічі з такою впевненістю, якої Ганні, мабуть, забракло б, якби її так відверто оцінювали поглядом.

— Емілі Ліппман, — мовила дівчина й піднесла до рота повну виделку з пастою, поволі прожувала її і продовжила: — Математика. Для тебе я Емілі Ліппман.

— Ти мені до вподоби, Емілі Ліппман. — Раян вишкірив зуби, а Емілі підвела брову.

— І що ти бажаєш від мене почути?

— Це вже як ти хочеш, — кинув Раян, — можеш і змовчати.

Він і далі шкірився. Емілі закотила очі.

— Так чи інак, — ліниво озвалась Ейпріл, — це неправда.

— Що неправда? — поцікавився Г’ю.

— Ну те, що всі ми були найрозумнішими. Я от не була.

— Тоді як ти сюди потрапила? — відрубала Емілі. Ці слова могли би прозвучати грубо, та з вуст Емілі сприймалися інакше. Просто як надто пряме запитання.

— Мабуть, за красиві очі. — Ейпріл усміхнулася, і на її блискучих щічках з’явилися дві глибокі милі ямочки. — Або ж завдяки грошам свого татуся.

Запанувала довга мовчанка: ніхто не знав, як реагувати на почуте. Зрештою Раян гучно пирхнув зо сміху, наче Ейпріл смішно пожартувала.

— Що ж, пощастило тобі, хоч так, хоч так, — сказала Емілі, спровадила останню виделку пасти до рота, підвелась і стала обтріпуватись. — Маю запитання. Що, в біса, мені треба зробити, щоб тут чогось випити?

— Можемо піти до тієї кімнати відпочинку, — запропонував Раян і також підвівся. Ганна зауважила, що він значно вищий, аніж вона собі уявляла. — Як там вона називається — СКА?

— СКВ, — відповіла Ейпріл. Її губи скривились у посмішці, яка, як зрозуміла Ганна, типова для неї — зваблива і дещо злісна водночас. — Студентська кімната відпочинку, якщо ти раптом не читав довідника. А таки не читав. До речі, біля великої зали є бар. Та нахіба воно нам треба? Ми ж не якісь простаки. Нащо нам впав той бар, коли маємо шикарнючі апартаменти й холодильник, напханий шампанським?

Вона відсунула досі повну тарілку тортеліні, обвела поглядом усю компанію, а тоді витягла з кишені ключ від кімнати, почепила його на палець і звела тонку темну брову:

— Ні, ну а що?

ПІСЛЯ

Минуле стояло між ними стіною. Вілл мовчки готував вечерю, нарізаючи баклажани й чоризо, а балаканина диктора на Четвертому радіо робила атмосферу ще гнітючішою. Ганна не змогла дібрати бодай якихось слів, тож пішла до вітальні, дістала лептоп і відкрила електронну пошту.

Запанікувавши після маминого дзвінка, Ганна видалила додаток Gmail з телефона. Не хотіла, щоб різкі звуки сповіщень жахали її дорогою додому. Зараз вона так само побоювалася того, що чекає на неї в поштовій скриньці, але відкладати це на завтра — ще гірше. Перед сном, не маючи нічого, що відвернуло б увагу, вона лежатиме й думатиме, що ж там причаїлося в її скриньці, а потім однаково не витримає і знову встановить той додаток. І хай що вона там побачить — викриття чергової таємниці, дражливу зачіпку чи нову спробу маніпулювати нею задля відповіді — через те будь-що в неї підскочить адреналін, а серце шалено закалатає. І вона не спатиме всю ніч, борючись із нудотою від огидної тривоги, невпинно оновлюватиме пошту й у полоні хворобливого жаху гуглитиме ім’я Ейпріл.

Ганна знала це напевне, бо вже переживала подібне. Шквал повідомлень у перші кілька років після смерті Ейпріл — кожен, кожнісінький день. Невпинний ошелешливий потік благань, канючення, набридливих повідомлень: ця масова одержимість через смерть Ейпріл шокувала й зачіпала її за живе.

Після завершення судової справи лавина повідомлень трохи вщухла. Спочатку вони надходили щотижня, а поодинокими стали, коли їм з Віллом вдалося зануритися в побут, перемкнувшись на заспокійливо нудні дрібниці — бухгалтерські курси, купівлю будинку, грошові клопоти й усі інші буденні турботи повсякденного життя.

Тепер їй пишуть украй рідко й майже не телефонують, тим паче, коли вони з Віллом позбулися стаціонарного телефона, а Ганна змінила номер мобільного. Та все ж інколи ті повідомлення таки вигулькують — щоразу, коли ім’я Джона Невілла з’являється в пресі; щоразу, коли його юридична команда подає нову апеляцію або коли хтось публікує книжку про цю справу або запускає новий подкаст. Минуло чимало часу, перш ніж Ганна усвідомила, що ігнорування проблеми — не найкращий варіант.

Ні, краще зробити все зараз, покінчити з усім цим і заспокоїтися перед сном.

На її подив і полегшення, на пошті висіло лише три непрочитані листи. Один від мами, надісланий ще вдень, з темою «Зателефонуй мені». Мама написала це повідомлення перед дзвінком, тож Ганна видалила його.

Другий був з бібліотеки — нагадування про пропущений реченець повернення книжки. Ганна позначила його як не-прочитаний.

Третій, з темою «Запитання», був надісланий з незнайомої адреси.

Серце закалатало ще до того, як вона відкрила лист, і найперший рядок підтвердив її побоювання:

Шановна пані Ганно, ми з Вами незнайомі, тож дозвольте представитися. Мене звати Ґерайнт Вілльямс, я репортер із Daily.

Досить. Більше вона не читала.

Зняла окуляри, щоб текст розмився перед очима, а потім натиснула «Перемістити до запитів» і завмерла, спостерігаючи, як той лист зник.

Ганна сиділа, тримаючи в одній руці окуляри, а в другій — телефон, і дивилася на порожній екран. Пальці раптом стали холодними як лід. Вона сховала їх у рукави джемпера. Відчувала свій пульс: спершу він бився до огиди швидко, а тоді почав поступово слабшати. Якось відсторонено Ганна задумалася, чи вплине цей стрес на дитину. «Вони дуже сильні, — раптом пролунав мамин голос у її голові, заспокійливий і надійний. — Заради бога, жінки народжують навіть під бомбами».

— Усе гаразд? — пролунав голос позаду.

Ганна підскочила, хоча й встигла усвідомити, що це підійшов Вілл. Він протиснувся в крісло поруч із нею, обійняв її, а вона зсунулася до нього на коліна.

— Вибач, — тихо мовив він, — я не хотів відсторонюватися від тебе. Мені просто треба було все це перетравити. Ганна притулилася до його грудей, відчуваючи, як напружилися м’язи його рук від обіймів. Є щось неймовірно заспокійливе в сильному, кремезному Віллі, хай навіть це почуття дещо химерне.

Ганна вже давно не сприймала Джона Невілла як фізичну загрозу, навіть до маминого дзвінка. Зазвичай їй було байдуже, що Вілл вищий, ширший і сильніший за неї, однак саме тієї миті все було навпаки — його присутність заспокоювала більше, аніж будь-які втішні слова.

Вона згорнулася калачиком і притулилася чолом до його грудей, відчувала ііого дихання на своїй маківці, його тепло, що зігрівало замерзлі пальці. Ніби прочитавши її думки, Вілл мовив:

— Боже, в тебе руки як лід! Ану давай їх сюди.

Він узяв Ганнині руки й без вагань поклав їх собі під сорочку. Холодні пальці торкнулися його теплої шкіри. Він здригнувся, та потім, коли той мороз почав поволі танути, розпружився.

— А чого ти завжди такий гарячий? — запитала вона з тремтячим сміхом, а він поклав підборіддя їй на маківку й однією рукою почав гладити по волоссю.

— Навіть не знаю. Може, через довгі роки паскудного центрального опалення в Карне. Люба, мені дуже шкода, що все це сталося саме зараз. Я уявляю, як тобі важко.

Вона кивнула, притуляючись чолом до його ключиці й вдивляючись у теплу темряву між їхніми тілами.

Він знав. Мабуть, він єдиний справді розумів, який складний вир почуттів сколихнула смерть Невілла в її душі.

Здавалося, така новина мала би бути радісною. Джон Не-вілл пішов. Назавжди. Якщо говорити про майбутнє, це точно на краще. Але зараз ця подія викличе сплеск уваги — і розіб’є на друзки ілюзію нормального існування, яку вони досі так старанно підтримували. І це саме тоді, коли вони з Віллом повинні зосередитися на новому житті, яке приведуть у світ, а не думати про те, яке відібрали в них на очах. Дні й місяці після смерті Ейпріл чітко закарбувались у її пам’яті. А той пекучий і невблаганний прожектор нав’язливих ЗМІ тільки посилював усвідомлення, що сталося жахливе. Тоді Ганна хотіла одного: сховатися від усього світу, сісти та погойдуватися всім тілом туди й назад, аж доки зможе примиритися з побаченим. Однак хай куди б вона бігла, хай що робила б, той прожектор і далі вишукував її. «Міс Джонс, хвилинку, будь ласка! Ганно, можна взяти у вас інтерв’ю? Лише п’ять хвилинок, обіцяю».

Десять довгих років, від самого судового процесу, вона ховалася від того прожектора. Десять років першою її думкою щоранку й останньою щовечора була смерть Ейпріл. І вона знала, що Вілл переживає те саме: увесь час, відколи вони разом, тінь пам’яті про Ейпріл нависала над ними. Та впродовж цих останніх кількох місяців — з дитиною й іншими клопотами — вона дозволяла собі... не забувати, ні, бо ніколи не змогла б цього зробити, а хоча б відчувати, що смерть Ейпріл — більше не визначальна частина її життя. І Ганна була цілком певна, що Вілл почувався так само, хоч вони й рідко говорили про це.

Тепер, зі смертю Невілла й неминучим ажіотажем у ЗМІ, їм ще раз доведеться змінити свої номери й відсіювати повідомлення. Ганна знову несвідомо двічі зиркатиме на клієнтів, які заходитимуть до книгарні. У бухгалтерській фірмі «Картер і Прайс», де Вілл працює молодшим компаньйоном, новій секретарці розкажуть, що сталося, і попросять ставити клієнтам ще кілька запитань, перш ніж переадресовувати виклики й призначати зустрічі з Віллом.

Йому теж було важко. Певною мірою навіть важче, хоч він ніколи цього не казав. Та Вілл невипадково поїхав за нею сюди, до Шотландії, країни з власною правовою системою, власними газетами — щонайвіддаленішого місця від Оксфорда, але в межах Сполученого Королівства. Ганна пам’ятає, як він вісім років тому одного похмурого вересневого дня зайшов до книгарні. Вона саме допомагала покупцеві вибрати подарунок на день народження й обговорювала з ним переваги нових книжок Майкла Пейліна проти останніх робіт Вілла Брайсона. Якийсь чи то шум, чи то рух позаду спонукав її обернутись, а там був він. На мить їй відібрало мову. Вона просто прикипіла до місця, покупець і далі радісно торохтів про Ріка Штайна, а її серце гупало-калатало-стугоніло від якоїсь нестримної втіхи.

Через три місяці вони стали жити разом. Ще через два роки одружилися.

Украй дивно: Вілл — найбільше щастя для Ганни, та все ж їх обох пов’язують найгірші події в її житті. Із цього не мало б вийти нічого доброго. Однак їм усе вдалося. Вона завжди знала, що не впоралась би без нього.

Ганна підвела голову, глянула йому у вічі й провела пальцями по щоці, намагаючись прочитати його почуття, що крилися за турботою про неї.

— Усе добре?

— Так, — машинально кинув він, а тоді додав: — Ну не зовсім.

Ганна бачила його внутрішню боротьбу. Саме це й було яблуком розбрату в їхніх стосунках: Вілл подеколи закривався від неї, вдавав, що все гаразд, хоча полум’я мук поривалося поглинути його повністю. Що гірше йшли його справи, що більше стресу він переживав на роботі, що сильніше його турбувало питання грошей, то менше він говорив. «Поговори зі мною!» — саме ці слова вона повторює Віллові вже майже десять років, а він і досі не може зважитися показати свою вразливість і відкрити душу, адже все дитинство не мав права проявити найменшу слабкість.

— Усе добре, — зрештою сказав він. — Або буде добре, коли знайду час обміркувати новини. Але я не мав справи з усім цим, як ти. Я не бачив... — Він на мить затнувся, однак доказав: — Я не зносив того, що пережила ти.

Ганна кивнула — це правда. Так, Вілл теж витримав усе це, і так, Ейпріл була для нього такою самою важливою, а може, навіть і важливішою. Та він не стикався з тим, що побачила Ганна того вечора. І йому не доводилось упродовж наступних тижнів, місяців, ба навіть років знову й знову проговорювати все, що сталося. Спочатку з поліціянтами. Потім з адвокатами. Зрештою свідчити в суді. Та після виголошення вироку нічого не змінилося. Річ у тім, що ніхто не дозволяв їй забути, що обвинувачення проти Джона Невілла ґрунтувалися винятково на її свідченнях.

Вілл знову заговорив: його голос звучав м’якше й нижче, ніж зазвичай, бо Ганна поклала голову йому на груди.

— А може... може, все це певною мірою на краще?

Ганна відповіла не одразу. «Чому саме зараз?» — це запитання не давало їй спокою. Чому зараз, коли вони мали би бути такими щасливими, такими захопленими одне одним і дитиною, своїм спільним творінням. Їй мало бути байдуже до випусків новин і обговорень давно минулого, а надто ж тепер.

Ганна подумала про їхнє минуле: роки, сповнені нескінченним парадом газетних статей, апеляцій і прохань про коментарі. Вона розуміла, що Вілл має рацію. Так, розуміла... але чому ж не вірила ?

— У BBC пишуть, що він готувався до нової апеляції, — сказала вона. Апеляція. Це слово лякало її і до нудоти стискало горло. — Не думаю, що я витримала б. Я просто не хочу нової хвилі уваги, але ти маєш слушність. Переживемо ще це, а там...

Вона замовкла, ніби боялася закінчити думку. Та Вілл допоміг їй і завершив речення — сильним, як і його обійми, голосом:

— Переживемо ще це, і тоді справді все буде позаду.

Тоді, вперше за весь час, Ганна дозволила собі повірити, що так і буде.

ДО

— Скидай, скидай! — проспівала Ейпріл й обвела всіх багатозначним поглядом, заохочуючи скандувати разом з нею.

Ідея зіграти в покер на роздягання належала їй, і спочатку Ганна почувалася доволі впевнено. Вона й справді непогано грала в покер, до того ж мала на собі кілька шарів одягу та прикраси. Але чи то їй не щастило, чи то випите шампанське давалося взнаки — у будь-якому разі вона вже програла кілька партій і тепер мала зняти або джинси, або верх. Ганна спробувала пригадати, чи поголила ноги під час ранкового душу, але так і не змогла. Отже, верх. Ця думка викликала дивне відчуття — щось середнє між нудотним хвилюванням і захопливим тремтінням. Невже вона це зробить? Роздягнеться до бюстгальтера перед п’ятьма людьми, яких знає лише один день?

— Скидай! — тепер долучився і Раян, за ним Емілі.

Ганна обвела поглядом п’яні усміхнені обличчя навколо. Лише Г’ю, очевидно, почувався незручно, як і вона. Він уже спробував вийти з гри, виправдовуючись пізньою годиною та своєю втомою. Однак Ейпріл і слухати не хотіла. «Стули писок, Г’ю. Усім так чхати, що аж соромно. Ти граєш і крапка!» — випалила вона. Г’ю, на подив Ганни, сів назад, хоча кожен його м’яз випромінював напругу й роздратування.

Він жалюгідно зіщулився між Віллом і Раяном, сором’язливо обхопивши руками голі костисті ребра. Г’ю був у джинсах, а не в трусах тільки тому, що Ейпріл милостиво дозволила йому рахувати кожну шкарпетку за окрему одежину. Ганна вкотре прокляла себе за те, що взула босоніжки.

— Чуєш... — мовив Вілл, нахилившись уперед. Його чорне волосся впало йому на очі, і щось глибоко всередині Ганни аж скрутилося від жаги. Його груди були оголені, а торс — витончений, на відміну від торса Г’ю: здавалося, що ці двоє належать до різних біологічних видів. Ганна спохопилася, що витріщається на Вілла, тож через силу підвела очі й поглянула на його обличчя. Він усміхався, але не глузливо. — Чуєш, ти ж не дозволяй їм тиснути на себе.

— От паскудство, — видала Ганна.

Тепер вона теж сміялася: трохи із себе, а трохи через здивування: невже вона справді наважиться на таке? А таки наважиться і зробить. У глибині душі вона це знала. Адже втекти звідси можна було тільки до своєї кімнати, що межує із цією. Тоді Ганна все одно чула б через стіну їхній глузливий сміх і музику з айпода Ейпріл. Та й не могла вона на початку свого трирічного життя в Пеламі зарекомендувати себе невдахою, що не вміє веселитися.

І річ була не лише в тому. Певною мірою Ганна навіть хотіла цього. Вона бажала бути такою ж крутою, зухвалою й сексуальною, як Ейпріл, яка з пустотливим блиском в очах розкинулася на протилежному боці кола. Вона хотіла бути зухвалою і саркастичною, як Емілі, яка сиділа навпроти й взагалі не переймалася скинутими джемпером, спідницею, паском і туфлями: на Емілі залишилася футболка, що ледь приховувала стегна. Ото й усе.

Ганна хотіла бути однією з них, вона була однією з них, а тому мусила поводитися відповідно.

— Скидай! — знову загукала Ейпріл, і Ганна, охоплена відчуттям, ніби стрибає зі скелі, встала, стягнула із себе верх і під загальні вигуки й оплески іронічно обернулася на місці. Її щоки розчервонілись, у животі лоскотало, вона не була впевнена, сміятися їй чи супитися, тому зробила все разом, а тоді сіла на своє місце в колі й демонстративно схрестила руки на грудях. Погляду Вілла вона уникала навмисно.

Раян засвистів від захвату — довго й пронизливо, а потім обійняв Емілі, що сиділа поруч із ним.

— Тримай, — Раян простягнув їй самокрутку, яку вони передавали колом, — заслужила.

— Та не треба їй цей обшмариш, — сказала Ейпріл. Її очі округлилися та засяяли від сміху, а обличчя почервоніло, як і в Ганни, хоч і не від збентеження. Сама вона була в плісированій сатиновій спідничці та бюстгальтері — очевидно, не з комплекту з п’яти штук із крамниці M&S. Це був бірюзовий шовковий ліф з пушапом, вишитий крихітними червоними й рожевими метеликами, що ефектно підкреслював її блискучу засмаглу шкіру. — Випий, сонечко.

Ейпріл простягнула пляшку. То було шампанське з міні-холодильника, який, певно, не належав до обов’язкового обладнання кімнат. Здавалося, що цей напій не закінчується. Етикетку на пляшці оздоблювали камінчики, а сам напис був у стилі артдеко. Ганна взагалі не зналася на шампанському, але підозрювала, що воно дороге. Однак келихів бракувало, а пляшку надто довго передавали з рук у руки: присмак напою не кращав від того, що його цмулили просто з горла, він став теплим і кислим. Ганна здригнулася, але зробила великий ковток, відчула розпливчасте тепло алкоголю, що просочувався в її кров, а потім усміхнулась і повернула пляшку Ейпріл.

— Ну-у-у, Г’ю, — протягнула Ейпріл, — твоя черга.

Г’ю кивнув і почав роздавати карти.

З наступною партією Ейпріл програла спідницю і зняла її, вихиляючись на манір стриптизерки, оголюючи довгі засмаглі ноги й малесенькі бірюзові стринги. Вілл своєю чергою мусив скинути джинси. Тоді Ганна з жахом усвідомила, що скоро й вона програє.

Чергова партія тягнулася нестерпно повільно, але врешті-решт передбачення справдилося: вона програла з двома четвірками. Вилізши з джинсів, Ганна крадькома провела рукою по литках і з полегшенням з’ясувала, що вони досить гладенькі. У тьмяному світлі ніхто не розгледів би щетини. Проте, сідаючи на своє місце, про всяк випадок підібгала ноги під себе. Її нудило від хвилювання. Вона просто не може програти знову. Одна річ бути лише в спідньому, як-от коли відвідуєш басейн, але роздягнутися по-справжньому... чи вона на таке здатна? Нервова напруга, яка витала в повітрі, підказала Ганні, що не одна вона сумнівається. Г’ю притиснув коліна до грудей, ніби приховуючи худорляву статуру й, очевидно, помирав із сорому. Емілі жувала губу. А Вілл...

Ганна, ніби керована якоюсь невидимою силою, глянула на нього знову. Та цього разу вже він дивився на неї. Їхні погляди ніби зіштовхнулися, від чого по її шкірі пробігли маленькі електричні мурахи. Ганна відірвала очі від нього, а її щоки розчервонілися так, що тепер вона не мала жодних сумнівів: хтось таки помітить.

Потім настала черга Ейпріл. Вона роздавала карти з дражливою повільністю, із широко розплющеними й туманними від хвилювання очима. Дехто дивився на кожну нову карту одразу. Ганна так не робила. Вони грали в стрейт-покер — просто п’ять карт, без флопа; і в цій грі було б важко не видати своїх очікувань щодо наступних карт. Г’ю розглядав карти одну за одною, і мова його тіла натякала, що йому не щастило. Емілі було важче розкусити. Вона брала карти по одній і, двічі постукавши по них, ховала в долонях. Раян був... чванливим. Інакше й не скажеш. Щодо Вілла — тут вона була в глухому куті. Він так само ще не дивився на свої карти.

І лише коли Ейпріл роздала кожному по п’ятій карті, Ганна взяла свої разом і поглянула на них.

У неї все перевернулося всередині, та вона спробувала зберегти незворушний і безтурботний вираз.

Пара трійок. Гірше точно не могло бути.

— Я пасую, — сказав Г’ю, поклав свої карти й скинув джинси: кожен, хто пасував, мусив зняти одну одежину. Він, очевидно, не хотів ризикувати, бо ще мав одяг на собі, а хтось міг би підійняти ставки. Сівши на місце, він розчервонівся, а Ганна кинула на нього співчутливий погляд.

Ейпріл роздавала карти, тож була поза грою.

— Одна річ, — сказала Емілі. Футболка й бюстгальтер досі були на ній, тож вона самовдоволено постукувала картами по підлозі.

— Одна річ, — сказав Вілл і посміхнувся так, що в Ганни все перевернулося всередині. Звісно, він не підвищив ставок, бо міг програти лише одну річ.

— Ганно?

— Одна, — відповіла вона. У неї пересохло горло й захрип голос, тож мусила випити шампанського, щоби повторити чіткіше: — Одна річ.

Пасувати не було сенсу.

У такому разі вона мала б зняти бюстгальтер. А за правилами, роздягається той, у кого найслабші карти. Може... може, Вілл блефував?

— Раяне?

— Дв... — почав він зі зловтіхою, глянувши на футболку Емілі й на свої джинси, а тоді засміявся: — Та жартую. Одна річ.

— Окей, — мовила Ейпріл, — гляньмо, що там далі. Емілі?

— Трієчка, — кинула дівчина. Вона виклала з таким собі стриманим тріумфом три п’ятірки. Хороші карти. Кращі, ніж у Ганни. — Переверш мене, — сказала вона Раянові.

— Що ж, дуже не люблю розчаровувати людей, але... флаш, — видав Раян. Подарувавши Емілі сяйну усмішку, він виклав п’ять бубнових карт.

— От скотина, — спокійно кинула Емілі, очевидно, геть не переймаючись. У покері на роздягання байдуже, хто виграв. Важить те, хто програв. Роздягатиметься лише той, хто програє, а три п’ятірки були все ж непоганими картами, надто коли вона ще не знімала футболки.

Лишилися тільки Ганна та Вілл.

Ганна глянула на нього. Він сперся на ніжки крісла, витягнув довгі босі ноги через усе коло, а руки склав на голих грудях. На його обличчі вигравала посмішка, тож вона припустила, що він має хороші карти, і, мабуть, бачить відчай у її очах. Серце щосили закалатало у грудях. Поглянувши на карти в руці, Ганна побачила, як тремтить мереживне оздоблення її бюстгальтера. Невже вона зможе? Чи справді роздягнеться перед повною кімнатою геть незнайомих людей?

— Ганно? — мовила Ейпріл з характерними муркітливими нотками в голосі. Ганна ковтнула слину. Вона виклала одну трійку... потім наступну...

Тоді Вілл кинув свої карти додолу, навіть не показавши їх.

— Я пас, — кинув він із перекошеною посмішкою. — Думаю, тоді скину їх. — Він глянув на свої труси-боксери з кумедним зніяковінням. Запала дзвінка тиша.

— Ну до-о-обре. — Емілі підвелась, трохи розвіявши напругу в кімнаті. — Мені й цього досить. Не горю бажанням розглядати чиюсь сосиску з двома горіхами.

Вона підвелась і невимушено потягнулася, від чого її футболка задерлась, а з-під неї блиснули трусики з Бартом Сімп-соном. Потім взяла свою шкіряну мініспідницю.

— Як?! — невдоволено випалила Ейпріл. — Це якийсь прикол? Ще ж навіть не північ.

— Уже друга, — кинула Емілі, помахавши телефоном. — А я хочу бути завтра при тямі, ну під час вступної промови голови коледжу.

— Ага, вона має рацію, — озвався Раян, а потім теж підвівся й одягнув футболку. — Пройдешся зі мною до клавду? — запитав він в Емілі. Та знизала плечима, однак пішла за ним до дверей.

— Які ж ви зануди, — буркнула Ейпріл. Та вона, схоже, все ж змирилася з поразкою і взялася збирати карти, а Г’ю почав шукати свої шкарпетки й телефон.

— Ну тоді я теж закінчу на цьому, — несміливо сказала Ганна. Вона підвелася, взяла кофтинку й притиснула її до себе, як захисний щит. — Добраніч усім.

Ейпріл не відповіла, лише невдоволено знизала плечима.

Проте Вілл озвався:

— Добраніч, Ганно.

— Так-так, гарних снів, Ганно, — зніяковіло додав Г’ю. — І тобі дякую, Ейпріл. Гарний був вечір.

Ейпріл обурено пирхнула.

— Де там, чорта пухлого. Ти поводився так, ніби я висмикувала волосинки з твоїх пипок, одну за одною.

Г’ю розчервонівся і не знав, що відповісти.

— То ти йдеш, Вілле? — за мить запитав він, порушивши тишу.

— Секунда, — відповів Вілл, застібаючи пасок на джинсах. — Ти йди. Я швиденько.

— Добраніч, Ейпріл, — сказала Ганна. У її голосі прозвучали ледь чутні благальні нотки, які вона миттєво зненавиділа, але не могла позбутися. Тож просто підійняла найближчі до себе карти й подала їх Ейпріл.

Та взяла їх і різко засунула до колоди, кинувши роздратоване «добраніч», а Ганна розвернулась і пішла до своєї кімнати.

Зачинивши за собою двері, вона нарешті змогла полегшено зітхнути. Ганну охопила втіха, що вона не мусила опиратись і не накликала на себе гнів Ейпріл, а також вдячність, що Емілі вчасно втрутилась — і нікому не довелося роздягнутися повністю.

Тепер, стоячи у своїй кімнаті й відчуваючи легке запаморочення від шампанського, вона зауважила дещо дивне: ніби розглядала себе збоку й дивувалася, що вона, Ганна Джонс, опинилася в одному товаристві із цими незвичними, розумними й гламурними створіннями. На мить вона перенеслася думками до Додсворта й згадала підлітків, які вешталися навколо алкогольних крамничок на міському майдані, намагалися придбати сидр за фальшивими документами й курили «Мальборо лайте» за автобусною зупинкою. Можливо, у їхній школі й були компанії, котрі пили шампанське й грали в покер на роздягання, та навіть якщо й так, Ганна не мала з ними нічого спільного.

Вона ніколи не була однією з тих дівчат, які ходять на вечірки, фарбуються тушшю в шкільному туалеті або чекають наприкінці дня, щоб хлопець забрав на машині. Якось Ганна навмисно не повернула книжку до шкільної бібліотеки, бо та була їй потрібна для іспитів. Це її найсерйозніше правопорушення.

А тепер вона тут. В одному з найжаданіших коледжів Оксфорду. Поруч з людьми, з якими не наважилася б і привітатись, якби їй не пощастило зустріти Ейпріл.

Знімаючи білизну й засовуючи руки в кімоно, яке слугувало їй імпровізованим халатом, Ганна відчула раптову хвилю... ні, не вдячності, а радше захоплення дивом, яке відбулося. Вона тут. В Оксфорді. Ділить житло з неймовірно крутою й гламурною дівчиною, як з обкладинки журналу.

Вона, Ганна, може почати тут нове життя. Так, вона не надто гострослівна й дотепна, як Емілі, і не така зухвала й саркастична, як Раян. Однак може стати іншою, новою людиною. Можливо... Тут Ганна ковтнула слину: жагуче тремтіння пробігло й залоскотало її оголену шкіру під кімоно. Може, вона навіть могла б стати дівчиною, на яку хтось штибу Вілла подивився б двічі.

Вілл.

Вілл, який сидів навпроти, дивлячись на неї з млявим лінивим усміхом.

Вілл, який залишився наприкінці вечора, коли міг би повернутися до клавду зі своїм другом Г’ю.

Вілл, який... і тут Ганна завмерла: у її голові раптово виринув чіткий спогад про карти, які нещодавно підібрала. Коли вона давала їх Ейпріл, то мимоволі обернула й глянула на картинки, а тепер усвідомила — то була не її роздача. Карт було п’ять: одна десятка й чотири дами. Чотири.

Не просто хороша роздача, а виграшна. Не її роздача. А Віллова.

Ганна наблизилася до дверей і завмерла, поклавши долоню на ручку. Намагалася зрозуміти, що сталося.

Вілл врятував її. Він підставив себе під удар замість того, щоб змусити її роздягнутись. Але чому? Це ввічливість? Чи жаль через її очевидний відчай? Чи — вона пригадала, як їхні очі зустрілись, як між ними швидко пробігла іскра — було щось більше?

Хай там як, можливо, ще не пізно з’ясувати. Вілл же затримався. Може, не просто так.

Ганна облизала губи й заправила довге волосся за вуха. У дзеркалі на дверях вона побачила дівчину з повними вустами, великими темними очима, широко розплющеними від страху, та щоками, розпашілими від хвилювання.

«Прошу, будь у вітальні, — ледь чутно прошепотіла вона. — Прошу, будь у вітальні».

Їй стиснуло шлунок від суміші нервів і бажання, але випите шампанське додавало відваги. А ще вона знала напевно: той погляд щось означав. Зауважила, як тієї миті між ними щось пробігло. Відчула потяг, настільки сильний, що він просто мусив бути взаємним. Чи ні?

Ганна затягнула пояс халата, а потім повернула ручку й порахувала до трьох.

«Прошу, будь у вітальні». Двері відчинилися.

Вілл був у вітальні.

Стояв у дальньому кінці кімнати, досі без футболки, але не обернувся, коли двері відчинилися.

Вони з Ейпріл міцно обіймались і, здавалося, навіть не бачили Ганни, яка застигла у дверях і спостерігала за ними. Ейпріл, задкуючи, повела Вілла кімнатою — її губи на його губах, одна рука занурена в його волосся, друга лежить на поясі, — зупинилася біля дверей своєї спальні, намацала позаду ручку, наосліп повернула її. Згодом замок піддався, і вони двоє, похитуючись, зникли в темряві кімнати.

Двері за ними зачинилися. Ганна лишилася сама.

ПІСЛЯ

Прокинувшись, Ганна відчула — щось змінилося.

Не через порожнє ліжко. Щосереди ранок починається саме так: цього дня Ганна має вихідний, бо працює в книгарні щосуботи. Вілл кладе телефон під свою подушку, щоби будильник не вирвав її зі сну, і вислизає з ліжка до її пробудження.

Не через вагітність і ці незвичні відчуття — дивну щоранкову скутість, важкість у тілі й нудоту, яку вона так і не приборкала і яка мала б уже минути, як пишуть у відповідних книжках.

Ні, через щось інше. Ганна зрозуміла це ще до повного пробудження, до того як події вчорашнього дня знову обсіли її. Вона лежала, втупившись у стелю, і намагалася зрозуміти свої відчуття. Зазвичай середа була для неї днем насолоди: шансом надолужити різні справи, з’їздити до міста або, відколи завагітніла, просто потинятися по сонячній квартирі, побайдикувати й побути в такому собі лінивому трансі.

Однак сьогодні думка про те, що доведеться сидіти самою в порожній квартирі, була нестерпною. Поки Вілл працюватиме, поруч із нею будуть лише новини та пошукова стрічка — наче бездонна прірва, яка зводить з розуму.

Ні, вона мала справи: могла б пошукати в інтернеті дитячі візки або зібрати дитяче ліжечко, яке вже шість тижнів стоїть у кутку їхньої спальні. Чомусь вона так і не змусила себе розрізати картонні коробки. Для неї цей крок ніби гра з долею, коли сприймаєш майбутнє як щось належне, хоча гіркий досвід навчив не покладатися на нього.

Та вона не могла просто лежати й думати про те, що сталося, тож підвелася, натягнула пеньюар і подалася на кухню. Потім, розтираючи сон у куточках очей, узялася готувати єдину каву, яку дозволила собі сьогодні.

Вілл залишив радіо ввімкненим. Він часто робить так, коли поспішає на ранкові зустрічі. Ганна не зважала на пристрій, аж раптом якісь слова диктора привернули її увагу. Вона перехилилася через стільницю і зробила гучніше.

«...помер у в’язниці у віці 63 років. Невілл, який був засуджений 2012 року за вбивство студентки Оксфордського університету Ейпріл Кларк-Клівден...»

Ганна миттєво стукнула по кнопці вимкнення, проклинаючи власну дурість. Та було запізно. Коли в кімнаті запанувала тиша, вона відчула, як її руки тремтять.

Не могла залишатися в чотирьох стінах. Їй треба було вийти.

У ПАРКУ НАКРАПАВ ДОЩИК, але він ніби створював своєрідний заспокійливий кокон для Ганни. Вона в плащі брела вкритою листям алеєю. Вони з Віллом переїхали до Сток-бриджа кілька років тому. Тоді це був модний культурний район Единбурга, доступніший за нове місто (якщо щось у центральному Единбурзі взагалі можна назвати доступним).

Та район виріс разом з ними: сільська атмосфера, бари й кав’ярні притягують молоді сім’ї. Тепер на вулицях було чимало вагітних жінок і дитячих візочків, принаймні Ганні так здавалося. Можливо, це власний живіт змушував її дивитися на світ інакше.

Сьогодні в парку, попри погоду, гуляли діти. Вони чапали туди-сюди в чобітках або лазили по мокрих канатних містках, поки їхні батьки чи вихователі ховалися під покровом дерев та, змирившись із дощем, наглядали за ними звіддаля.

Ганна стала під гіллям високого тиса й спостерігала за ними. Раптом заграв її телефон. Вона дістала його з кишені, протерла запітнілі окуляри й нашорошено подивилася на екран. Усе гаразд.

Вона взяла слухавку.

— Привіт, ма.

— Привіт, доню. У тебе ж вихідний? Я не переплутала?

Ганна всміхнулася. Вона працює в «Небилицях» уже дев’ять років, і її вихідний завжди щосереди, але мама чомусь досі не запам’ятала цього.

— Так, я в парку. Ти як?

Мама проігнорувала запитання.

— Їду за кермом, то вибачай, якщо пропадатиму. Буду на гучному зв’язку. А в тебе все добре? Вчора розхвилювалася, коли ти поклала слухавку. Краще б я не телефонувала з такими новинами на роботу.

— Та ні, все гаразд. — Ганна спостерігала, як маленька дівчинка вислизнула від батька й радісно побігла у величезну брудну калюжу біля гірки. — Ти правильно вчинила. Добре, що я почула про все від тебе.

— А були якісь проблеми?

Ганна знала, що мама питає про журналістів, непроханих гостей, які могли підстерегти просто під дверима, а ще тих цікавих, які нав’язливо телефонували. У перші дні вона пережила їхню навалу. Так було й після повернення до Додсворта, у ті перші жахітливі тижні після вбивства Ейпріл. Тоді мама встановила дерев’яні жалюзі на першому поверсі їхнього будинку, щоб ніхто не зазирав крізь штори, а всередині поштової скриньки прикріпила щітку. Ганна пам’ятає, як вони дзвонили у двері. «Ви можете прокоментувати цю ситуацію, міс Джонс? А Ганна вдома? Що ви сказали б Джонові Невіллу, якби зустріли його?»

— Та ні, — відповіла вона мамі, — один лист. Нічого такого, із чим я не впоралася б.

— А Вілл як?

На це відповісти складніше, тож Ганна затихла. Як Вілл?

— Та добре, думаю, — зрештою мовила вона, — ти ж знаєш, який він. Замикається в собі, коли йдеться про це все, але вчора ввечері ми трохи поговорили. Думаю, загалом йому тільки легше, що тепер все в минулому.

— Йому потрібна консультація психолога, — суворо промовила мама. — Вам обом потрібна.

Ганна закотила очі. Ця розмова про психолога вже не перша. Насправді після судової справи вона мала кілька консультацій, які навіть трохи допомогли: роз’яснили, як боротися з панічними атаками та нездоровою поведінкою. Саме психолог порадив їй створити теку «Запити», щоб вона могла відкладати електронні листи, аж поки зможе відпустити їх і жити далі. Ганна взяла із сесій усе, що видавалося їй корисним, а потім покинула їх. А Вілл... вона не могла навіть уявити, щоб він сидів у кабінеті психолога і розповідав про свої почуття.

— Я знаю. Ми вже говорили про це. Зараз просто трохи заклопотані. Ну знаєш, робота, дитина... І Вілл тепер дуже багато працює, він рідко буває вдома раніше сьомої.

— А він має піклуватися про вагітну дружину! — сказала мама, а Ганна відчула напад гніву.

— Вілл не винен. Ніхто не хоче працювати дванадцять годин на день. Але у фірмі з’явилася вакансія партнера. Він має показати, що працює віддано й допізна, якщо хоче здобути посаду.

І Бог свідок, їм потрібні гроші до народження дитини, подумала Ганна. Кеті — найкраща роботодавиця у світі, але книгарня майже не приносить прибутку. За законом, Ганна отримуватиме мінімальну декретну виплату, і на тому все. Більше Кеті не зможе собі дозволити. І хоча Вілл має належну зарплату, після сплати іпотеки в них залишається не так уже й багато грошей. Якщо він стане партнером до декретної відпустки, вони полегшено зітхнуть.

— Я тут подумала, може, приїду через кілька тижнів, — сказала мати. Ганна почула клацання поворотника, що пролунало з автомобільних динаміків. — Трохи допоможу вам. Приготую чогось добренького. Файза з роботи дала мені дуже хороший одяг для вагітних, там є гарненьке пальто. Візьмеш собі, що захочеш, а решту віднесемо до благодійної крамниці. Я привезу його, коли їхатиму.

— Чудово, — відповіла Ганна. — Я тоді теж спробую взяти вихідний. Ти на яке число плануєш?

Мама довго не відповідала. Ганна, опустивши погляд на телефон, побачила, що дзвінок урвався. Ну прекрасно. Мабуть, заїхала кудись, де немає мережі.

Дощ ущух, тож вона вийшла з-під тисового дерева й пішла до воріт дитячого майданчика. Якась невидима сила притягувала її до маленької групки дітей та батьків. Ганна виявила, що самотній дорослий недовго може спостерігати за грою дітей. Час суворо обмежений. Десь через п’ять хвилин на ту людину почнуть кидати підозрілі погляди, а вже через десять можуть підійти й запитати: «Ви когось шукаєте?» Проте дедалі помітніший живіт Ганни слугував чимось на кшталт алібі. Жінки радше співчутливо усміхаються, аніж підозріло зиркають, а деякі навіть заводять розмову: розпитують про стать майбутньої дитини або приблизну дату її народження.

Бідолашний Вілл не має таких бонусів, тож під час спільних прогулянок завжди тягне її за руку подалі від майданчика, коли вона завмирає, намагаючись уявити тут своє майбутнє... і його майбутнє. Тепер Ганна спостерігала, як батько слухняно штовхав гойдалку з маленькою дівчинкою. Дощові краплинки досі виблискували на його капюшоні. Раптом в її уяві постала до болю реальна картинка з можливого майбутнього: вона, стоячи біля цих воріт, спостерігає, як її чоловік Вілл катає їхню дитину на цій самій гойдалці.

Вона завмерла на місці й затамувала подих, уявляючи ідеальне майбутнє, ідеальне життя зі своїм ідеальним чоловіком, але звук телефона різко урвав її роздуми.

— Мамо, — озвалася вона, — щось, мабуть, зі зв’язком.

— Це Ганна Джонс? — відповів чоловічий голос. — Ми з вами не знайомі. Я репортер з...

Ганна мало не впустила телефон. Тремтячим пальцем натиснула на «завершити дзвінок» і завмерла, опустивши погляд на екран.

Ось така реальність, і Ганні ніколи не втекти від неї: її ідеальне життя має свою ціну. З одного боку, вона почувається неймовірно щасливою, бо живе в цьому прекрасному місті, з єдиним чоловіком, який раз і назавжди захопив її серце. Та тепер, коли голос репортера відлунював у вухах, Ганна відчула дещо інше: вона живе вкраденим життям. Не лише тим, на яке ніколи не заслуговувала, а й тим, що ніколи не мало належати їй.

Бо що було б, якби Ейпріл не покинула бару сама й не піднялася до їхньої кімнати перевдягнутися? А якби Ганна пішла за нею на п’ять хвилин раніше, то, може, встигла б перешкодити Невіллу?

Чи загинула б вона сама? А Ейпріл залишилася б живою, жила б собі з Віллом і носила б його дитину?

Дощ знову припустив. Ганна сховала телефон до кишені й пішла повз майданчик до дороги, чуючи дитячии плач, що долинав звідусіль. Їй не давала спокою одна думка. Можливо, не лише Джон Невілл украв життя Ейпріл. Можливо, вона зробила те саме.

ДО

Ганна Джонс, як я розумію, — мовив професор, а тоді розвернувся на стільці й простягнув руку. Він був молодший, ніж Ганна очікувала. Темне волосся недбало спадало на чоло. Такий стиль нагадав їй когось: можливо, Байрона, молодого Данте Ґабрієля Россетті або когось із маловідомих поетів-романтиків. Білий шовковий шарф під твідовим піджаком лише доповнював цей образ. — Доктор Гораціо Маєрс. Цього триместру я читатиму у вас вікторіанську літературу, а потім, під час Іларієвого та Трійцевого триместрів, ми розглянемо деякі твори раннього двадцятого століття. Ви отримали список літератури, який я надсилав?

— Так, — відповіла Ганна. Той список, м’яко кажучи, нажахав її й однозначно натякнув, що якщо вона не почне читати на літніх канікулах, то пастиме задніх під час навчання. — Дякую, — додала вона, дещо забарившись. — І вибачте, що запізнилась. Я не туди пішла.

— Ох, — доктор Маєрс зашелестів паперами й усміхнувся до неї, — сьомі сходи, так? Там моє помешкання. Воно добре, нічого не скажу, але доволі мале, тому коледж люб’язно виділив мені окремий кабінет для занять. Так-так, він трохи прихований від світу.

— Зовсім трохи, — зі сміхом відповіла Ганна. Вона й досі намагалася розібратися з лабіринтовими переходами та низкою кімнаток у Пеламі. — Я розпитувала дорогу в чергового.

— Сподіваюся, він допоміг, — сухо відповів доктор Маєрс. — Бо часом чергові надто бюрократичні в таких речах.

— О, він дуже допоміг, — відповіла Ганна. — Привів мене просто сюди, аж до самих дверей. Інакше я, мабуть, так і не знайшла б вас.

— Так-так, добре... — кинув доктор Маєрс. Ганні здалося, що він думав про щось інше. — Отже, ви знаєте, що ми зустрічатимемося щотижня на цих консультаціях, паралельно з лекціями. Так ви зможете глибше зрозуміти предмет. Здебільшого працюватимете з напарником, але я люблю починати курс з індивідуального заняття, аби ближче познайомитися з кожним. Хто ви, Ганно Джонс? Чого чекаєте від Оксфорду? Відкрийте мені своє істинне «я».

Він нахилився вперед, молитовно склав руки та серйозно подивився на неї поверх рогових окулярів.

Ганна розгубилася.

Хто вона? Про що він питає? Вона відчувала, що вже стала іншою людиною, не такою, якою була вдома. Не тією дівчинкою, що разом з мамою невимушено підспівувала ABBA в автівці дорогою сюди. Не тією незграбною ученицею Додсвортської школи. Навіть не тією людиною, що пройшла під кам’яною аркою першого дня.

Лише глибоко в душі вона залишалася тією самою і тільки наодинці із собою бачила ту «внутрішню» Ганну, якої нікому не показувала: Ганну, що закочувала очі від витребеньок Ейпріл і потайки насолоджувалася фільмами на кшталт «Нетямущі» чи «Білявка в законі». Ганну, яка вважала роботи Д.Г. Ловренса нечитабельними й пафосними. Ганну, яка відкушувала посічені кінчики волосся, їла арахісове масло просто з банки й робила безліч інших дурничок, які люди вчиняють лише на самоті.

— Я не... не знаю, що саме ви хочете знати, — промимрила вона, а коли доктор Маєрс знову глянув на неї крізь окуляри, повела далі: — Я... я єдина дитина в сім’ї. Батьки розлучилися. Але мирно. Зараз я рідко бачуся з татом, він живе в Норфолку з новою дружиною. Моя мама викладає фізику на A-рівні. Сама я з Додсворта, це містечко на південному узбережжі. Ви про нього навряд чи чули, це... — Вона зневажливо засміялася, намагаючись підібрати влучні слова. — Ну не діра якась чи щось типу того, але там справді нудно. Немає нічого цікавого, жодних культурних заходів, навіть бібліотеку закрили минулого року.

Ганна замовкла, силуючись придумати, що ще сказати. Хіба вона може розповісти йому щось цікаве? Розповісти про свою звичайнісіньку загальноосвітню школу з пошарпаними підручниками, полущеною фарбою і повною відсутністю будь-якого шарму, історії та високих стандартів навчання? Цей чоловік працює з учнями найкращих приватних шкіл країни — його навряд чи вразить хоч щось про Додсворт і тамтешнє навчання.

Ганну знову пройняло нищівне відчуття синдрому самозванця, яке охопило її ще першого дня на співбесіді в Пеламі. Тоді вона намагалася не думати про тисячі інших студентів, які претендували на те саме місце. Вони були вісімнадцятирічними, як і вона, проте випустилися зі знаменитих закладів і походили з відомих родин. Вони заходили до Пеламу так упевнено, ніби вже навчалися тут. Вона ж намагалась навіяти собі це переконання — навіть коли стукала у двері кімнати, де мала бути співбесіда.

Та вже за мить всередині неї блиснуло якесь інше відчуття — не гніву, звісно, але чогось близького. Так, вона ходила до державної школи, ну то й що? Хай Додсворт не може пишатись ані культурою, ані історією, та хіба ці факти в поєднанні з її стрибком до Оксфорду не вражають? Зрештою, її взяли сюди, а багатьом самовпевненим яскравим студентам, які пройшли повз неї того дня, відмовили.

Вона випросталася.

— Я єдина людина з моєї школи, яка подала документи до Оксфорду цього навчального року. А ще я перша зі своєї родини навчаюся тут. До слова, мій тато навіть не має диплома. Він будівельник і покинув навчання в шістнадцять. Коли я мала вільний рік після школи, то не волонтерила і не годувала знедолених дітей. Я не провела літо за копанням криниць, а просто працювала в супермаркеті. Як ви могли здогадатись, я частенько відчуваю, що мені тут не місце. Однак маю твердий намір довести протилежне.

Доктор Маєрс довго мовчав. А потім відкинувся на спинку крісла й заплескав у долоні — повільно, але впевнено.

— Браво, Ганно Джонс, — зрештою сказав він, — браво. Думаю, ми з вами чудово порозуміємося. Просто чудово, справді.

НАПРИКІНЦІ годинної консультації в душі Ганни завирувала чудернацька суміш виснаження та піднесення. Доктор Маєрс ретельно повторив з нею шкільну програму А-рівня, а потім попросив перелічити додаткову, прочитану у вільний час літературу та висловитися про всіх авторів — від Джейн Остін до Бенджаміна Зефанаї.

Коли консультація добігла кінця, Ганна почувалася як після інтенсивного, виснажливого тренування, лишень розумового.

— До побачення, — усміхнувся доктор Маєрс. — До наступного разу напишіть, будь ласка, тисячу слів щодо розкриття теми соціофобії в будь-якому із цих романів. На звороті список книжок та есеїв, які вам знадобляться.

Він простягнув їй аркуш паперу. Ганна побіжно переглянула його з обох боків. Вона вже прочитала всі зазначені романи, але жодного з критичних есеїв, перелічених на звороті. Ганна не уявляла, де взяти час на опрацювання всього до наступного тижня, але вирішила, що потурбується про це пізніше.

— Ну що ж, бувайте, Ганно Джонс, — сказав доктор Маєрс, — нехай щастить, за тиждень побачимося.

Ганна кивнула й попрямувала до дверей. У коридорі побачила, що черговий, який допоміг їй знайти кімнату доктора Маєрса, нікуди не пішов, а досі стояв там, притулившись до стіни. То був чоловік, якого вона зустріла ще першого дня. Не той добрий дідусь, а другий — який дав їй ключі.

— Цього разу правильний кабінет?

Ганна кивнула, намагаючись не видати свого спантеличення. Він чекав на неї весь цей час?

— Так, дякую. Навряд чи я знайшла б його без вашої допомоги.

— Така вже моя робота, — відповів черговий. Його голос був такий самий: високий і писклявий, він разюче контрастував з його кремезною, мало не двометровою постаттю. Такий голос мав би належати значно нижчій і тендітнішій людині.

— Ну а тепер куди?

— Гм... та навіть не знаю. До бібліотеки, певно. — Ганна кинула погляд на список книжок від доктора Маєрса.

Черговий кивнув.

— Тоді нам сюди.

— Ой! — Ганна зашарілася, зрозумівши, що він наміряється провести її. — Ні-ні, я знаю, де бібліотека. Чесно. Не треба мене проводити.

— Я не можу допустити, щоб студенти губилися під час моєї зміни, — відгукнувся черговий.

Ганна знову почервоніла, а щоки аж запалали. Вона злилася на себе через дурнувату спантеличеність і дратувалася на цього чоловіка: невже цей поблажливий дивак не розуміє натяку, що його допомога непотрібна? Він що, справді хоче супроводжувати її аж до самої бібліотеки? Навіщо?

— Та не треба мене проводити... — повторила Ганна, однак це прозвучало слабко й глухо. А втім, вибору вона не мала, бо мусила спускатися з ним сходами до єдиного виходу.

Зрештою, легше дозволити йому плентатися позаду, хоч і було вкрай дивно перетинати дворик і галерею в супроводі п’ятдесятирічного з гаком чоловіка в уніформі чергового. Ганна з полегшенням попрощалася з ним біля входу до бібліотеки й подумки пообіцяла собі, що вийде через інші двері. Їх там, хвалити бога, було кілька.

— Дякую. Чесно, не варто було.

— Та немає за що, — відповів черговий і простягнув руку. — Джон Невілл. Звертайтеся, коли що.

— Добре, — відповіла Ганна й, попри нехіть, потиснула його руку: холодну, м’яку й трохи вологу, наче сире хлібне тісто. — Дякую.

Він задовго тримав її руку. Коли ж нарешті відпустив, Ганна щосили стримувалася, щоб гідно пройти до бібліотеки, а не безцеремонно втекти. Однак підійнявшись на другий поверх, не втрималась і виглянула з вікна до галереї перевірити, чи він, бува, чекає на неї.

На щастя, він уже простував газоном, вертаючись до будиночка чергових. Ганна полегшено зітхнула й увійшла до склепінчастої читальної зали.

Наступні кілька годин вона заклопотано розшукувала книжки й намагалася зорієнтуватися серед полиць бібліотеки.

Чимось це знайомство збентежило її. Сівши за полірований дубовий стіл й опинившись серед купи книжок, Ганна знову відчула його холодні м’які пальці на своїй руці та почула його писклявий голос у вухах.

Як безглуздо. Він, мабуть, просто самотній чоловік середнього віку, який не розуміє, що таке ввічлива відмова. Та дещо Ганна знала напевно: вона більше ніколи не попросить допомоги в Джона Невілла.

ПІСЛЯ

— Безкофеїнове капучино та брауні! — вигукнув бариста, а коли ніхто не озвався, повторив: — Напівжирне безкофеїнове капучино з корицею і горіхове брауні!

— Ой, — Ганна ніби прокинулася, — так, це я замовляла.

Дякую. Вибачте. Я щось задумалася.

Хлопець поставив замовлення із чеком на стіл. Ганна взяла горнятко й скуштувала свій напій. Хороша кава, у «Кафетерії» вона завжди смачна. Потім глянула на рахунок і одразу ж відставила чашку. Сім фунтів сорок пенсів. Тут завжди було так дорого? Мабуть, не варто було замовляти те брауні. Вона ж навіть не голодна.

Телефон завібрував так різко, що Ганна аж здригнулася. Мабуть, черговий клятий репортер із прихованого номера. Сьогодні зранку вона вже помилково взяла слухавку, а якби була уважнішою, ніколи цього не зробила б.

Дістала телефон із сумки й, побачивши ім’я на екрані, щиро здивувалася. Емілі Ліппман.

Вона відповіла.

— Ем! Так несподівано.

І справді — Емілі не озивалася вже... ніби два роки? Ні, вони, власне, підтримували зв’язок. Ще з університетських часів дружать у фейсбуці, тож Ганна знає про її успішну академічну кар’єру. Тільки вона та Г’ю справдили ті очікування, які всі мали на початку навчання. Ганна читала неприступно складні статті з теоретичної математики, які Емілі публікувала, підписуючи їх невимушено, як-от: «Отже... написала дещо новеньке». Це контрастувало з тими жорсткими амбіціями Емілі, які запам’яталися Ганні в Пеламі. Емілі ж відповідала на нечасті публікації Ганни, здається, зі щирою прихильністю. «Дай знати, коли знову будеш на півдні!» — так Емілі прокоментувала її найсвіжіше фото з Додсворта.

Однак спілкування у фейсбуці — це ілюзія дружби, бо в реальному житті вони не бачились і не розмовляли одна з одною вже давно, ще від Раянового весілля. Насправді Ганна навіть сумнівалася, чи Емілі взагалі має цей номер, хоча згодом пригадала, що таки давала його після останньої зміни.

— Я чула новини, — мовила Емілі. Принаймні її безоглядна відвертість залишилася з нею. Завдяки їй Ганна відчула, що розмовляє з близькою людиною, а тому заспокоїлась. — Усе гаразд?

— Так, — відповіла Ганна з упевненістю, якої насправді бракувало. — Ну я була шокована, звісно ж, але все добре.

— А ще Г’ю розказав мені, що ти вагітна. Вітаю!

— Дякую, — відказала Ганна, однак здивувалася, що Емілі дотепер спілкується з Г’ю. Вона ніколи не вважала їх справжніми друзями. — А я й не знала, що ти досі контактуєш із Г’ю.

— Інколи. Минулого року він був на різдвяному концерті для випускників. Здається, він відвідує Оксфорд досить регулярно. Казав, що ви з Віллом взагалі туди не їздите.

— Просто з Единбурга до Оксфорду дуже довго їхати, — відповіла Ганна, хоча й розуміла, що це непереконливе виправдання, особливо з огляду на те, що Г’ю також живе в Единбурзі. — Майже навколосвітня подорож.

— Ага, — скептично кинула Емілі. Не треба бути Шерлоком Голмсом, щоб зрозуміти, чому Ганна не хоче їхати до Пеламу.

— А ти була на зустрічі випускників минулого року? — запитала Ганна, лише щоб змінити тему. Для неї самої нема нічого гіршого, аніж спілкуватися з колишніми однокурсниками, згадуючи «найкращі роки життя». Бо що їй казати? Правду? Що Ейпріл переслідує її, як неупокоєна душа? Що її недовге перебування в Пеламі стало нескінченним жахіттям, від якого вона й досі не оговталася?

— Ні, — відповіла Емілі. — Г’ю, здається, був. Мені всі ці випускницькі штучки геть не до душі. Ну я заходила кілька разів на обід. Нечасто, бо здебільшого ці різдвяно-випускні витребеньки до сверблячки бундючні. Та вже як повернулася до Оксфорда, то мушу проявити трохи охоти... ну знаєш, підтримувати старі зв’язки.

— Ох... — Ганна пригадала, що Вілл казав їй про це минулого року. — Я забула, що ти вже не в Лондоні. Ти тепер працюєш у Бейлліолському коледжі, так? Це ж наступний етап у кар’єрі після Пеламу?

— Так, фактично все вернулося на круги своя, — сухо мовила Емілі. — А щодо наступного етапу в кар’єрі... та навіть не знаю. Багато хто так каже, але, як на мене, у Бейлліолі хіба що винний погріб кращий, та й по всьому.

— А як воно — повернутися?

— Е-ем, ну дивнувато... якщо чесно. Принаймні спочатку. Вона притихла. Запала довга мовчанка. Ганна намагалася вигадати, що казати далі, але зрештою заговорила Емілі. Тихіше, ніж досі.

— Анно, а в тебе точно все гаразд?

— Якусь мить Ганна не могла відповісти. Вона заплющила очі, підняла окуляри на лоба й затиснула пальцями ямочки біля перенісся.

— І так, — врешті мовила вона, — і ні. Тобто насправді негаразд. Але й не зовсім погано. У моїх словах є хоч крихта логіки?

— Так, — сумно відповіла Емілі, — бо я відчуваю те саме. І знову залягла мовчанка. Ганну пройняло дивне відчуття: ніби час і не минав — от вони знову в Оксфорді, розмовляють телефоном зі своїх кімнат. На гостру пронизливу мить її охопило бажання, аби це здійснилося — щоб вона могла побігти коридором і сказати Емілі, що йде до СКВ, запросити її на каву...

Потім Емілі заговорила знову, цього разу гучніше:

— Хотіла ще дещо спитати. З тобою часом не намагався зв’язатися репортер Ґерайнт Вілльямс?

Це ім’я викликало в Ганни дивний щем, бо нагадало про електронні листи. Вона кивнула, забувши, що Емілі її не бачить, а тоді мовила:

— Так. Він написав мені на імейл. Але я не відповіла. Я навіть не прочитала листа, якщо чесно. А що він хотів?

— Не знаю. Він дуже наполегливо просив мене поговорити з ним. Я, звісно ж, відмовилась, але... навіть не знаю. Він, очевидно, Раянів друг.

— Раянів?

Ганна була шокована. Вона припинила спілкуватися з багатьма з коледжу, але найбільшу провину відчувала саме перед Раяном.

— Здається, він познайомився з ним ще в «Геральді». Сказав, що саме Раян розпалив його цікавість до цієї справи. Ти його бачила?

— Ґерайнта?

— Та ні, Раяна, — нетерпляче відповіла Емілі.

— Ні. Після того як у нього стався інсульт, не бачила, — відповіла Ганна, прикусивши губу. — А ти?

— Тільки раз, коли його виписували з лікарні. То був справжній жах, після того я більше не могла його навідувати. Але Ґерайнт сказав, що йому зараз краще.

— Ага. Ну я рада, — невпевнено відповіла Ганна.

Цього вона й боялася. Певною мірою саме тому так і не наважилася відвідати Раяна. Не лише через спогади, які ця зустріч пробудила б, а й через нові враження, яких вона ніколи не змогла б викинути з голови: замість сміхотливо-насмішкуватого та вродливого хлопчика вона побачила б недорікувату руїну.

— Ґерайнт сказав, що його пам’ять ще не дуже, і пересувається він у кріслі колісному, але пройшов багато фізіотерапевтичних процедур і вже добре говорить. Плюс він може сам їсти, а для такої незалежної людини це, мабуть, дуже важливо. Уявляю, як він ненавидів залежати від Белли. А ще він знову пише. Я не читала нічого, але Ґерайнт сказав, що він може друкувати. То, певно, йому значно краще.

— Я рада, — повторила Ганна. А потім запитала, бо це її мучило: — То що він хотів? Я про Ґерайнта. Як завжди?

Як завжди. М’який фокус; сиропово-солодкі спогади про Ейпріл; «така перспективна...». Світлини її сумних друзів і родини, які горюють через втрату. Потішні історії про плоскоденку, травневі бали й надію на світле майбутнє. А ще якась пікантна подробиця, щоб надати статті знадливо-гострої цікавинки — можливо, натяк на скандал. Підійде й конкуренція між студентами. Дрібка наркотиків, розбещеність або ще якийсь приклад негідної поведінки, щоб читачі аж здригнулися від несхвалення й запевнилися, що з ними такого ніколи не сталося б. Що вони, їхні діти чи онуки відповідальні, а тому годі й говорити, щоб якийсь там хижак заманив їх і задушив у їхній же кімнаті.

Вона ненавидить їх. Журналістів. Подкастерів. І думку про те, як із цим усім живуть батьки Ейпріл, навіть через стільки часу. Вона ненавидить їх усіх.

— Не як завжди... — повільно мовила Емілі, — щонайменше не всяка бридня типу «Ейпріл, яку я знала: розмова з Емілі Ліппман», якщо ти про таке «завжди». Ні, він...

Емілі притихла. Ганна зрозуміла, що вона підбирає слова, міркує, як краще сказати те, що може засмутити, а тому поставила чашку з кавою та спробувала набратися духу.

— Він думає, що Невілл невинний, — зрештою мовила Емілі. — Він думає... він думає, що вони помилилися.

ДО

Чотири тижні першого триместру (точніше, Михайлівського триместру, як вона вже навчилася його називати) минули. Ганна почувалася, ніби пробула в Оксфорді цілу вічність — та водночас розуміла, що ніколи не призвичаїться до цього чуда.

Було так незвично переживати два стани водночас: прокидатися в дивовижній кімнаті вісімнадцятого століття, в одному з найстаріших навчальних осередків у світі; слухати дзвін каплиці, що підносився до неба, і високі, неземні голоси хористів Пеламського коледжу, які долинали до її вікон, — а заразом відчувати заспокійливу суміш ритмів їдальні з понеділковим м’ясним рулетом, постійного бурчання Г’ю через сморід локшини швидкого приготування, що доносився до його кімнати з клавдської кухні, і щоденних навідувань прибиральниці — владної, але по-материнському турботливої Сью. Однак найдивнішим було те, що вони з Ейпріл стали найкращими подругами. Попри те що в Додсворті Ганна, безсумнівно, силувалася обходити десятою дорогою таких страхітливо вродливих і відверто багатих, як Ейпріл.

Однак тепер, коли доля звела їх в одній кімнаті, вони сприймали ту дружбу як щось очевидне. Ейпріл та Ганна. Ганна та Ейпріл. Подружки. Сусідки. Спільниці.

— Вона така корова, — пробурмотіла Ейпріл. Був вечір п’ятниці. Вона розкинулася на дивані в халаті з японського шовку з ручним розписом, їла сухі пластівці «Коко попс» із миски, дивилася «Клуб “Сніданок”» на лептопі й гортала на айфоні ще новенький для більшості додаток — «Інстаграм». — Я тобі кажу, вона вичікує і приходить зі своїм порохотягом тоді, коли в мене страшнюче похмілля або коли я дуже поспішаю.

— Хто? — Ганна поправила капюшон мантії перед дзеркалом. Сьогодні в їдальні буде офіційна вечеря, а тому студенти мусили йти туди в належному вбранні: в академічній мантії та елегантному одязі, хоча насправді «елегантний» означало «жодних рваних джинсів». Вона зазирнула через плече Ейпріл і подивилася час на її лептопі. 7:25. Емілі пообіцяла зайти по неї, але вони вже мусили поспішати, якщо хотіли сидіти поруч.

— Я ж казала вже. Сью. Ти мене взагалі слухаєш?

— Та їй же треба обійти всі кімнати, — м’яко відповіла Ганна.

— Вона зненавиділа мене через той жарт з мискою блискіток на шафі, — сказала Ейпріл, а потім поклала до рота повну ложку пластівців і гучно захрумтіла. — Сучка.

Ейпріл виявилася невиправною жартівницею. Тож проживання з нею було доволі ризикованим, хоча й окрема кімната не зарадила б. Нещодавно Ейпріл підлаштувала дзвінок і переконала Раяна, що голова коледжу викликає його до себе. Голові геть не сподобалося, що його потурбували о десятій тридцять недільного вечора...

Ганна й сама раз «попалась». Якось вона підіймалася сходами після вечері й почула панічні крики в спальні Ейпріл, миттєво кинулася туди й побачила лише дві бліді руки, які безпорадно хапалися за край рами відчиненого вікна. Лише капи вона, затамувавши подих, промчала через усю кімнату, схопила руку за зап’ясток і глянула донизу, то побачила, що Ейпріл спокійнісінько стоїть на еркері й регоче, як несамовита.

Звісно, згодом Ганна зрозуміла недолугість своєї реакції. Чому Ейпріл раптом повисла б на власному вікні? Випадково вона там не могла опинитися. Тож Ганна видавила сміх, а за сніданком розповіла про це як про звичайнісінький жарт. Насправді їй було зовсім не радісно. Такий учинок видався їй безглуздим і дещо жорстоким, ба навіть небезпечним: Ейпріл і справді мала всі шанси впасти й зламати собі шию. Вона розповідала Ганні, що запросто вилізла з вікна, а от залізти назад виявилося значно важче. Після двох марних спроб Ганни затягнути її до кімнати вона здалась і, ризикуючи, спустилася вниз по іржавій водозбіжній трубі, подряпавши шкіру. Ганна з гіркотою подумала, що було б аж ніяк не смішно, якби Ейпріл справді розбилася на смерть. Проте людині, з якої пожартували, не варто такого казати, якщо вона не хоче зажити слави тюхтійки без почуття гумору.

— Хто тут сучка? — донісся чийсь голос від коридорних дверей, і Ганна та Ейпріл різко обернулися.

— Емілі! — вигукнула Ейпріл, схопившись за серце. — Боже, не роби так зі мною! Через тебе в мене інфаркт.

— Вибач. Ганно, то ти йдеш? Я телефонувала тобі, а ти чогось не відповідала.

— Ай, лихо його, вибач. Телефон і не пискнув. Знову, мабуть, треба рахунок поповнити. Ти точно не йдеш? — запитала Ганна в Ейпріл, але радше для годиться. Ейпріл ніколи не ходила на офіційні заходи, бо вони, мовляв, надто чванливі й претензійні. І те, й інше було правдою, та Ганна відчувала глибоку прихильність до таких церемоній загалом, а ще до тієї гоґвортської атмосфери: натовпи студентів у чорних мантіях, поліровані дубові лави, мерехтливі жа-рівки по всій залі, латинська граційність... Однак вона підозрювала, що Ейпріл мала ще якісь причини, пов’язані, імовірно, з її дивним ставленням до їжі. У суботній вечір під час прогулянки Оксфордом вона могла з’їсти шість чизбургерів у «Макдональдзі», але потім пропускала обіди цілісінький тиждень.

Під час офіційної церемонії ніяк не уникнути меню з трьох страв: не можна просто взяти овочеву нарізку або крадькома покласти свою ще повну тарілку на купу брудного посуду біля вікна. Треба замовляти повне меню і потім сидіти, чекаючи, поки всі інші доїдять, а персонал прийде прибирати.

— Я краще вип’ю соку зі смітника, — кинула Ейпріл, але по-дружньому, а Ганна знизала плечима.

— Гаразд, як хочеш, — сказала вона й вийшла слідом за Емілі з кімнати.

Раян чекав на них унизу сходів, і вони разом рушили через оповитий сутінками дворик. Був листопад, ночі ставали затяжними. Навколо них витало свіже осіннє повітря й світло, що пробивалося крізь вітражі каплиці.

— То хто та сучка? — запитала Емілі, а Ганна закотила очі.

— Ай, та ж Сью. Ейпріл думає, що вона має на неї зуб.

Ну ти ж знаєш — через блискітки.

— Боже, я не здивована. Якщо вона спробує втнути зі мною якусь подібну холеру, я її приб’ю, — напрочуд злостиво пробурмотіла Емілі. — Такі витівки геть не смішні, вони жалюгідні. Моя прибиральниця розповіла, що Сью кілька годин пилотяжила ті блискітки й вибирала їх із волосся. Я б на її місці доповіла про Ейпріл голові коледжу.

— Та я думаю, їй таки зробили догану, — обережно мовила Ганна й підтягнула мантію, що сповзла з плеча. Їй було незручно, ніби вона поливала Ейпріл брудом позаочі. — Не знаю, від кого, але хтось приходив і розмовляв з нею.

— Ну добре, а щось відбулося? Б’юся об заклад на великі гроші, що ні.

— Мене там не було, але здається, її попередили про наслідки, якщо щось подібне повториться, — сказала Ганна, знаючи, що це прозвучало непереконливо.

— Та, думаю, татусь зробив кілька дзвіночків, і всі про все забули, як за помахом чарівної палички, — саркастично зауважив Раян. — Вілл нормальний чувак, але я не розумію, що він у ній знайшов, ну от чесно.

Ганна прикусила губу. Вона не могла докоряти Раянові за його злобу, бо він досі гнівався через той телефонний дзвінок, однак багатство Ейпріл стало яблуком розбрату набагато раніше — зокрема її сімейні статки та сума пожертвування її батька на спортзалу Пеламського коледжу. Але злився не лише Раян. «Ейпріл Кларк-Клівден? — почула Ганна чиїсь слова, коли йшла галереєю на заняття. — Та сама дівчина? Та вона дурна як колода, її тут не було б, якби не татусеві грошенята. Він же на одну посаду нижче від Воррена Баффета чи щось таке».

Дивувало те, що сама Ейпріл не намагалася розвіяти ці чутки. Насправді вона, здавалося, навіть насолоджувалася ними. Її стрічка в інстаграмі майоріла дизайнерським одягом, хлопцями в смокінгах і світлинами, на яких вона п’є шампанське з пляшки й корчить гримаси. Здавалося, вона лишається, що навчається ніби «між іншим», та все одно має гарні оцінки. Ганна не раз чула розповіді Ейпріл, що її взяли не вагаючись, попри погані результати на вступних іспитах. Дівчина ніби спонукала людей додати два плюс два й усе зрозуміти.

Та річ у тому, що все було геть інакше. Ейпріл не була дурною, зовсім ні. Вона любила модний одяг і вечірки, це правда, проте її ретельно пропрацьована стрічка в інстаграмі не показувала, як важко вона працювала за лаштунками. Ганна загубила лік, скільки разів Ейпріл, хитаючись, поверталася додому опівночі, зривала підбори, а потім цілу ніч працювала над завданням, яке потрібно було виконати до наступного дня. Ганна вичитувала кілька таких есеїв за сніданком, щоб допомогти їй. Перший раз узялася за роботу з острахом, очікуючи на купу плагіату, безладно сформованого в один текст, але, на її подив, есей був хорошим, а подекуди навіть блискучим. Хоч Ганна й не навчалася на історичному, але вміла розпізнавати гарні тексти — і ці есеї були значно кращими, ніж будь-що написане після поглинання пів десятка «Космополітенів». Їх справедливо оцінювали, а може, варто було б навіть вище.

І так було не лише з есеями. Кілька тижнів тому Ганна застала Ейпріл, коли та репетирувала свою роль у п’єсі, яку мала грати з драматичним гуртком перед Різдвом. Вона зачаровано завмерла у дверях, відчуваючи мороз поза шкірою. Ейпріл не була якоюсь самозакоханою «звіздочкою». Мабуть, слова «та сама дівчина» таки влучні. Хай там що вони означали, однак були про неї.

— Знаєш, — озвалася вона до Раяна, а тоді побачила будиночок чергових і дещо пригадала: — Ой, вибачте, я чекаю на листа від мами. Хочу глянути, чи він ще не прийшов. Зачекаєте дві секундочки?

— Тільки швиденько, — відповіла Емілі, а Ганна кивнула й побігла сходами нагору.

Усередині було тепло й душно, стояв сильний запах — щось на кшталт смороду від змокрілих ганчірок і затхлого поту. Вона підійшла до рядів комірок і зазирнула до своєї.

Нічого, окрім нагадування з бібліотеки про задавнений борг. Дивно, адже листи від мами зазвичай приходили щоп’ятниці. Може, його не туди поклали? Це вже не вперше... Вона саме хотіла заглянути у верхні й нижні комірки, коли почула позаду писклявий голос:

— Щось шукаєте?

Вона, підскочивши з переляку, обернулася й побачила чергового. Того самого, який провів її до кабінету доктора Маєрса. Він вийшов з-за столу й зупинився поруч — так близько, що Ганні стало ніяково. Вона відступила.

— Ні, я просто чекаю на лист. Мама пише мені щотижня.

Але, мабуть, він ще не прийшов.

— Саме отримав його. Хотів ось покласти до вашої комірки, — мовив черговий і простягнув їй лист, затиснувши його двома пальцями. Ганна потягнулася до нього, але, на її подив, чоловік відсмикнув руку, затримав конверт просто над її головою і спробував скорчити жартівливу гримасу.

Ганна насупилася. Черговий знову простягнув їй лист, а коли вона потягнулася до нього, знову сіпнув рукою.

Цього разу Ганна схрестила руки на грудях, поглянула на нього й відмовилася виловлювати лист. Її серце закалатало. Така поведінка була недоречною, дивною і непрофесійною, і вона не розуміла, чого він хоче, й не знала, що робити далі. Дівчина з тривогою пригадала перший день, коли він хитав ключами над її долонею замість того, щоби просто віддати їх.

— То я можу забрати свій лист? — зрештою запитала Ганна й роздратувалася, що її голос затремтів на останньому слові. Вона виглянула у вікно. Емілі стояла там само й дивилася на неї. Перехопивши погляд Ганни, вона підняла руку з годинником і показала на нього.

— Я знаю, — ледь чутно мовила Ганна, намагаючись показати виразом обличчя, що її справи кепські. Вона не могла вийти й прямо попросити Емілі або Раяна допомогти їй — це було б надто жалюгідно. Та дуже хотіла, щоб хтось із них прийшов по неї. — Я можу, будь ласка, забрати свого листа? — повторила вона, цього разу наполегливіше й роздратованіше.

— Звісно, — відповів Невілл, широко посміхнувся і простягнув лист утретє. Цього разу, коли Ганна із шаленим стукотом серця потягнулася до нього, він не відсмикнув руки, а дозволив їй поволі витягнути конверт з-поміж своїх пальців. — Просто треба було сказати чарівне слово. Люблю ввічливих дівчаток.

Якусь мить Ганна не знала, що відповісти. Ввічливі дівчатка? Це сексизм? Він загравав з нею? Чи це була просто якась дика батьківська маячня, бо вона нагадувала йому доньку?

Невілл шкірився до неї, ніби чекав на відповідь, але замість чемної подяки Ганна рвучко розвернулася, штовхнула двері будиночка так сильно, аж вони вдарилися об стіну, і вискочила надвір. Її миттєво огорнула прохолода нічного повітря, але щоки палали від суміші гніву й сум’яття.

Згодом, розповідаючи про це Емілі та Раяну під час офіційної вечері, Ганна сама дивувалася, що таке відбулося з нею.

— І він справді так сказав? — недовірливо перепитала Емілі. — Що він любить ввічливих дівчаток?

— Так, саме так і сказав, — відповіла Ганна. — Жах, правда? Я ж не накручую себе?

— Щоб воно згоріло, та звісно ж, що жах. Гидота яка!

Тобі треба поскаржитися на нього комусь.

— Та що ви, йому років п’ятдесят, якщо не більше, а може, і шістдесят, — втрутився Раян. — Моєму дідові стільки, і вони всі такі, хіба ні? Старенькі хлопи. Інше покоління. Ти маєш поставитися до цього з розумінням. Він нічого поганого не мав на увазі.

— Може, і не мав, але насправді це вже достобіса занадто! Ганно, ти ж обіцяєш мені поскаржитися на нього?

— Нажалітися на те, що він трохи старомодний? А мені подавати до суду на прибиральницю за те, що вона назвала мене голубчиком?

— Це різні речі, і ти це прекрасно знаєш! — огризнулась Емілі.

Вони сперечались і далі, відходячи від суті проблеми: Емілі нарікала на сексизм і патріархат, а Раян підбурював її, удаючи, що не розуміє, про що вона каже. Ганна своєю чергою поринула в роздуми, прокручуючи в голові слова друга. Бо річ у тім, що він, мабуть, має рацію. Джон Невілл, імовірно, направду не мав нічого поганого на увазі. І Ганна не могла уявити, що поскаржиться на нього, як наполягала Емілі. Бо що їй казати? «Він не віддав мені лист відразу, і я зніяковіла?»

Саме цей момент ключовий: він не сказав і не зробив нічого конкретного. Хоча ті слова про дівчаток були дивними, але вона більше не мала жодних закидів проти нього. Та все-таки він змусив її почуватися некомфортно — Ганні довелося випрошувати лист, який по праву належав їй. Його поведінка скидалася на гру-демонстрацію своєї влади над нею. Від цього в Ганни пішов мороз поза шкірою. Вона зловила себе на тому, що крадькома витирала маминого листа об своє коліно, хоча й знала, що це безглуздо.

Після вечері Раян та Емілі подалися на зустріч з її подругами, які навчалися в іншому коледжі. Ганна допила залишки замовленого вина зі знайомими дівчатами з клавду, а згодом і ті пішли до сусіднього бару. Тоді вона зрозуміла, що сидить в залі сама, якщо не враховувати викладачів, які досі пили каву й розмовляли за високим столом, і персоналу, який прибирав посуд.

Біля дверей вона занепокоєно глянула на золотисте світло, що лилося з вікон будиночка чергових, і замислилася, коли в них починається нічна зміна. Джон Невілл ще там? Чи побачить він, коли Ганна йтиме через Старий дворик? Іншого виходу із зали не було, а всі шляхи до Нового дворика були видні з будиночка. Його навмисно розташували так, щоб чергові добре бачили відвідувачів, які ходять територією коледжу.

Ганна розуміла, що це безглуздо, але думка, що Невілл підстерігає її, а можливо, навіть вийшов назовні, щоб влаштувати засідку, проймала морозом, сповнювала душу страхом і відразою. Він справді хотів покласти її лист до комірки саме тоді? Хіба пошту не привозять зранку? Чи він притримав конверт, вичікуючи, коли вона прийде шукати його? І все заради цієї дикої маленької гри?

Вона завмерла у дверях зали, вагаючись, але раптом почула голос позаду:

— Усе гаразд?

Обернувшись, Ганна побачила Віллового друга — Г’ю. На ньому була академічна мантія з краваткою-метеликом, окуляри трохи з’їхали набік. Він мав смішнуватий вигляд трохи нетверезої людини.

— О, Г’ю, це ти! — привітно озвалася вона. — Так, усе добре. Я просто... просто думала вже йти спати. А ти йдеш до клавду?

— Ну, взагалі-то, до бібліотеки. — Він поправив окуляри, здмухнув волосся з чола й дещо жалібно усміхнувся: — Мушу працювати над есеєм, мав ще сьогодні здати. Дозволили принести завтра. Сказав старому Бейтсові, що все написав, просто принтер зламався. Хоча насправді я не видушив жодного слова. Хочеш, я проведу тебе?

Ганна вагалася. До Нового дворика інший шлях, ніж до бібліотеки, принаймні буде добрий гак. Та її вабила думка про заспокійливу компанію доброзичливого Г’ю в окулярах з роговою оправою.

— Якщо тобі неважко, — зрештою мовила вона, а тоді засміялася. — Вибач, я вже щось верзу. Так відповіла, що ти не відмовиш тепер. Насправді я і сама можу дійти.

Однак, можливо, Г’ю не був таким п’яним, яким видавався, або був значно проникливішим. Хай там як, він похитав головою.

— Усе добре. Мені свіже повітря не завадить, треба ж, якщо чесно, трохи й витверезитися, — мовив він і взяв її під руку. — Ходімо, старенька. Перша чота, перша чота, перша чота, уперед! Ту-у-ду, ту-у-ду!

Він імітував мисливський ріг, змушуючи ворон, що жили на деревах навколо дворика, кричати й роздратовано кружляти.

Ганна розсміялась і зникла разом із Г’ю в нічній пітьмі.

ПІСЛЯ

Вони помилилися.

Ці слова невгамовно дзвеніли у вухах Ганни. Вона кинула десятку на стіл і наосліп виштовхалася з кафе.

На вулиці притулилася спиною до стіни. Відчувала, як дощові краплі стікають по обличчю, а дихання невпинно пришвидшується.

Вони помилилися.

Емілі обережно добирала слова, але «вони» — це евфемізм, зрозумілий для них обох. Хоч до звинувачення Джона Невілла у вбивстві Ейпріл причетні поліція, судово-медичні експерти, судді, присяжні й усі інші, є тільки одна людина, до якої слово «вони» стосувалося насправді.

Ганна.

Саме її свідчення замкнули Джона Невілла у в’язниці.

Вона розповіла спершу поліції, а потім суду про його поведінку. Саме її ім’я стояло на скарзі керівництву Пелам-ського коледжу про домагання; скарзі, яку затерли. Згодом вони улесливо перепрошували і в Ганни, і в сім’ї Ейпріл за своє недбале ставлення до цієї ситуації.

І саме вона, Ганна, бачила Джона Невілла того вечора, як він виринув з темряви сьомих сходів і, опустивши голову, подався геть.

«Вони помилилися» насправді означає, що ти зробила помилку. Ти, Ганно.

Ти звела наклеп на невинну людину.

І раптом вона зрозуміла, що не витримує. Більше не витримує — нічого із цього всього. Ні спогадів, що рояться в голові, ні голосів у вухах, ні облич у натовпі, які з цікавістю дивилися на неї, коли вона затуляла обличчя руками й мовчки кричала, бажаючи лише одного: щоб усе це просто припинилося.

Вона усвідомила, що видала дивний звук, схожий на жалісне схлипування, і якась жінка стурбовано торкнулася її плеча.

— Дорогенька, у вас усе гаразд? Щось із дитиною?

— Ні, — через силу видала Ганна, хоча її відповідь вирвалася з горла як зойк. — Ні, усе нормально, дайте мені спокій.

— Може, у вас легенький шок? — лагідно запитала жінка, але Ганні урвався терпець. Вона не витримувала доброзичливого занепокоєння жінки, не могла говорити про все це.

— Ні, просто дайте мені спокій! — задихаючись, відповіла вона. — У мене все добре.

Потім пропхалася повз ту жінку й вибігла під дощ. У неї не все добре. Їй дуже далеко до того «добре». Але це не тому, що слова Ем шокували її.

Геть навпаки. Вони лише відлуння голосу, що невгамовно нашіптував їй те саме щодня й щоночі впродовж десяти років.

Справді? Вона помилилася?

ДО

Михайлівський триместр добігав кінця, хоча від його початку минуло лише вісім тижнів. Ганна вже насилу пригадувала часи, коли вона не була студенткою Пеламського коледжу. Лабіринти коридорів і золоті кам’яні галереї стали для неї такими самими рідними, як і старі шкільні класи в Додсворті. Навіть Оксфорд, що розкинувся за високими стінами коледжу, вкритий неприязним відчуженим лиском, вона вже сприймала як дім. Ганна навчилася називати іспити колекційками, Темзу— Айзісом, і дізналася, що люди, які вивчають класику, складають «великі» іспити. Вона усвідомила різницю між ректорами, провестами й воденами, а також зрозуміла місце голови Пеламського коледжу в цій складній вертикалі влади. Уже відкрила для себе улюблені паби та ресторани азійської кухні, а також вивчила коротші шляхи та манівці, якими студенти ходили між коледжами й до Бодліянської бібліотеки, коли книжок з Пеламської книгозбірні було замало.

Вона дозволяла Емілі тягнути себе на суботню барахолку, а Г’ю — до Музею історії науки. Ходила з Раяном на дебати Оксфордського союзу, а після них — на запеклі політичні дискусії в пабі. А ще перейняла мляву терпимість, з якою старші студенти ставилися до постійних зграйок туристів з їхніми айфонами й селфі.

Вона навіть звикла до Ейпріл — до її постійних інстаграмних світлин, до її обличчя, що визирало зі сторінок журнальчика «Татлер», до рядів недопитих пляшок «Удови Кліко» в мініхолодильнику й запаху її дивних важких парфумів. Через кілька тижнів Ганна вже не дивувалася, коли знаходила забраковане пальто від Вів’єн Вествуд під диваном або пом’ятий топ від Вери Ванґ серед брудного одягу. Ганнині кросівки стояли разом з туфлями від Джиммі Чу серед купи взуття під журнальним столиком.

Лише до двох людей вона не могла звикнути.

По-перше, до Джона Невілла. Десь на підсвідомому рівні його існування тривожило її. Вона мимохіть ходила до бібліотеки довшим шляхом, щоб оминути будиночок чергових, забирала свої листи, коли на зміні був не він, і заходила на територію коледжу через задні ворота, щоб уникнути головного входу.

По-друге, до Вілла.

На загальний подив, виявилося, що Ейпріл і Вілл тепер разом. Ніхто ніколи відверто не говорив про це й не називав Ейпріл «Вілловою дівчиною», але від тієї першої ночі гри в покер на роздягання Вілл став майже регулярним нічним гостем у кімнаті Ейпріл. Нерідко Ганна прокидалася від його низького голосу, що долинав крізь стіну. Або бачила, як він сидить на дивані, п’є каву й дивиться на вкритий росою дворик, коли виходила зі своєї кімнати рано-вранці, задовго до пробудження Ейпріл.

Коли Ганна вперше натрапила на Вілла у вітальні, він підскочив, як винуватець, якого спіймали на гарячому.

— Вибач, — швидко пробубонів він, підвівся й схрестив руки на голих грудях. На ньому були тільки джинси, і Ганні довелося відвести погляд від його стрункого м’язистого тіла й тонкої смужки темного волосся, що стрілкою спускалася до паскової застібки. — Вибач, я не думав, що ти так рано прокинешся, не хотів будити Ейпріл. Я піду...

— Та не вигадуй, усе гаразд, — відповіла Ганна. Вона зосереджено дивилася на стіну за правим вухом Вілла. — Не треба йти. Допивай свою каву.

— Точно? — Він подивився на неї із сумнівом. — Я не хочу отак сідати на голову. Це ж твоя кімната. Не знаю, як я зреагував би, якби якийсь незнайомець шастав у мене без запрошення.

Ганна мимоволі засміялась і вперше змогла подивитися Віллові у вічі, співчуваючи, що він так зніяковів.

— Вілле, ти, по-перше, не незнайомець. А по-друге, тебе ж запросили. Ейпріл запросила тебе.

— А ти ні, — зауважив він.

Вона усміхнулася.

— Ну до-о-обре. Запрошую вас, Вілле де Частейне. Так краще?

— Ага, — відповів він, широко усміхнувшись. — Знаєш вампірські правила? Я переступив поріг після запрошення, тепер ти мене не виженеш.

— Тільки не смокчи з мене кров, — мимохіть видала Ганна.

На мить залягла напружена тиша, а потім Вілл кашлянув, розвіявши її.

— Ну я таки краще вдягну футболку. Упевнений, що вампірські правила не дають мені права тинятися напівголим.

— Та не переймайся, — відповіла Ганна. — Я все одно йду бігати. Люблю тренуватися вранці, поки на доріжках біля річки не так людно.

— Класно, — усміхнувся Вілл. Тієї миті Ганна зрозуміла, що їй більше не треба намагатися відірвати погляд від його грудей, бо тепер її очі прикипіли до його обличчя, до зморщок у кутиках губ, до кривого носа й обрисів його вуст. — Я вже, мабуть, піду до того, як ти повернешся, — додав він, а Ганна кивнула і змусила себе відвести очі.

— Звісно, — вона почула свій хрипкий голос, — тоді бувай. Побачимося за сніданком?

— Побачимося за сніданком, — повторив Вілл.

Вона зашнурувала кросівки, миттєво здолала чотири марші й вибігла надвір.

Повернувшись, Ганна зрозуміла, що Вілл ще не пішов, принаймні не остаточно: порожня чашка кави у вітальні натякала, що він десь тут. І щойно вона зачинила двері, почула звук, який, безсумнівно, означав, що за дверима Ейпріл кохаються.

Ганна, здригаючись, пройшла навшпиньки через вітальню до своїх дверей. Опинившись у безпеці власної спальні, вона зачинилася й увімкнула радіо. Навіть трохи гучніше, ніж потрібно.

Вона планувала швиденько сходити в душ, а потім попрацювати над есеєм у своїй кімнаті. Натомість помилася, лишила рушник на гачку в спільній ванній кімнаті й пішла снідати з мокрою головою.

Однак, увійшовши до зали, вона з подивом побачила Вілла, який насолоджувався повноцінним англійським сніданком.

Він теж угледів її та помахав виделкою.

— Ганно! Сюди!

Вона зауважила, що Вілл вже майже доїв. Підійшовши, Ганна насупилася й задумалася, як він встиг так швидко прийти сюди, ще й з’їсти майже всю яєшню, бекон, сосиски, гриби й боби. Дожувавши, Вілл озвався:

— Наберуся нахабства й попрошу тебе взяти мені ще одну каву. Ти ж однаково туди йдеш.

— Він простягнув свою порожню чашку. Спантеличена Ганна взяла її.

— Та... звісно.

Уже майже розвернувшись, вона раптом дещо згадала й спитала Вілла:

— Вибач, а яку каву ти п’єш? Я мала б знати, але...

— Чорну, без цукру. Дякую.

Ганна кивнула, відійшла й стала в чергу до віконця. Тримаючи ще теплу чашку Вілла й чекаючи своєї черги, дівчина боролася з тривогою.

Вона пробула в душі довше, ніж думала? Або...

Та ні. Безглуздя. Вілл був... ну якщо не хлопцем Ейпріл, то принаймні важливою людиною в її житті. Того самого ранку вона на власні очі бачила, як він заходив до її кімнати. Просто помилилася, от і все. Просто по-дурному помилилася.

ПІСЛЯ

У ресторані Ганна, гризучи хлібну паличку, знову заглянула в телефон. Вечір середи — вечір побачень. Ця традиція в них із Віллом відтоді, як вони з’їхались і зрозуміли, що між її літературними заходами та його бухгалтерськими іспитами треба якось викроювати час одне для одного. У перші роки нічого особливого: риба й картопля фрі в парку на Принцовій літніми вечорами, коли замок сяє червонозолотавими барвами на тлі заходу сонця, а вдалині виблискують пагорби. Фільм з попкорном в Единбурзькому кінотеатрі, а дорогою додому — «Макдональдз». Відколи ж Вілл здобув підвищення в «Картер і Прайс», вони ходять до кращих закладів. Сьогодні мали зустрітися неподалік «Небилиць» у затишному італійському ресторанчику — він у списку їхніх улюблених — на одному зі звивистих середньовічних провулків, що спускаються до Ґрассмаркету.

Вілл запізнювався. Ганна розглядала меню, яке знала майже напам’ять, а в помітному животі вже бурчало від голоду. Вона, можливо, вперше за весь час зважала на ціни в цьому закладі. Тут... недешево. Сьогодні вечір коштуватиме їм приблизно як щотижневий закуп у супермаркеті. Їм доведеться економити, коли народиться дитина.

— Принести вам чогось випити, чи ще почекаєте на свого компаньйона? — запитав офіціант, проходячи з блокнотом повз її столик. Ганна вже хотіла відповісти, як раптом з-за його плеча вигулькнула висока постать.

— Вілле! — вигукнула вона з полегшенням.

— Вибачте, — сказав Вілл, звертаючись і до неї, і до офіціанта. — Я замовлю швиденько, обіцяю. Підійдете через п’ять хвилинок?

Офіціант кивнув і пішов, а Вілл нахилився поцілувати її. Коли його губи — досі прохолодні від свіжого вечірнього повітря — зустрілися з її губами, вона заплющила очі, відчуваючи, як уся тане: відчуття, що досі не зникло, неймовірний захват від усвідомлення, що Вілл — її чоловік.

— Кохаю тебе, — мовила Ганна і спохопилася, що ці слова вилетіли з її уст мимоволі. Вілл усміхнувся і, тримаючи її за руку, сів поруч; переплів свої сильні пальці з її, а вільною рукою взяв меню, щоби переглянути пропозиції.

«Він — мій криптоніт», — подумала Ганна, слідкуючи, як він читає й неуважно погладжує тильну сторону її долоні великим пальцем. Вона ніколи не признавалася йому в цьому, однак добре знала відчуття Супермена, коли перед ним розмахують зеленими брусочками: як сили покидають тіло, як руки й ноги слабнуть... Вона відчуває те саме, коли Вілл торкається її. Заніміння. Шаленство. Солодку млість. І так було завжди, з того першого дня в пеламській залі. Він завжди мав таку владу над нею. Іноді їй самій страшно усвідомлювати цю правду.

Вілл замовив страви й провів руками по своєму чорному волоссю, від чого воно настовбурчилось, наче їжакові голки, і зітхнув.

— Вибач, що спізнився. Розбирався зі страшною плутаниною в клієнтському рахунку, мусив усе з’ясувати. Ніяк не міг вирватися.

— Та все добре, — відповіла Ганна. Найголовніше, що він уже поруч. — Я все розумію. Зараз треба постаратися, посада партнера все-таки.

— Ну так, але саме сьогодні...

— Та нічого. Я ж не нудилася цілий день удома. Була в парку, потім у кафе. З мамою говорила. Вона хоче якось заїхати, привезти трохи одягу для вагітних. А ще... — Вона затихла. Їй було важко вимовити ці слова. — Я, я... а ще я говорила з Емілі.

— Емілі? — Вілл звів брови. Вона не зрозуміла, чи він на-правду здивувався, чи просто... підтримував бесіду.

— Так. Емілі зателефонувала, бо теж почула новини. А ти знав, що вона знову в Оксфорді?

— Я ж тобі казав, забула? Г’ю розповів.

Г’ю — єдиний з коледжу, з ким вони й досі регулярно бачаться. Віл із Г’ю — найкращі друзі ще з підготовчої школи, з часів, коли обидва були маленькими хлопчиськами в коротких штанцях. Можливо, саме тому їхня дружба витримала землетрус, що стався через смерть Ейпріл. Г’ю також живе в Единбурзі, у прекрасній парубоцькій квартирі в елегантному грузинському кварталі біля Шарлоттського скверу. Улітку вони з Віллом грають у крикет за місцеву команду, а ще Г’ю майже щосуботи заходить до книгарні й купує книжки у твердій обкладинці, які порекомендували в «Сандей Тайме». Що кілька тижнів вони втрьох зустрічаються за вечерею чи бранчем.

Однак Ганна не знала, що Г’ю спілкується і з Емілі. В Оксфорді вони не надто дружили: просто були в одній компанії, бо Вілл зустрічався з Ейпріл, Ганна була сусідкою Ейпріл, а Емілі симпатизувала Ганні. От і все, що їх об’єднувало. Г’ю був сором’язливим книгогризом, а тринадцять років, проведені у хлопчачій школі, призвичаїли його ніяковіти в присутності дівчат. Емілі ж була загонистою, гострослівною і не мала часу на старомодні люб’язності, без яких Г’ю не міг спілкуватися з жінками.

— Емілі розповіла, що він був на зустрічі випускників минулого року, — сказала Ганна. — Так дивно, ніколи не подумала б, що ці двоє бодай якось спілкуватимуться.

— Розумію... — Вілл узяв хлібну паличку й замислено захрумтів. — У Пеламі вони взагалі не спілкувалися. Мені завжди здавалося, що Емілі не сприймала його серйозно, радше як дивака.

— Бо він справді дивак, — відповіла Ганна, але незлісно, зовсім не бажаючи принизити хлопця. — Просто Г’ю... ну, він Г’ю. З розкішним розкуйовдженим волоссям і затертими окулярами. Він щось середнє між героями фільмів «Спілка мертвих поетів» і «Чотири весілля та одні похорони» — типовий образ уже дорослого хлопчика з приватної школи.

— Ну це тільки на перший погляд, — сказав Вілл, і Ганна кивнула, бо той не лише захищав свого найкращого друга, а й мав слушність.

Хоча Г’ю і може видатися дещо розніженим слабаком, та насправді він зовсім інший. Під самоіронічною личиною ховається жорстка, цілеспрямована і вкрай амбітна особистість. Саме тому він досягнув такого успіху. Віллова сім’я заможна завдяки спадкові, хоч від нього небагато лишилося — хіба земельна ділянка й кілька картин. Родина Ейпріл не мала спадщини: її батько виринув нізвідки; зухвалий хлопець з Ессексу, який заробив свій статок у місті й у потрібний момент інвестував його. А от сім’я Г’ю, попри його освіту, інакша. Батько був сімейним лікарем, а мати — домогосподаркою: «провінційні мешканці», які заощаджували гроші на освіту єдиної дитини й в усьому відмовляли собі, покладаючи великі надії на сина.

Завершивши навчання, Г’ю поставив собі за мету виправдати цю жертву — і мав чималий успіх. У Пеламі він спершу пішов слідами батька, та вже скоро взявся за прибуткову приватну справу — і тепер очолює успішну клініку пластичної хірургії в Единбурзі. Однією з його перших клієнток була мати Ейпріл. Ганна не знала, скільки він заробляє, але, судячи з його квартири, справи в нього йдуть прекрасно: такої нерухомості в центрі Единбурга не придбаєш за копійки.

— То що вона там розповідала? — запитав Вілл. Ганні довелося згадати розмову з Емілі. У шлунку знову тривожно залоскотало.

— Розповідала...

Вона замовкла, бо офіціант приніс закуски. Якусь мить вони з’ясовували, де чиї страви, а потім Вілл перепитав:

— То що вона розповідала?

— Емілі спитала, чи в мене все добре й...

— Ну? — знову перепитав Вілл. В його очах промайнули стурбованість, спантеличення і, можливо, легке роздратування — Ганні важко було зрозуміти, що саме.

— Є один журналіст. Він намагався зв’язатися з нами обома. Він Раянів друг і думає...

Боже, так важко.

Вона відклала ніж і виделку, глибоко вдихнула й видавила із себе слова, які застрягали в горлі:

— Він думає, що міг статися прогріх. Вважає, що звинувачення Невілла — судова помилка.

— Бридня! — швидко й рішуче вигукнув Вілл, навіть не обдумавши її слова. Він грюкнув долонею по столу, від чого сервіз аж підлетів і гучно забряжчав. Люди за сусіднім столом здивовано озирнулися, а Ганна здригнулася, однак Вілл не стишив голосу: — Яка маячня! Сподіваюся, ти сказала Емілі, щоб вона з ним не говорила?

— Вона вже з ним поговорила, — відповіла Ганна майже пошепки, ніби компенсуючи гучний тон Вілла, а побачивши його погляд, додала: — Не про Невілла. Вони, здається, говорили переважно про Раяна. Ти ж не думаєш, що...

Вона притихла.

«Ти ж не думаєш, що так і є?» — хотіла запитати вона, та не могла видавити цих слів. Вони болісно й безупинно крутилися в її голові, але ніяк не складалися в речення й застрягали в горлі.

— Дорогенька, — мовив Вілл, а потім відклав столове наряддя, потягнувся через стіл і взяв Ганну за руку, привертаючи до себе увагу. — Ганно, не починай. Не треба сумніватися в собі. І через що? Лише через смерть Невілла? Вона нічого не змінює: не переінакшує доказів, не скасовує того, що ти бачила.

У тому-то й річ. Вона знає, що Вілл має рацію. Звісно, що він має рацію.

Невілл помер, наполягаючи, що не винен? І що це дає? Нічого. Безліч убивць у цьому світі заперечували свою провину до останнього подиху.

З іншого боку, Невілл уже от-от міг би домогтися умовно-дострокового звільнення, якби все було за правилами, і він визнав свою провину й відсидів визначений термін. Натомість після вбивства Ейпріл він роками протестував проти обвинувачень і марно подавав апеляції, одну за одною. Це не призвело ні до чого, хіба тільки його ім’я постійно фігурувало в ЗМІ, а людський гнів не вщухав.

Невже винний справді робив би собі таку ведмежу послугу?

— Ганно? — озвався Вілл. Він стиснув її руку, щоб вона подивилася йому у вічі. — Ганно, дорогенька, ти ж розумієш, правда? Це не твоя вина.

— Я знаю, — відповіла вона. Потім забрала руку, заплющила очі й почала розтирати головний біль, що наростав у переніссі під окулярами. Та замруживши очі, вона побачила не Віллове сповнене любові й турботи обличчя, а Невіллове. І не того Невілла, який переслідував її з університетських часів — злого, готового войовничо захищатися, — а того, якого побачила вчора. Стурбованого, засапа-ного від переслідувань старого, що витріщається з екрана з якимось благальним страхом в очах.

І вона знає... що там казав Вілл? У будь-якому разі то була брехня.

Це вона винна в усьому — абсолютно в усьому.

ДО

— О, Ганно! — погукав доктор Маєрс, коли дівчина згорнула свою теку й підвелася. Консультація закінчилася, тож вона намірялася йти. — Залиштеся на хвильку, будь ласка. А ви, Майлзе, вільні.

Напарник Ганни кивнув і зник, а вона ніяково завмерла на місці, розмірковуючи, що саме доктор Маєрс хоче їй сказати. Знову щось не так? Цього разу він, здається, був задоволений есеєм, на противагу деяким її попереднім спробам...

Лише за якусь мить Ганна зрозуміла, що доктор Маєрс щось каже, а вона пропускає його слова повз вуха.

— ...невеличка вечірка, — почула вона, — я влаштовую їх наприкінці кожного триместру. Запрошую кількох особливо перспективних студентів, і всі знайомляться; це доволі весело.

Ганна затамувала подих, не роблячи передчасних висновків, аби не помилитися. Особливо перспективні студенти. Доктор Маєрс каже про неї? Він не говорив би про вечірку, якби не хотів її запросити.

— Цієї п’ятниці, — додав він. — Жодних формальностей — лише келих хересу в мене вдома. Адресу ви добре знаєте.

Ганна засміялася, а потім через брак слів мовила просто:

— Дякую вам. Дуже дякую. Я залюбки прийду.

— Прекрасно! О восьмій вечора.

— А треба щось приносити?

— Та ні, лише себе.

Вийшовши в коридор, вона притулилася до стіни, відчуваючи, як на обличчі сяє усмішка. Особливо перспективні. Невже це й про неї теж?

Головним питанням, звісно, було: «Що вдягти?» Доктор Маєрс сказав «жодних формальностей», а це найгірший дрескод.

Коли кажуть «біла краватка» або «академічна мантія», то відразу зрозуміло, чого очікувати і як вбиратися. «Жодних формальностей» — за цими словами може критися що завгодно: від вечірнього плаття до джинсів.

Тож Ганна вирішила порадитися з Ейпріл.

— Джинси, — рішуче сказала та. — І плісирована поплінова камісоль, шия майже закрита, без рукавів, застібка на один перловий ґудзик ззаду. Спереду ділова, а ззаду — як для вечірки.

— Добре, — нетерпляче відповіла Ганна, — але я не маю... — Що там казала Ейпріл? Якоїсь плісированої штуки? — Я не маю топу чи чогось такого. До п’ятниці лише два дні, і в мене нема часу ходити по магазинах.

«А ще грошей», — подумала вона, але не промовила вголос. Для Ейпріл усі ці подробиці не мали жодного значення.

— Ну, може, ти не маєш, — сказала вона, — а я маю.

Ходи сюди.

Ганна вже кілька тижнів не заходила до спальні сусідки: вони завжди могли перетнутися у спільній вітальні, а ще до Ейпріл часто навідувався Вілл, тому вона побоювалася постукати невчасно.

Тепер її знову вразив контраст між кімнатою Ейпріл та власною. Ця відмінність нині поширювалася й на вітальню, де замість нудних, стандартних університетських меблів повільно з’являлися розкішні й дорогі, на власний смак Ейпріл. А ще Ганну вразив безлад у кімнаті: всюди валявся одяг. У кутках — купи дизайнерського шмаття. Вишиті бісером топи звисали зі світильників. На бильці стільця — недбало підвішені за ремінці туфлі від Джиммі Чу. До того ж на підвіконні стояли недопиті горнятка кави, вкриті пишною пліснявою. Розкидані книжки скидалися на птахів із розпростертими крилами. Усю шафку вкривали пігулки, що викотилися з пляшечки. На стосі есеїв красувалася жирна пляма від недоїденого пончика, на килимі лежала розчахнута палітра тіней, а кольорова пудра пофарбувала його ворсинки.

В одному з кутків горіла низька золотава лампа. Ейпріл схопилася за голову.

— От зараза, щоразу, коли заходжу сюди, сама в шоку через цей срач. Хотіла б я заплатити Сью, щоб вона прибрала, але вона така сука.

— Та не сука вона, — машинально відповіла Ганна, — просто заклопотана. — Дивлячись на хаос, вона мовчки погоджувалася, що Ейпріл забракне сили дати всьому раду самотужки. Цей безлад творився тижнями, а університетські правила вимагали, щоб студенти прибрали у своїх кімнатах до різдвяних канікул. — А як ти тут щось знаходиш?

— Що тобі сказати... Принаймні я знаю, де камісоль. Нещодавно її приміряла, але вона завелика для мене, тож можеш забирати.

Ейпріл пробралася крізь безлад до дальнього кутка й запорпалась у купі одягу біля високого дзеркала в золотій рамі, що скидалося на антикварне.

— Ага! — тріумфально вигукнула вона і підняла догори елегантний накрохмалений топ кольору старої слонової кістки. — Ось і він. Підійде ідеально. Ну ж бо, приміряй!

Ейпріл, очевидно, і не думала розвертатись або виходити з кімнати, тому після трохи незручної мовчанки Ганна стала до неї спиною, зняла футболку й через голову одягнула камісоль.

Розвернулася до Ейпріл:

— Ну як?

Навіть без дзеркала Ганна одразу зрозуміла, що подруга мала рацію — топ їй личив. Реакція Ейпріл це підтвердила. Вона плеснула в долоні, повернула Ганну до себе спиною і застебнула єдиний перламутровий ґудзик на шиї.

— Ох, просто ідеально, — захоплено й серйозно мовила Ейпріл. Тоді знову крутнула дівчину обличчям до дзеркала. — Нагнешся?

Ганна слухняно нахилилася, а Ейпріл аж прицмокнула.

— Що ж, бюстгальтера тут не треба. Головне в цьому топі — спина. Глянь, коли ти стоїш прямо, то нічого такого, скромний вигляд. — Вона підняла ручне дзеркальце, щоб Ганна побачила себе ззаду. — А коли нахиляєшся або повертаєшся.. . — Ганна так і зробила й побачила смужку кремової спини, що відразу з’явилася між згортками топу. Її простенький бюстгальтер із супермаркету справді все псував. — Але тобі не потрібен бюстгальтер. Ай, ти будеш просто люкс.

— Дякую, — зніяковіло відповіла Ганна. — А ще, ну... мені віддавати його в хімчистку, коли повертатиму? Чи краще випрати?

— Я ж уже сказала, — нетерпляче озвалась Ейпріл, — він твій.

— Але, Ейпріл. — Ганна смикнула за етикетку, яка досі звисала зсередини. — Я так не можу, він же новесенький. Якщо я не відріжу бирки, зможеш повернути його і... — Вона випадково кинула оком на ціну. — Господи боже мій! Ейпріл, він коштує вісімсот фунтів!

— Та не повертатиму я його, — недбало відрекла вона. — Якщо не забереш, він просто згниє в отому кутку.

Ейпріл відступила на кілька кроків, серйозним поглядом змірила Ганну, а потім сказала:

— Джинси норм, але до всього треба відповідне взуття. Маєш щось на підборах?

Ганна кивнула й пішла до своєї кімнати пошукати чорні туфлі від Долсіз, які мама купила їй перед початком триместру для офіційних заходів і співбесід. Коли вона повернулася в них, Ейпріл скривилася від ледь прихованої огиди.

— Слухай, не хочу здатися хамкою, але ці туфлі паплюжать такий топ. Який у тебе розмір?

— Шостий, — відповіла Ганна, відчуваючи, що обличчя аж горить від обурення. Туфлі були простенькі, але, на її думку, нічого не псували. І що з того, що вона не може дозволити собі дизайнерських босоніжок, як Ейпріл? Не всі ж спадкоємці величезних статків.

Та Ейпріл геть не зважала на неї: вона була надто заклопотана перебиранням купи взуття на дні своєї шафи. Дві пари лабутенів пролетіли просто біля колін Ганни, за ними — один босоніжок від Джиммі Чу. Врешті Ейпріл випросталася, тримаючи пару темно-зелених туфлів від Маноло Бланік: шкіряні, з тисненням «крокодил» і відкритим носком, а ще ледь не на десять сантиметрів вищі, ніж звичні для Ганни туфлі.

— Ось. Ці позичаю. Це, між іншим, одна з моїх улюблених пар. Не зважай на подряпини — я вже ходила в них.

Зрозумівши, що протестувати марно, Ганна взула туфлі. Підбори були височезні, тож вона похитнулася, але таки втримала рівновагу й стала перед дзеркалом. Ейпріл зняла шпильку з її волосся й розкинула його на плечах. Із дзеркала на Ганну подивилася зовсім інша людина. Вища. Впевненіша. У дизайнерському топі й на підборах, що пасували так, ніби вона народжена для них. Туфлі підкреслювали її зелені очі, а колір слонової кістки ефектно відтіняв її бліду шкіру й темне волосся. Вона мала прекрасний вигляд. Такий, ніби була однією з подружок Ейпріл.

— Ну от, — сказала Ейпріл. Вона стояла так близько до Ганни, що та відчула її подих на своєму вусі. — Ти просто шикарна!

УЖЕ ЗА ДВА ДНІ Ганна знову вдягла попліновий топ, цього разу без бюстгальтера, і нафарбувала очі димчастими тінями й олівцем. Потім намастила губи темно-червоною помадою, але одразу ж зрозуміла, що не варто було: її рот став комічно величезним, а з такими виразними очима її макіяж здавався надмірним, клоунським. Вона витерла губи серветкою, лишивши ледь помітний рум’янець, який ніби натякав, що щойно її хтось дуже пистрасно поцілував. З маленького дзеркальця над столом на неї дивилася незнайомка.

— Ейпріл! — гукнула вона й обережно потупцяла в бік вітальні на підборах. — Що скажеш?

Дверна ручка із шумом обернулась, і у дверях її кімнати з’явилась Ейпріл — теж нафарбована, яскраво-червоні губи виділялися на тлі блідого обличчя. На ній була приголомшливо проста сукня-футляр із чорного шовку, яка підкреслювала впадини біля ключиць і лінії білої шиї, а світле волосся сяяло, як наелектризоване.

— Ідеально, — мовила вона із широкою усмішкою, — маєш вигляд на мільйон.

— Ну по-іншому ніяк, — із жалем відповіла Ганна й опустила погляд на туфлі. — Краще не питатиму, скільки вони коштують, бо постійно боятимусь зламати каблук. А ти кудись ідеш?

— Іду, — сказала Ейпріл, а її усмішка стала пустотливою, — але недалеко. Іду з тобою.

У Ганни все перевернулося всередині.

— Ой... Ейпріл, так незручно. Ця вечірка для його студентів. Ще й не для всіх. Він навіть Майлза не запросив. Вибач, мені правда шкода. Я мала б тобі сказати.

— Ну ти й сказала, — відповіла Ейпріл. Вона опустилася на коліна біля мініхолодильника в кутку кімнати, де Ганна зберігала молоко для ранкової кави, і дістала пляшку «Дом Периньйона». — Мені якось байдуже. Я піду. А ти не переймайся, — додала вона, коли Ганна запротестувала. — Я чітко наголошу, що ти мене не запрошувала. А приходити само-пихом — це моє найбільше захоплення.

Вона випросталась і засунула пляшку під пахву.

— А ще доктор Маєрс такий сексі. Не може ж він бути тільки твоїм.

Якусь мить Ганна просто стояла, безпорадно й роздратовано дивилася на Ейпріл і не знала, що робити — обурюватися чи сперечатися, але зрештою здалася.

— Добре. Я ж однаково тебе не спиню. Але не заходь одразу після мене, бо всі зрозуміють, що то я тебе запросила.

— Добре, — відрізала Ейпріл. — А знаєш, я піду першою. І перш ніж Ганна встигла її зупинити, Ейпріл відчинила двері вітальні, тихо пройшла через коридор і гучно постукала у двері доктора Маєрса.

Двері відчинилися, і в коридор полилися звуки камерної музики в супроводі студентського сміху й теплого доброзичливого голосу доктора Маєрса:

— Вітаю! — а потім трохи розгублено: — Перепрошую, ви щось хотіли?

— Вітаю, — у голосі Ейпріл не було ані крапельки збентеження. Ганна, зазирнувши крізь дверну щілину й заздалегідь відчувши сором, побачила, як вона впевнено простягнула руку доктору Маєрсу. — Я Ейпріл, ваша сусідка. До мене дійшли чутки, що ви влаштовуєте найпопулярніші в Пеламі вечірки наприкінці триместру, але моя подруга... — Вона замовкла на мить, якої вистачило, щоб змусити Ганну занервуватися, — Джоанн сказала мені, що я ніколи не потраплю туди, бо я недостатньо розумна. Вона посперечалася зі мною на пляшку шампанського, що я не пройду крізь ці двері, і я подумала, що, можливо, зможу переконати вас розділити зі мною виграш...

Ейпріл простягнула пляшку «Дом Периньйона» й замовкла, усміхаючись до доктора Маєрса. На її обличчі вигравала п’янка суміш благання, боготворіння й легкий відтінок флірту.

— Добре. — Ганна почула, як голос доктора Маєрса дещо повеселішав, і побачила, як він розглядав Ейпріл з голови до п’ят: її струнку фігуру, тонку тендітну шию, дорогу сукню-футляр, під якою — Ганна мала сильну підозру — не було спіднього. Потім він перевів погляд на шампанське. — «Дом Периньйон Енотек». Так-так-так... Ми ж не можемо допустити, щоб Джоанн зміцнила репутацію цього коледжу як елітарного закладу? Правда ж?

Двері відчинилися трохи ширше, а доктор Маєрс відступив.

Ейпріл сліпуче усміхнулась і ввійшла до його кімнати, але на мить обернулася, підморгнула Ганні через оголене плече й одразу ж зникла за зачиненими дверима.

ПІСЛЯ

Їжа смакувала, після трьох страв та кави Ганні вдалося забути про Невілла, Ейпріл та всі свої турботи — або принаймні відігнати ці думки подалі — і просто насолоджуватися часом разом з Віллом. Зрештою, таких вечорів лишилося небагато. Коли народиться дитина, вони щонайменше на кілька місяців забудуть про вечері в затишних ресторанчиках. Їй треба максимально насолодитися часом, проведеним лише вдвох.

Вони розмовляли про Віллового боса, про можливу посаду партнера й про те, що з того отримає він. Більшу зарплату, звісно ж. Але й довший робочий день, більшу відповідальність і сильніший тиск щодо залучення нових клієнтів. Палиця на два кінці, а надто коли в них з’явиться дитина.

Говорили й про пологи — чудернацьку суміш емоцій та організаційних викликів, пов’язаних з народженням маляти. Наближався крайній термін вибору пологового будинку, а вони ще навіть не почали відвідувати передпологових курсів.

Ганна розповідала про роботу, про кумедного покупця, який приходить раз на кілька тижнів і просить книжки, про які вивідав у газеті, але ніяк не може пригадати їхніх назв.

Цього тижня питав про «якогось шотландського автора, на обкладинці — хлопчак із чудним ім’ям». Вілл одразу відгадав назву — «Шаґґі Бейн». Іноді Ганна сумнівається, чи справді в того покупця така погана пам’ять, як видається, чи це своєрідна гра між ними. А є ще одна літня пані, яка приходить у вівторок і купує книжку, а наступного вівторка повертається й каже, скільки балів з десяти вона їй поставила б. Вона ніколи, геть ніколи не ставила десятки. «Гамнет» дістав 8,75. Цього тижня «Сльози на лезі бритви» дістали 9,2. Перший роман серії «Бріджертони» — 7,7. «Володар мух» — несподівані 4,1. Ганна ніколи не могла передбачити, яка книжка отримає високу оцінку — деякі з її найвпевненіших рекомендацій пані розбивала в пух і прах, але Ганна все одно сподівається колись підібрати те, що зірве магічний джекпот.

Вілл попросив рахунок і пішов до вбиральні. За якусь мить до столика принесли чек. Зазвичай Ганна побіжно дивилася на загальну суму, а потім подавала через стіл їхню картку зі спільним рахунком, але цього разу вона дуже уважно переглянула ціни. Лише перші страви коштували понад десять фунтів кожна. І двадцять сім фунтів за пляшку «Піно Ґриджіо» — Вілл навіть не випив її, лише половину. З якого дива вони замовили цілу пляшку, якщо вона взагалі не п’є? А хлібні палички? Три фунти! Вона навіть не знала, що за них треба платити.

Ганна розплатилась і підперла руками підборіддя, чекаючи на Вілла, аж раптом почула за спиною чіткий бадьорий голос.

— Сонце, і це, по-твоєму, веспер? Смакує радше як джин-тонік, і то такий собі.

Ганна аж рота роззявила. Звук лунав із ресторанного бару. Голос був протяжний, впевнений і до болю знайомий.

Ганна не роздумуючи підвелася й розвернулася так рвучко, що її стілець із гуркотом упав на підлогу. Та навіть скануючи поглядом ряд спинок біля хромованої стільниці, вона відчувала, як серце проймається холодом від відомої їй правди. Той голос не належав Ейпріл. Їй вже ніколи не належатиме голос. То говорила заможна жінка з вишуканим англійським акцентом. Решту домалювали уява й бажання Ганни, як і сотні разів раніше.

— Дозволь, — сказав хтось просто біля Ганни. Вона обернулась і побачила високу постать в окулярах, що простягала їй сумочку.

— Г’ю! — узявши сумку, вона через силу всміхнулася. — Яка приємна несподіванка! Дякую тобі.

Насправді нічого дивного.

Единбург — не надто велике місто, а клініка Г’ю розташована неподалік ресторану.

З іншого боку, місто достатньо велике для випадкових зустрічей із друзями.

— Завжди радий допомогти, — відповів Г’ю з дивною сором’язливою офіційністю, ніби в перший день їхнього знайомства. Вона не зникла навіть після десятиліття дружби й безлічі спільних знакових подій, яким Ганна вже втратила лік. Та заради бога — Г’ю навіть був дружбою Вілла на їхньому весіллі.

Вони цілують одне одного в щоки. Вдихаючи його дорогий лосьйон після гоління, Ганна зі сміхом згадала, яким дивним і вимушеним видавався їй цей жест на початку життя в Оксфорді. А тепер гляньте на неї — так легко й без жодних роздумів.

— Як поживаєш? — запитала вона.

— Усе добре, — замислено відповів Г’ю, оцінюючи її дещо неприємним і прискіпливим поглядом, ніби вона була його пацієнткою. — Доречніше запитати, як ти поживаєш. Думав про тебе вчора, коли почув новини.

— Усе... усе гаразд, — мовила вона й подумала, що не обманула його, принаймні не зовсім.

Г’ю — найкращий і найближчий друг Вілла, не її. Ганна... якщо дивитися правді у вічі, більше не мала справжньої подружки після Ейпріл. Не те щоб зовсім ні з ким не дружить: часом ходить випити з Робін, ще є жменька людей, з якими познайомилася на роботі або завдяки різним короткочасним захопленням, з яких найдовшим було гончарство. Однак не треба бути психологом, аби зрозуміти що до чого. Та й сама Ганна не дурна і знає правду. Відколи померла Ейпріл, вона не відкриває людям свого серця. Адже боїться, що життя забере в неї ще одну близьку людину. Вілл — виняток, він єдиний проник крізь цю захисну броню. І, можливо, тільки тому, що вона впустила його до серця ще перед смертю Ейпріл.

— Г’ю! — пролунало позаду Ганни. Обернувшись, вона побачила Вілла, який пробирався до них між столами. — Друже! Ти як?

Вони обійнялися по-чоловічому, постукавши один одного по спині. Г’ю відповів:

— Живий. Саме розповідав Ганні, що думав про вас, коли почув новину.

— Ага. Усе це... усе це ще треба перетравити, — відповів Вілл, ніяково знизавши плечима й глянувши Ганні у вічі. Він знав, як вона ненавидить обговорювати ті події, надто ж на людях. Вони обоє жили зі страхом, що хтось раптом нахилиться до них, постукає по плечу й скаже щось на кшталт: «Вибачте, але я не міг не підслухати...»

Г’ю, мабуть, відчув, що їм ніяково, бо випростався, поплескав Вілла по плечу й сказав:

— Ну, хай там що, не хочу вас затримувати. Але не можу не запропонувати чогось випити. Давно не бачилися.

— Таки так, — погодився Вілл. — Я ось днями саме згадував, що не бачив тебе з кінця крикетного сезону, а втрьох ми нікуди не виходили з... боже, із червня?

Відтоді як вони дізналися про дитину, Ганна не ходила до пабів, бо ще не була готова повідомити знайомим цю новину, а вигадувати відмовки про втому й небажання пити ставало дедалі важче.

Та тепер усе інакше. Її живіт помітний, а Г’ю був одним з перших, кому Вілл зателефонував після УЗД на дванадцятому тижні.

— Колись треба буде вийти разом на бранч, — запропонував Г’ю, застібаючи пальто. — Незабаром. Насолоджуйтеся свободою, поки можете!

Він усміхнувся, Ганна та Вілл також.

— Бережи себе, Г’ю, — щиро сказала Ганна.

Вона справді любить Г’ю; йому, мабуть, теж зараз нелегко. Зрештою, того вечора він був там. Звісно, він не проходив через те, що довелося пережити Ганні, бо не був найкращим другом Ейпріл, але його теж тягали по судах, змушуючи свідчити про те, о котрій годині вони знайшли її та як відчайдушно він намагався її оживити. І, зрештою, Ганна з Віллом мають одне одного. У Г’ю ж не було нікого: живе сам і навіть, наскільки відомо Ганні, не має дівчини, хоча, ймовірно, сьогодні з кимось вечеряв. Він не такий безтурботний і товариський, як Вілл, що завжди знаходить спільну мову з людьми. Г’ю чарівний, вихований і ввічливий, але його стриманість — бар’єр, який важко подолати. Цим він більше схожий на Ганну. Можливо, саме тому він поїхав за Віллом до Единбурга й саме тому намагається підтримувати зв’язок з Емілі, навіть через стільки років. Йому, як і Ганні, важко знайти друзів, а тому він просто не може втратити їх.

Вони з Віллом спостерігали, як Г’ю, узявши парасольку під руку, зникає в мерехтливій темряві дощової единбурзької ночі. Ліхтарі осяювали круті сходи; вода перефарбувала медові кам’яні алеї в темно-коричневі барви.

Якусь мить Ганна ще бачила його силует на тлі вуличного ліхтаря.

А потім він зник.

ДО

Коли за Ейпріл зачинилися двері, Ганну охопив гнів, який вона навіть не могла як слід обґрунтувати. Ніби замало, що Ейпріл вродлива, стильна й багата, то ще вона мусить ділити з нею помешкання, а ще...

А ще Вілл. Саме в ньому була річ, але Ганна ніколи не зізнавалася собі в цьому.

А все ж... Чого Ейпріл суне носа до всіх її справ?

На мить Ганна відчула спокусу розвернутися, піти до своєї кімнати, стерти макіяж, а тоді жбурнути туфлі до захаращеної, як вигрібна яма, шафи Ейпріл. Однак розуміла, що це безглуздо. Доктор Маєрс чекає на неї, бо вона пообіцяла прийти. Було б неввічливо проігнорувати запрошення — цим вона зашкодить тільки собі.

Ганна подумки порахувала до десяти, а потім, хитаючись, перетнула сходовий майданчик і постукала у двері доктора Маєрса.

— Хто там? — Відчинила висока худорлява дівчина з довгим темним волоссям, а з-за дверей вилетів шквал сміху й розмов. Вона дещо зверхньо зміряла Ганну поглядом. — Чим можу допомогти?

— Привіт, — трохи знервовано відповіла Ганна. — Я Ганна. Доктор Маєрс запросив мене на свою вечірку.

— Ганна Джонс! — озвався доктор Маєрс, а потім вийшов та обійняв дівчину у дверях за плечі. Ганні здалося, що цим жестом він хотів по-добродушному змусити її відступити вбік і звільнити місце, та водночас у його поведінці ввижалася якась дивна власницька манера. На ньому був оксамитовий піджак винного кольору й біла шовкова краватка, та сама, що на першому занятті з Ганною. — Прошу, прошу. Заходьте, будьте як удома в моїй скромній оселі, хай яка вона вже є. Беріть шампанське.

Худорлява дівчина відступила, і доктор Маєрс провів Ганну до обшитої дерев’яними панелями вітальні, де зібралося безліч студентів. Озирнувшись, вона відзначила, що серед гостей переважають дівчата. Угледіла кількох хлопців тут і там, але співвідношення було, мабуть, п’ять до одного. Певно, нічого дивного, бо ж доктор Маєрс викладав англістику, на яку йдуть переважно дівчата.

У каміні потріскував вогонь, а поруч стояв столик із тацею порожніх склянок. Доктор Маєрс узяв келих і наповнив його зі знайомої для Ганни пляшки — саме її Ейпріл прихопила з холодильника перед виходом.

— Ганно, дозволь представити тобі кількох моїх улюблених студентів, — бадьоро мовив Маєрс, обвівши групу рукою. — Це — Клара Гіткліфф-Вайн, світило Оксфордського союзу. — Він вказав на дівчину з ельфійським обличчям, що згорнулася калачиком на підвіконні. Почувши своє ім’я, вона обернулась, побіжно кивнула і повела свою розмову далі. — Оріон Вілльямс, мегаблискучий третьокурсник. — Маєрс махнув на високого темноволосого хлопця, що стояв біля каміна. Той дещо зніяковіло кивнув і сором’язливо усміхнувся до Ганни. — Рубі Рей, яскрава зоря моєї консультаційної групи на другому курсі. — Маєрс з удаваною урочистістю вклонився дівчині, яка відчинила Ганні двері. — А ще... о, одна з моїх найновіших підопічних, ем-м, блискуча Ейпріл Кларк-Клівден.

Він відступив. Ганна побачила Ейпріл, що вмостилася на бильці вольтерівського крісла поруч із широкоплечим хлопцем, одягненим у темно-синій піджак, який — дещо розмито пригадала вона — був найвищою спортивною нагородою Оксфорду.

— Увага! — Доктор Маєрс побіжно оглянув кімнату, а потім поклав руку на плече Ганни. Вона відчула його гарячу й дещо вологу долоню на своїй оголеній шкірі. — Дозвольте представити вам надзвичайно обдаровану Ганну Джонс. Вона вкотре доводить, що можна закінчити державну школу, походити з робітничого класу й неповної родини, але так чи інак приєднатися до найвидатніших умів Оксфорду.

Усією кімнатою пронеслася хвиля схвальних вигуків: «Ми такі відкриті! Істинна меритократія!»

Ганна роззявила рота і знову стулила його, не знаючи, що сказати. Вона намагалася сформулювати доречну відповідь, але раптом одна зі студенток позаду доктора Маєрса торкнулася його руки й щось прошепотіла, а той легенько здригнувся.

— Ой, дякую, що нагадали, Меделейн. Ганно, перепрошую. Мушу подбати про канапки. — Він легенько стиснув її плече, а потім відпустив і поспіхом кудись подався.

— А я і не думала, що ти така смілива й завзята, — пролунав глузливий голос біля її вуха. Ганна обернулась і побачила Ейпріл, яка відійшла від хлопця в піджаку й тепер стояла позаду. Вона сміялася. — Як завзято ти наміряєшся вирватися нагору зі злих вулиць Додсворта.

— Ай, відчепись, — роздратовано кинула Ганна. — Я не знаю, звідки він усе це взяв. Я точно не казала йому, що належу до робітничого класу.

— Вважай це компліментом і живи собі далі, сонце. Я так і вчинила б.

«Я знаю», — мало не сказала Ганна, але прикусила язика.

ЧЕРЕЗ ГОДИНУ Ганна пошкодувала, що прийшла на вечірку. Її ноги страшенно боліли від підборів Ейпріл, а ще довелося слухати довгий нудний анекдот про веслування від хлопця в темно-синьому піджаку, якого Ейпріл уже встигла спекатись.

Вечірка виявилася не таким вишуканим заходом, який уявляла Ганна, бо ж звелася до того, що доктор Маєрс курив огидні сигари й насолоджувався товариством трьох найвродливіших дівчат, однією з яких була Ейпріл. Він сидів, відкинувшись у кріслі біля каміна, Ейпріл примостилася на одному бильці, Рубі — на другому, а спереду, на підставці для ніг, — рудоволоса красуня, якої Ганна не знала. Ейпріл розвернулася, зловила Ганнин погляд і беззвучно прошепотіла щось над головою доктора Маєрса. Ганна не зрозуміла, що саме, але на обличчі Ейпріл вигравав лукавий сміх. Можливо, щось типу «я так і знала».

— ...така розкішна. Може, десь вип’ємо абощо? — запропонував веслувальник у темно-синьому й замовк, чекаючи на відповідь. Ганна здригнулась і відвела погляд від руки доктора Маєрса, якою він обхопив стан Ейпріл, нібито аби втримати її на вузькому бильці крісла.

— Вибач, що?

— Я сказав, що ти маєш розкішний вигляд, — відповів хлопець, почервонівши від комірця сорочки аж до чуба. — Хотів би запросити тебе кудись сходити, чогось випити. До «Вінсента», може? Я член клубу. Або куди-інде. На твій смак.

Ганна відчула, що почервоніла від співчуття.

— Боже... цс так мило, але...

Що відповісти? Що мас хлопця? Це була брехня, яка розкривається двохвилинним розслідуванням у СКВ. У цьому й полягала проблема життя в коледжі: першого дня Пелам видавався дуже великим, але Ганна швидко зрозуміла, що насправді він малесенький. Вона вагалась і думала, чи варто їй погоджуватися.

Чи справді вона хоче провести три роки, упадаючи за тим, хто ніколи не зважав на неї, ще й зустрічається з її найкращою подругою?

Піти кудись, напитися, переспати з іншим і викинути Вілла з голови раз і назавжди. Так Ганна порадила б своїй подрузі, коли б та була на її місці. Можливо, хтось і зміг би допомогти їй забути Вілла, але вона відчувала, що цей хлопець точно не той.

— Вибач, але я маю... я маю іншого, — нарешті відповіла вона, сподіваючись, що він не розпитуватиме про подробиці. Хлопець почервонів ще сильніше — обличчя стало гранатовим на тлі темно-синього піджака.

— Ага, добре. Звісно ж. Звичайно. Не турбуйся. Але якщо передумаєш — Джонті Вествелл. — Він простягнув руку. — Я живу в галереї.

— Дякую, — мовила Ганна, — так мило, що ти мене запросив. — Вона підвелася, шукаючи привід закінчити розмову. — М-м... мені... мені треба відійти на секундочку до вбиральні.

— Так-так, звісно. Нема питань. Радий знайомству.

— Я теж, — відповіла Ганна, допила вино, поставила келих і, важко шкутильгаючи, вийшла в коридор. Якусь мить вона стояла на місці, переводячи подих і намагаючись не застогнати від сказаного через бажання граційно відмовити Джонті.

— Ага-а-а... — пролунав протяжний голос позаду. Обернувшись, вона побачила Ейпріл, яка зачиняла двері кімнати доктора Маєрса. — Маєш іншого, так? Ну й хто ж цей щасливчик?

Ганна відчула, як її щоки знову запалали.

— Боже, та я сказала так, щоб він відчепився.

— Треба було погоджуватися! Я знаю Джонті. Він геть тупорилий, але миленький. А ще його батько — власник «Вествелл Фармацетікус».

— Не може він бути тупорилим, — роздратовано відповіла Ганна, стягуючи із себе спочатку першу, а потім другу туфлю Ейпріл. Вона відчула, ніби спустилася на одну уявну сходинку нижче, бо раптом стала на п’ятнадцять сантиметрів нижчою від подруги. — Він же вступив до Оксфорду й вивчає англістику.

— Ганно, ти така наївна. По-перше, він у веслувальній команді. А по-друге, я вже казала, його батько володіє компанією «Вествелл Фармацетікус».

— Ну і? Все одно треба складати вступний іспит.

Ейпріл зневажливо пирхнула.

— Он воно як! Мій колишній з Карне гарно заробляв, складаючи за людей ВМАТ[1].

— То це ж медицина,— не надто впевнено відповіла Ганна.

— Ну добре, вступні з англістики по-іншому називаються. Але яка різниця? Те, що ти так не робиш, не означає, що всі інші такі самі високоморальні.

— Ейпріл, не говори так.

— А чого? Бо люди подумають, що я теж купила собі місце? — зі сміхом відповіла Ейпріл. — Ну то й що? Вони все одно так думають. Хай тішаться відчуттям, ніби щось знають.

— Ну це ж не так! — вибухнула Ганна. — Я прекрасно знаю, що це не так. Нащо ти так говориш? Я читала твої есеї, Ейпріл. Тобі не треба нічого доводити.

— Саме так, — відповіла Ейпріл, але раптом припинила сміятися й стала абсолютно серйозною. — Мені нічого не треба доводити. Тож хай говорять, що хочуть.

Запанувала тиша. Першою озвалася Ганна:

— Я йду спати. Ти?

— Не знаю, — відповіла Ейпріл. Вона подивилася з вікна на блискучі дахи коледжу й вдалину, на заплавні луки за Айзісом, які вкрилися чорно-білими смугами від морозного місячного сяйва. — Не впевнена. Гораціо запросив мене й ще кількох дівчат випити в місті. Навіть не знаю, чи хочу я йти.

— Гораціо? — озвалася Ганна й зрозуміла, що запитання прозвучало несхвально, але було запізно.

— Він не мій. консультант, — огризнулась Ейпріл.

— Але він у будь-якому разі консультант. Тобі не здається, що це трохи недоречно?

— Ми не в школі, — нетерпляче кинула Ейпріл. Потім розвернулась і відчинила двері до кімнати доктора Маєрса, впустивши до коридору шквал сигаретного диму й сміху. — Не знаю. Ще не надумалася. Не чекай на мене.

— Я... — почала була Ганна, але двері грюкнули позаду Ейпріл. — Не буду, — договорила вона вже в порожньому коридорі, а потім зітхнула, підняла позичені підбори й подалася спати.

ПІСЛЯ

Коли вони повернулися додому з ресторану, Вілл упав у ліжко й поринув у глибокий сон, але Ганна — хоча й відчувала втому в таксі — не могла заснути. Вона випила гарячого молока й увімкнула білий шум, щоб заглушити хропіння Вілла, але нічого не допомагало. Боліли суглоби. Груди теж. Усе боліло, і вона не могла зручно влягтися.

Зрештою Ганна витягла навушники й зробила те, чого не робила місяцями, а то й роками: відкрила інстаграм і ввела в пошуку @ТНЕАрrilCC. Сторінка Ейпріл.

Ейпріл перша завела інстаграм серед усіх знайомих Ганни. У ті часи слово «фільтр» асоціювали винятково з кавою, а більшість людей не мали навіть камери на телефоні. Однак Ейпріл одна з перших завантажила додаток, ніби знаючи, яким популярним він стане.

Вона гортала давні селфі Ейпріл з яскраво-сонячними фільтрами й рамками, які наближали їх до поляроїдів. Світлини, де Ейпріл розпростерлася на плоскоденці, фото з оксфордських барів, фото хлопця, вирядженого в смокінг, якого ведуть за краватку вздовж Санкт-Олдейтс. На цих знімках закарбувалися всі ті п’яні, смішні та щирі миті зі студентського життя десятирічної давнини.

Ганна добре знала ці фотографії. Не лише тому, що преса зловживала ними для привернення уваги. У перші дні вони були всім, що лишилося від Ейпріл і її власного життя в Пеламі. Тоді Ганна одержимо переглядала їх — помічала кожну вподобайку, читала кожен коментар, бо всі вони засвідчували життя Ейпріл на цьому світі та незмірну порожнечу, яку вона лишила по собі.

«Спочивай з миром, Ейпріл <3».

«ОМГ, досі не можу повірити, що тебе більше немає. Лю тебе».

«Воу, вона була класна, шкода лол».

Не варто було переглядати інстарам Ейпріл — Ганна розуміла це навіть тоді. Зрештою, біль, якого їй завдавали ці світлини, пересилив потребу дивитися на них і доводити собі, що Ейпріл була реальною, з плоті й крові; вродливою, жвавою і щасливою, якою Ганна її й пам’ятала. Тож коли вподобання й коментарі вщухли, вона змусила себе не повертатися на цю сторінку.

Однак тепер Ганну знову вразила неймовірна природна врода Ейпріл. І не так на світлинах, де вона, вбрана на всі сто і з фантастичним макіяжем, випинає стегна, як на спонтанних знімках, де лежить ненафарбована на ліжку в променях ранкового сонця й сонно усміхається в камеру. Під цією світлиною вона написала «Усім привітики» й додала гештеги: #безфільтрів, #селфібезмакіяжу, #недільний-ранок, #божеякаястрашна #букхабтоп.

«Сумую за тобою...» — написала Ганна в коментарях. На мить її палець затремтів над стрілочкою «Надіслати». Однак вона не опублікувала цих трьох слів. Натомість стерла їх, повернулася до стрічки Ейпріл і знову стала гортати знімки десятирічної давнини.

На одній Ганна побачила молодого Вілла з тими самими гострими вилицями, який усміхався до неї з берегів Айзіса. Вона на мить завмерла, вражена його безпосередністю. А далі, десь на середині сторінки, є світлина, яка завжди змушувала Ганну затамувати подих, хоч вона добре знала, що от-от побачить її: їхнє з Ейпріл фото, де вони стоять поруч і тримають напої. Ейпріл надула губки для селфі, а Ганна має такий вигляд, ніби її заскочили зненацька. Вона невпевнено сміється й дивиться не на камеру, а на подружку. Нижче підпис: «Тату, це Ширлі Темпл, чесно *смайлик, що цілує*». Раптом Ганна відчула, як усередині неї завирували горе, гнів і... ні, вона вже не розуміла, що відчувала. Натомість прикипіла поглядом до світлини, розглядаючи тих двох дівчат — таких несамовито молодих, щирих і охоплених щастям. Щастям, про яке вона вже й забула, якого так давно не відчувала.

Бажання достукатися крізь стіну років до тих двох дівчат на світлині й застерегти їх боляче штрикнуло в серце — так різко, що вона не витримала й вимкнула телефон. Потім завмерла, втупилася в темряву й задумалася про те, як все могло б скластися.

МОЖЛИВО, САМЕ ЧЕРЕЗ ці світлини Ганна прокинулася на світанку від сну про Ейпріл. То не був звичайний кошмар: тінь Невілла виринає з темряви, а тіло Ейпріл лежить у золотавому світлі лампи, і тільки щоки ще жевріють життям.

Цього разу Ганна йшла одним з вузьких середньовічних провулків, що звиваються й ведуть від садів до «Лонмаркету» біля Единбурзького замку. Ступала повільно, прикриваючи рукою дитину у своєму животі. Завернувши за ріг, побачила золотистий спалах і шовкове мерехтіння. І чомусь одразу зрозуміла, що то Ейпріл.

Ганна пришвидшила ходу, пішла звивистим провулком так швидко, як тільки могла, і помчала сходами догори. Вона чула кроки Ейпріл попереду, бачила її підсвічений ліхтарями силует, що вимальовувався на тлі стін алеї, але не могла наздогнати її.

Нагорі сходи несподівано закінчилися, а вона різко опинилася серед метушні «Лонмаркету»: зграї туристів, волинкарі, сувенірні кіоски... Ганна зупинилася, переводячи подих і шукаючи поглядом Ейпріл.

Зрештою побачила її, зловила останній мимобіжний позирк того насмішкуватого обличчя, перш ніж воно розчинилось у натовпі далеко наприкінці вулиці. Найдивніше, що то була не та Ейпріл, яку знала Ганна, не та дівчина з інстасвітлин із блискучою шкірою та по-дитячому пухким обличчям. То була Ейпріл, якою вона мала би бути зараз — жінкою під тридцять із загостреними рисами обличчя, за якими й досі виднілася ніжна юність.

Уві сні Ганна кинулася до неї — проштовхувалася крізь натовп, аби тільки побачити її востаннє...

А потім прокинулася.

Лежала, важко дихала й намагалася повернутися до реальності. Крізь щілини в шторах пробивалося сіре світло, а поруч чулося повільно-ніжне дихання Вілла. Сечовий міхур нагадав про себе — на світанку Ганні постійно хотілося до вбиральні, але після цього сну вона не могла змусити себе встати. Потребувала часу, щоб зорієнтуватися та відрізнити вигадане від справжнього.

Ейпріл не снилася Ганні вже давно. А ще більше часу минуло відтоді, як вона ввижалася їй у велелюдних місцях. Був період, коли Ганна шукала в натовпі обличчя Ейпріл, а її серце завмирало щоразу, коли над гамором здіймався чийсь дзвінкий сміх або коротко підстрижена білявка прямувала до бару. Однак останні кілька років таке ставалося дедалі рідше — принаймні дотепер.

Новина про смерть Джона Невілла сколихнула спогади, як намул — образи минулого почали виринати з глибин. Не увічнені в інстаграмі Ейпріл, а інші — особистіші, реальніші. Ганна лежала, вдивляючись у дрібні тріщинки на стелі, а перед очима поставали обличчя людей — не такі, як зараз, а такі, як тоді. Г’ю туманного ранку навіжено женеться через Новий дворик в самих окулярах, бо побився об заклад, а навколо нього кружляють дрозди, обурено ляскаючи крильми. Емілі схилилася над книжками в Бодліянській бібліотеці, а між її густими чорними бровами видніється та сама зморщечка. І Раян. Раян, що стрибає з Пеламського мосту в Червелл, виряджений у вечірній фрак з білою краваткою. Раян, що після перемоги «Шеффілд Венздей» біжить Бродською вулицею з оголеним торсом, вимахуючи футболкою, як стягом. Раян, що сидить у пабі «Орел та дитя», осушує одну пінту гіркого за іншою і править теревені про прокляття капіталізму, а згодом стає на стіл та вигукує щось типу: «Повстаньте, мої братці-робітники, і беріть засоби виробництва до своїх рук!». Раян, що за мить після тих слів перестрибує через барну стільницю й глитає пиво просто з крана, поки ошелешена барменка не отямлюється й не зупиняє його.

Ганна пам’ятає, що за цю витівку його вигнали.

— Ще раз, і я тебе ніколи в житті сюди не пущу. От дармоїд студентський! — проревів тоді господар і виштовхав Раяна на вулицю, а інші, заливаючись сміхом, кинулися за ним. — Ну й загнуло, «братці-робітники». Виродок ледачий! Ганну пройняла цікавість, як він тепер поживає, а заразом ще сильніший сором за те, що викреслила його зі свого життя після коледжу.

Поруч заворушився Вілл, вона глянула на нього й відчула, як любов торкнулася самого її серця й стиснула його із щемливо-болісною силою. Найсильніші почуття проймають Ганну тоді, коли спостерігає за ним, а він того не знає. Після сну Вілл стриманий і делікатний, дуже схожий на того ідеально вихованого хлопчика з приватної школи, який запропонував їй місце в залі першого вечора. Глибоко в душі вона відчуває, що ніколи не пізнавала його краще, ніж у перший день знайомства.

Та коли він спить, або коли його охоплює безтурботний настрій — саме тоді він стає Віллом. Її Віллом. Якого вона знає і якого любить — кожну дрібничку в ньому.

Здавалося, що йому щось снилося, емоції віддзеркалювалися на його обличчі, а очі неспокійно рухалися за заплющеними повіками. Ганна замислилася, про що він думає. Її часто це цікавило. Чи навчиться вона коли-небудь читати його, осягати справжню глибину почуттів, які він приховує за своєю м’якою та веселою манірністю? Але, можливо, саме за це вона його так любить — за недосяжність і рідкісні спалахи вразливості, яку він показує тільки їй.

Лише один раз Ганна бачила, як він плакав — після того як померла Ейпріл. Тоді вони обіймалися, плакали, обмивали слізьми втрачене, але також і те, що знайшли одне в одному.

ДО

Приїхавши до Оксфорда після різдвяних канікул, Ганна відчула, ніби повернулася додому.

— Чому цей триместр називають Іларієвим? — запитала її мама в машині дорогою до вокзалу, а Ганна без жодних роздумів відповіла, що на його середину припадає день святого Іларія Піктавійського.

Тієї миті їй захотілося розсміятись із себе, з тієї, ким вона стала.

Як вона встигла стільки дізнатися лише за один триместр? Неважливо. Просто знала. А ще знала, як здобути синього піджака і що варто вдягати на колекційки.

Колекційки. Від самого цього слова в неї всередині все стискалося. Одне слово, чотири склади — не так багато, щоб хвилюватися, але вона нервувала.

— Це не річні, — пояснила вона спантеличеній мамі. — Річні складають наприкінці першого року навчання. А колекційки проводять на початку кожного триместру — перевіряють, що студенти вивчили за попередній.

— То це просто тести? Вони нічого не значать?

Річ у тім, що мати мала рацію, але водночас дуже й дуже помилялася. Колекційки справді не впливали на диплом та й, наскільки Ганна розуміла, взагалі ніде не зараховувались. Однак панікували всі, навіть другокурсники, які вже неодноразово пройшли це випробування.

«Який сенс у 8-тижневому триместрі, — написав їй Вілл у День подарунків, — якщо вони змушують нас вчитися на канікулах? Аби викладачі мали час написати свої книжечки? Катастрофа. Усі мої хлопці п’ють десь до ригачки, а я маю морочитися з підручниками».

Ганна мусила визнати, що в його словах була частка правди.

Однак не лише колекційки непокоїли її. Коли Ганна отримала звістку від Вілла, її різко пройняла п’янка радість, а потім боляче закололи докори сумління. По-ідіотськи усміхатися тільки тому, що його ім’я з’явилося на екрані її телефона? Яке безглуздя. Він хлопець Ейпріл. Абсолютно недосяжний. Шкода тільки, що її голова знає про це, а серце ніяк не може запам’ятати.

Перед канікулами Ганна сподівалася, що її закоханість у Вілла вщухне й за шість тижнів розлуки вона забуде його іронічну посмішку, довгі худі руки й те, як її серце оживало, коли він усміхався до неї через переповнену СКВ. Але одне-єдине повідомлення показало, що це неправда. Він досі подобався їй. Дуже. І цей факт офіційно робив її найгіршою подругою у світі.

Замість відповісти Відлові, вона написала Ейпріл, намагаючись придушити почуття провини.

«Як ти? З Різдвом! Сподіваюся, день був гарним».

«дякую, — відповіла Ейпріл. — він був до чортиків паскудний але подарували сумочку від баленсіяги то хоч щось добре».

Тиша.

«як там твій деньок?»

«Досить добре, — відписала Ганна, — хоча й без такої сумочки. Ну нема щастя без нещастя».

«ха-ха!» — відповіла Ейпріл, додавши картинку жаби, що сміється.

Тепер, коли потяг під’їжджав до Оксфордського вокзалу, Ганну охопила не туга за домівкою, а щось протилежне. Відчуття, ніби прибула додому. Думка про Пелам, Ейпріл і їхню кімнатку високо під дахом здійняла в ній хвилю щастя, яку не змогли притлумити навіть колекційки.

Виходячи з потяга, вона вгледіла попереду на платформі Раяна й кинулася підбігцем до нього, безжально проштовхуючись крізь натовп студентів. То було нелегко, бо Ганна несла рюкзак і тягнула за собою валізу, однак біля турнікета вона таки наздогнала його. Він стояв на місці й порпався в гаманці.

— Раяне! Як твої канікули?

— Овва, Ганна Джонс! — озвався той із широкою усмішкою, а потім обійняв Ганну так, що в неї аж кістки затріщали. — Як ся маєш, дорогенька?

— У мене все добре. Ти як?

— Теж усе добренько. Гарно відпочив, але страшенно радий, що повернувся.

— Б’юсь об заклад, що скучив за Емілі.

— Ну за сексом точно, — відповів Раян з провокаційною посмішкою.

Ганна закотила очі.

— Ти ж добре знаєш: якби ти був такою сексистською свинюкою, якою прикидаєшся, то Емілі й пальцем до тебе не доторкнулася б.

— Вона, як і всі розумні жінки, — мовив Раян, тягнучи сумку через турнікет, — потай мріє, щоб любчик грубо кинув її через плече.

Ганна похитала головою, відмахуючись від провокації. Вони разом поїхали на таксі до Пеламу. Поки авто повзло переповненими вулицями, вони обмінювалися плітками й останніми новинами.

— Довбані колекційки, — буркнув Раян, коли Ганна поцікавилася, чи він повторював вивчене. — Та повторював. Я залюбки забив би на це, але не кожен має багатого татуся, який профінансує крило бібліотеки, щоб застрахуватися, якщо його дитинчатко раптом провалить іспит.

— Та це ж неправда, — відповіла Ганна, дещо роздратована такими словами про Ейпріл. — Ти ж знаєш! Гульвіса, якій усе до одного місця — маячня повна. Вона насправді дуже багато працює і страшно розумна.

— Але річ не тільки в ній, пра? Вони всі такі. Усі ті, що з приватних шкіл, опиняються по коліна в шоку, коли доганяють, що не кожен може бути кращим хлопом чи дівкою в класі. От глянь на мене й Вілла. Ми, звісно ж, друзі. Але тільки один з нас буде на вершині списку. І ми обидва хочемо опинитися там. Усі в Пеламі цього хочуть. І дехто вперше в житті пастиме задніх.

Ганна стримано кивнула. Хоч Пелам і не був найзатятішим академічним коледжем Оксфорду, але радше схилявся в цей бік, аніж до спортивної чи пияцької культури деяких інших закладів. За шкалою від «робити діло» до «гуляти сміло», Пелам, безсумнівно, тяжів до першого. Однак і меритократією він теж не особливо пишався. Як зауважив Раян, тут навчалося чимало учнів із приватних шкіл, навіть більше за доволі високий середній показник в Оксфорді. Разом ці два чинники створювали дивну лихоманкову атмосферу, яка поєднувала академічні привілеї з панічним усвідомленням, що кожен у цьому місці сам за себе. Тут не було добрих вчителів, що розтовкмачили б незрозуміле чи підказали б, які роботи треба перечитати. Тут не було додаткових занять, не було мамусі чи татуся, які організували б репетиторів після уроків чи літню школу. Кожен сам за себе — або пан або пропав. І Ганна не мала жодного уявлення, в якому таборі вона опиниться.

— ГАННА-А-А-А-А!

Від крику в неї задзвеніло у вухах. Коли вона відчинила двері до свого житла, вітальнею пронісся вихор і кинувся обійматися, аж вона мало не втратила рівноваги й не гепнулася разом зі своїм рюкзаком додолу.

— Ейпріл! — Ганна, сміючись, поставила валізу й теж обійняла подругу. — Ну як ти? Шкода, що твоє Різдво було паскудним.

— Паскудним не те слово. Лайно із собачої дули, а не канікули, — відрубала Ейпріл, кинувшись на диван. — Якби не сестра, то я навряд чи подалася б туди на наступні канікули.

— У тебе є сестра? — здивовано перепитала Ганна, адже думала, що Ейпріл — єдина дитина в сім’ї, хоча вони ніколи не говорили про це.

— Так, їй одинадцять і вона маленька паскудниця, але я навіть собаки не лишила б зі своїми батьками на Різдво. О, слухай... — Вона простягла руку до невеликого подарункового пакета, що стояв на столі перед диваном. — Маю дещо для тебе.

— Для мене? Ейпріл, та не треба було...

— Ну а я так захотіла. Тому не треба оцих «не треба»!

Здивована Ганна скинула рюкзак з одного плеча, тоді з другого й попрямувала до крісла перед каміном. Торбинка була невеличка, із цупкого білого картону, замість ручок — груба чорна репсова стрічка. Усередині лежав пакуночок, загорнутий у падубно-зелений папір. Вона обережно вийняла його, розв’язала стрічку й витягла вишукану блискучу коробочку.

— Шантекай, — прочитала Ганна. Вона не знала цього бренду, але саме упаковання та його вага підказували, що ця річ надто дорога для косметичного відділу «Супердраґ». — Це лак для нігтів?

— Помада, — відповіла Ейпріл, узяла в Ганни коробку й відкрила кришечку. — Я замахалася дивитись, як ти користуєшся цим жахливим мастилом, яке називаєш косметикою. Розтули, будь ласка, рота.

Ганна розтулила губи й заплющила очі. Її обличчя наче застигло в дивній усмішці, яку переймають маленькі дівчатка, коли дивляться на своїх матерів у дзеркало. Ейпріл провела помадою по Ганниних губах так ніжно, що її аж мороз пройняв. Розплющивши очі, вона побачила самовдоволену подругу.

— А я знала! Іди поглянь у дзеркало.

Ганна так і зробила.

У дзеркалі вона побачила себе, та не зовсім. Там стояла Ганна, але її губи були м’якими, повними, насиченого темно-рожевого кольору, які так і вабили до поцілунку. Колір був драматичним, але не клоунським, як її темно-червона помада. Він був... ідеальним.

— Дякую, — сказала вона Ейпріл, а потім мимоволі обійняла подругу, відчуваючи її тонкі й ніжні, як у пташки, кісточки, зануривши обличчя в хмару її платинового волосся, вдихаючи дивний важкий запах парфумів, якими вона завжди користувалася. — Я люблю тебе, Ейпріл. Я дуже скучила за тобою за Різдвяні свята.

Ганна радше відчула, а не почула, як Ейпріл ковтнула. Як вона вдихнула повітря, як їй здавило горло. Відчула, як пальці Ейпріл стиснули її спину, ніби вона не хотіла її відпускати.

Потім ті пальці легенько відштовхнули її, і перед нею знову з’явилася та сама безтурботна Ейпріл, яка полюбляла закочувати очі й сміятися з неї.

— Ага, так-так, ти — сентиментальна корівка. Ходімо. Спустимося до бару. Мені треба випити.

ПІСЛЯ

Найбільше Ганна любить працювати в крамниці дощовими днями. Вони не найкращі для бізнесу, бо постійні покупці залишаються вдома, а туристи на таксі ідуть до музеїв замість того, щоб розгулювати вулицею Вікторії та провулками навколо замку. Звісно, Ганна обожнює своїх клієнтів, але працює в «Небилицях» не через них.

Вона завжди почувалася найбезпечніше серед книжок. У Додсвортській бібліотеці, де ще маленькою зачудовано переглядала дитячі книжечки, поки її мама перевіряла письмові роботи в довідковому відділі. В оксфордському «Блеквеллі», культурному розі достатку, де було все: від Есхіла до коміксів про людей Ікс. У Бодліянській бібліотеці — справжньому храмі науки й літератури. У тиші Пеламської бібліотеки з її дерев’яними столами та мерехтливим тьмяним світлом низьких абажурних ламп. Ганна ніколи не розуміла людей, які одружувалися в каплиці коледжу: сама вона не релігійна, тож не відчувала жодного зв’язку з тим віддаленим суворим місцем та його псалмами, славнями й уроками латини. Вони з Віллом одружилися в единбурзькій ратуші — просто розписалися: церемонія тривала кілька хвилин. Але бібліотека... о так. Вона могла уявити, як виходить заміж за Вілла в Пеламській бібліотеці, у глибокій благочестивій тиші, в оточенні всього, що людство знає про кохання — серед романів, віршів, слів.

Багато років тому Ганна приїхала до Единбурга, втекла від листів з Пеламу, сповнених питаннями щодо її майбутнього. Просто не мала відповідей на них. Тож тодішнє рішення шукати роботу в книгарні було очевидним. Про посаду професійної бібліотекарки без вищої освіти не могло бути й мови. Так само з видавництвами. Колись Ганна мріяла працювати редакторкою, уявляла стоси рукописів на своєму столі й стіну з книжками у вітальні, які вона відредагувала. Але в усіх оголошеннях вимагали щонайменше ступінь бакалавра, а деякі — магістра або ще й додаткові кваліфікації. А книгарні... книгарні були невибагливі. Кеті навіть не зважала на те, що Ганна не мала досвіду роботи в роздрібній торгівлі. «Якщо ти любиш книжки, — сказала вона, — то все вдасться».

Так і сталося. Спочатку вони з Кеті працювали разом, щоб Ганна зрозуміла, як розраховувати на касі, як стежити за товарними запасами, кому з покупців варто допомагати порадами, а кому краще дати спокій.

Тепер, через дев’ять років, Кеті частково на пенсії, а Ганна керує крамницею разом з Робін. Саме Ганна комунікує з представниками, перевіряє запаси, вирішує, скільки нових книжок Поли Говкінз вони замовлятимуть, чи виставлятимуть Харукі Муракамі на вітрину, коли запрошуватимуть Яна Ренкіна на літературний захід тощо. Робін працює з дитячою літературою та відповідає за сторінку крамниці у фейсбуці й твіттері.

Сьогодні з полудня сильно дощило. За цей час до книгарні завітав лише один покупець — юнак, який вже доволі довго розглядав товари в дальній кімнаті крамниці. Кеті завжди казала, що пропонувати допомогу варто лише тоді, коли очевидно, що людина розгублена. «Найгірше відчуття — коли до тебе чіпляються», — повторювала вона.

Однак ті, хто йдуть до дальньої кімнати, — надто ж студенти з рюкзаками — завжди насторожують, адже можуть щось поцупити. Саме там розташований відділ нонфікшну, де зберігаються деякі з найдорожчих книжок у крамниці — академічні довідники й п’ятдесятифунтові книжки про мистецтво від видавництва «Ташен». Якщо хочеш щось вкрасти, краще починати саме з того місця.

— Хай або ворушить своїм сідлом, або просто вимітається, — прошепотіла Робін до Ганни, повернувшись з кімнати для персоналу й побачивши, що він і досі там.

Ганна розсміялася.

— Піду гляну, чого хоче.

Зайшовши до відділу нонфікшну, Ганна кашлянула, аби покупець не подумав, що до нього хтось скрадається. Чоловік випростався й обернувся. Ганна зрозуміла, що він не такий молодий, як їй здалося. Коли дивилася на нього з іншого боку магазину, на його світло-рудувате волосся й рум’яні щоки, він видався їй підлітком зі шкільним портфелем на плечах. Та підійшовши ближче й побачивши рожевий проблиск шкіри, що виднівся з-під поріділого волосся на потилиці, вона зрозуміла, що помилилася. Він був, певно, трохи молодшим від неї — мав десь років двадцять п’ять. Отже, не студент. І, певно ж, не магазинний крадій.

— Вам чимось допомогти? — запитала вона.

— Вітаю-вітаю, — відповів він. — Взагалі... так. — Його голос звучав невпевнено, а ще він мав легкий акцент. Не шотландський. Може, вельський? — Я шукаю біографію Теда Банді.

Тед Банді.

Ганна стиснула губи. Вона намагалася не засуджувати читацьких уподобань. «Немає такого поняття, як гріховна насолода», — це гасло Кеті і Ганна великою мірою поділяє його. Від Джеффрі Арчера до Джеффрі Чосера, від «Чужинки» до «Аутсайдера» — всі вони змушують видавничі колеса крутитися, а гроші надходити до кас, а якщо ще й дарують комусь кілька щасливих годин, то більшого й не треба. Та все ж Ганна не могла зрозуміти, чому люди купують документально-криміналістичні книжки. Навіщо добровільно занурюватись у страждання таких людей, як вона?

— Я не впевнена, — відповіла Ганна, намагаючись приховати напругу в голосі. — Але ви правильно прийшли: якщо вона є, то саме в цій секції. Якщо ж ні, зможу замовити.

Вони, схилившись, стояли пліч-о-пліч і дивилися на полицю з біографіями про справжні злочини. Зрештою Ганна похитала головою.

— Ні, перепрошую. Здається, її таки нема. Вам потрібен саме Банді, чи можу порекомендувати щось інше? «Я зникну в темряві» має бути дуже хорошою книжкою. — Вона торкнулася її корінця. — Я сама її не читала, але моїй колезі Робін дуже сподобалася. Та й відгуки гарні. Вона про полювання на золотого вбивцю. Це не зовсім біографія, думаю, там радше йдеться про слідчий бік справи.

— Гаразд, — відповів чоловік, дещо здивувавши її. Він узяв книжку з полиці — важку, у твердій палітурці, вартістю понад двадцять фунтів. — Дякую. Тоді беру.

— Прекрасно. Може, вас ще щось цікавить? — запитала Ганна.

Подумавши, що чоловік скаже «ні», вона вже зібралася йти до каси, аж раптом зупинилася через його погляд. Він був якийсь дивний... знервований. Вичікувальний.

— Ну, взагалі, так, — відповів він. Його голос підвищився на пів октави, як у підлітка. — Ви Ганна Дж... Джонс?

Вона прикипіла до місця.

Усе її тіло миттєво скам’яніло, а щоки спалахнули жаром. Якийсь час вона просто стояла, заклякла, й дивилась на нього, добираючи слова. Збрехати? Піти геть? Чи просто не відповідати?

Байдуже, що вона скаже. Гнітюче мовчання вже відповіло йому. Обличчя чоловіка видавало, що він упізнав її, попри всі мудрування із зовнішністю після суду: окуляри, які стала носити постійно, а не тільки для перегляду телевізора, коротке волосся — довгим пожертвувала заради приватного життя. Таких змін достатньо, щоб обдурити випадкового спостерігача. Та цей хлопець, очевидно, знав значно більше. Він намагався приховати вдоволення, але не міг. Влучив же в саме яблучко.

— Хто ви такий? — зрештою мовила вона й сама здивувалася, почувши власний голос. Він скидався на гнівне шипіння. — Хто ви такий?

Біло-рожеве обличчя чоловіка раптом посмутніло, він ніби образився.

— Я письменник. Мене звати Ґерайнт. — Звісно. — Я перепрошую, — провадив він далі, — я надсилав вам лист, запитував, чи можна п-підійти й представитися, але ви не відповіли. Тож подумав...

От паскудство.

Паскудство.

Чоловік говорив далі: щось про статтю, подкаст, інтерв’ю, але вона нічого не чула через дзвін у голові.

— Ні, я не можу, — урвала його Ганна. Її голос досі звучав жорстко і здавався чужим. — Не тут. Більше не приходьте сюди. Зрозуміло?

— Я перепрошую, — сказав чоловік, цього разу щиро, й нахмурився. — Я мав би подумати... Мені й на думку не спало...

— Просто йдіть звідси, — різко відрубала вона. Чоловік кивнув і обережно поставив книжку назад на полицю.

— Я дуже перепрошую, — повторив він, цього разу впевненіше, але Ганна відступила, не маючи сили дивитися йому у вічі й думати про щось інше, окрім бажання втекти. — Раян сказав...

Це ім’я розтопило кригу. Раян.

Вона зупинилася, а потім обернулася.

— Ви говорили з Раяном?

— Так, він мій добрий друг. Саме він порадив мені побачитися з вами.

— Як... як він?

— Він... що ж, у нього все гаразд. Принаймні краще, ніж раніше.

Ганна мовчки ковтнула, не здатна визнати, що нічого не знає про нього, бо не бачилася з ним понад п’ять років. Що вона взагалі за подруга?

— Я дуже й дуже перепрошую, — знову повторив Ґерайнт, цього разу жалісно. — Дуже перепрошую, що так впав на вашу голову. Мав би подумати, що такий час і місце геть недоречні.

— Та пусте, — відповіла Ганна й одразу зрозуміла, що злукавила. Їй закортіло вдарити себе через ці слова. — Напишіть мені на пошту, добре? Я відповім, обіцяю. Але не приходьте сюди. Це ж моя робота. Тут нічого не знають про... про ті часи.

— Розумію, — прошепотів чоловік, ніби вони були спільниками. — Я напишу. Дякую вам, Ганно.

І він пішов.

Після того як за ним зачинилися двері крамниці, Ганна відчула, що ноги тремтять. Вона навпомацки дісталася до крісла-мішка в кутку, сіла й сховала обличчя в долоні, намагаючись не труситися.

От чого, чого вона сказала про електронний лист? Тепер їй доведеться читати його, ще й відповідати. Нащо?

Однак за мить Ганна усвідомила, що інакше не позбулася б його. Щонайменше їй здалося, що це був єдиний спосіб. Десь глибоко в душі вона досі залишається тією милою, ввічливою дівчинкою з Додсворта, яка прагне подобатися людям, боїться сперечатися й не хоче нікого розчаровувати.

Вона спробувала уявити, як Ейпріл повелася б з отим Ґерайнтом.

Вона, мабуть, просто послала б його на три букви своїм максимально знудженим і протяжним тоном. А потім, після того як він пішов би, сміялася б і кепкувала з його передчасно полисілої макітри.

Однак Ганна швидко викинула цю думку з голови. Вона не могла думати про Ейпріл. Не тепер. Надто ж не тепер.

Коли вона спробувала підвестися, її телефон завібрував. Спершу в голові вигулькнуло запитання: «І що тепер?», а потім охопило інстинктивне бажання вимкнути звук і перевести дзвінок на автовідповідач. Вона не зможе розмовляти з мамою. Не зараз. Однак телефонувала не мама. І навіть не Вілл.

Телефонували з лікарні.

Вона відповіла:

— Так, слухаю.

— Так-так, вітаю, — голос жінки на іншому кінці дроту звучав енергійно і трохи роздратовано. Вона, як і багато хто, затнулася на її прізвищі: — Я розмовляю з Ганною де Чест... де Честен?

— Так, — відповіла Ганна, не бажаючи виправляти вимову. — Щось сталося?

— Ну-у... це Еллі з акушерської бригади. Ми домовилися з вами про зустріч о другій. Ви забули?

Ганна знову відчула відплив і різкий приплив крові до обличчя.

— Вибачте, — відповіла Ганна тремтливим голосом і подалася до кімнати для персоналу, пробираючись між хиткими вітринами так швидко, як тільки могла. — Я зовсім забула, просто дещо трапилося, сімейні негаразди. — О ні, вона знову промовила ці два слова, та було запізно забирати їх. — Я дуже перепрошую. Підкажіть, уже пізно?

— Що ж, вам пощастило: дві мої наступні клієнтки приїхали раніше, тож я можу перенести вас на чотирнадцяту двадцять, якщо встигнете. Ви далеко?

— Ні, зовсім близько. Я дуже й дуже перепрошую, — вчергове повторила Ганна, дійшовши до кімнати для персоналу. Схопила пальто з гачка на внутрішньому боці дверей і стала вдягати його. — Буду через п’ять хвилинок, обіцяю.

Поклавши слухавку, вона побачила, що Робін уважно дивилася на неї з-за чайника.

— Усе гаразд?

— Так. І ні. Я забула про зустріч з акушеркою. Вибач, мені так шкода, але ти не могла би підмінити мене?

— Звісно! — жваво відповіла Робін. — Ти головне заспокойся. Бо ще зашкодиш собі!

— Ти моє золотце, — засапано мовила Ганна, а потім вхопила свою сумку й вибігла з крамниці.

ДО

Ну що, вип’ємо? — запитала Ганна в Ейпріл, яка клацала на телефоні у вітальні. Ганна нарешті розклала свої речі, тож їхнє житло знову стало схожим на рідну домівку.

— Ну звісно ж, — відповіла Ейпріл і потягнулася по-котячому, розпростерши пальці рук і ніг. — Пеламський бар? Ліньки йти в місто.

— Звичайно. А ми можемо піти через клавд? Дорогою я зустріла Раяна, він попросив сказати йому, якщо кудись підемо... — Ганна почервоніла на останніх словах. Вона зможе зайти до клавду ніби-то зовсім не заради Вілла. А якщо Раян і Вілл вже будуть там, то Ейпріл, безсумнівно, покличе свого хлопця із собою. Саме так, завдяки Раянові, Ганна зможе опинитися в компанії Вілла.

— Без проблем, — відповіла Ейпріл, схопила телефон, ключі та сумочку, глянула на себе в дзеркало і рушила за Ганною. Вони спустилися сходами й пішли через дворик до клавду.

Коли проходили масивну сучасну будівлю, Ганна за звичкою глянула на Віллове вікно — друге праворуч, розміщене між вікнами Г’ю та Раяна. Там було темно. Однак у Раяновій кімнаті світилося, а вікно, попри холод, було відчинене.

— Сто відсотків курять, — мовила Ейпріл з пустотливим поглядом, від якого в Ганни тривожно залоскотало в животі.

Вона надто добре знала цей вираз обличчя, що зазвичай віщував якусь витівку. Загадка була лише в тому, як далеко її подруга зайде цього разу.

Коли вони дійшли до Раянової кімнати, Ганна підняла руку постукати, але Ейпріл приклала пальця до вуст. Її очі аж іскрилися зо сміху.

— Чуєш цей запах? — прошепотіла вона. Ганна кивнула. Запах трави просочувався з-під дверей, навіть попри товстий килимок під ними, а разом з ним линула пісня New York Girls гурту «Белловгед».

— Нічого не кажи, — прошепотіла Ейпріл, а тоді різко загупала у двері. Цей стукіт геть не скидався на її звичайний глухий.

— Так, хто там? — озвався Раян ізсередини. Ейпріл підморгнула, а потім, на превеликий подив Ганни, заговорила голосом, зовсім не схожим на її власний — чванькувато-офіційним.

— Містере Ковтсе, вас турбує професорка Армітедж. Надійшла скарга, що з вашої кімнати доноситься запах марихуани, також відомої як сканк. Будьте такі ласкаві відчинити двері!

До вух Ганни донеслося приглушене слово «зараза», а потім шум — люди в кімнаті різко зірвалися на ноги. Музика раптово затихла.

Раян озвався знову, цього разу гучніше:

— Хвильку, професорко. Я... я просто саме на унітазі. Заждіть секундочку.

У кімнаті почалася ще жвавіша метушня — хтось відчинив двері до ванної кімнати, а потім змив в унітазі.

— Відчини вікно, — почула вона чийсь наполегливий шепіт, а потім, після тихенького зауваження іншої людини, відповідь: — То відчини його нормально, придурку.

Тим часом Ейпріл корчилася від придушеного сміху. Потім опанувала себе й проторохтіла:

— Містере Ковтсе, містере Ковтсе, я змушена просити вас негайно відчинити двері! — на останньому слові її голос підозріло затремтів, бо хтось знову змив в унітазі.

— Секунду! — крикнув Раян, цього разу з нотками відчаю, а потім відчинив двері й став на порозі. Його обличчя було червонющим, волосся скуйовджене, а одяг відчутно тхнув травою. Якусь секунду він спантеличено дивився на них обох і нічого не розумів. Коли ж Ейпріл зайшлася нестримним реготом, він усе второпав і почервонів від ледве стримуваного гніву.

— Ти курвела довбана! — випалив Раян, а потім схопив Ейпріл за руку й потягнув до кімнати. Вона досі завивала зо сміху, але й виривалася від нього.

— Та відчепися, заразо ти така! Боляче!

— А воно так і має бути, — відрубав Раян. Від його поштовху Ейпріл гупнулась у крісло. Потираючи руку, вона роздратовано й водночас нахабно зиркала на нього. — Через тебе я щойно змив цілу восьмушку в унітаз, тупа корово!

— Так-так, Раяне, заспокойся! — Вілл став між другом та Ейпріл. Він ніби розривався між полегшенням і роздратуванням. — Ти чого? Це ж просто невинний жарт! Вона ж не знала, що ми її змиємо.

— Ага. Звідки мені було знати, що ви такі кінчені?! — випалила Ейпріл. — Чого ти просто не викинув її у вікно, як нормальна людина?

— Бо подумав, що мене викинуть звідси під три чорти! — процідив крізь зуби Раян. Він стояв над Ейпріл, ніби хотів її вдарити, і Ганна подумала, що лише Вілл стримував його. — Певно, це все дуже смішно для таких елегантних пташечок, як ти, нє? А той, хто не має багатого татка відкупитися від усього на світі, мусить відповідати за свої вчинки. Якщо мене виженуть, то все, капут. Я опинюся в повній жирній сраці. Знаєш, я прекрасно бачу, чому ти цього не розумієш. А от ти! — тепер він взявся за Ганну. — Ніколи не подумав би, що ти така придуркувата дрібна погань. Може, це життя з нею тебе спаскудило?!

— Так, ану не чіпай її, — сказала Ейпріл, підвелася і глянула йому просто у вічі. — Вона тут ні до чого, чіпляйся до когось, хто тобі рівня.

— Це ти про себе, та? — загарчав Раян і сердито засміявся. Він вказав рукою на себе, а потім на неї, підкреслюючи очевидну різницю: Ейпріл заввишки під сто шістдесят і вагою від сили п’ятдесят кілограмів та Раян зі зростом понад сто вісімдесят і статурою регбіста. — А, так, ти хоча б яйця маєш.

— На два більше, ніж ти, — буркнула Ейпріл. Вони на мить завмерли, дивлячись одне на одного. Повітря між ними ніби наелектризувалося, так сильно, що Ганна відчула, як волосся на потилиці стало дибки. — Дрочун!

— Сука!

— Ну-ну-ну, — долинув голос із коридору. Вони обоє розвернулися й побачили Емілі, яка, вперши руки в боки, стояла у дверях. — Що за нестримне жінконенависництво, Ковтсе?

— До сраки мені твоє нависництво! — випалив Раян. — Через неї я змив в унітаз майже чотири грами трави.

— Ага, через мене, я його змусила! Силою свого ро-о-озу-му-у-у, вжу-у-ух! — саркастично кинула Ейпріл і замахала пальцями перед обличчям Раяна, ніби чаклунка. Той роздратовано відмахнувся від її руки. — Я постукала у двері, коли воно курило. Бідне так злякалося, що змило всі свої запаси.

— Гарний хід, Ковтсе! — Емілі підвела брову. — 3 такими успіхами тобі краще триматися якнайдалі від контрабанди.

— Ви обидві йдіть і позапихайте собі щось здоровецьке у свої дупла, — прогарчав Раян. — А ти, — він тицьнув пальцем на Вілла, — не вдавай, що не знаєш, який вона геморой у наших сраках. Я втратив майже п’ятдесят фунтів. Знаєш, декому з нас доводиться працювати, щоб мати кошти. Нєнє, не доїти фондовий ринок і відбирати гроші, які працівники заробили своїми руками, а гарувати!

— О, ну от ми й докопалися до правди, містере капіталізм-це-грабіжництво, — сказала Ейпріл. — Річ справді в п’ятдесяти фунтах? У вас, соціалістиків, завжди так: гроші — конструкт, а борг — інструмент для поневолення пролетаріату, аж поки вам хтось не заборгує десятку. От про це ви не забудете й не перестанете молоти. Глянь, ось! — Вона взяла сумочку й стала перебирати купюри. — Двадцять, сорок, шістдесят. Ось тобі п’ятдесят фунтів за дурну траву, плюс ще трохи за неприємності. Купи собі щось гарненьке, любчику!

Вона простягла гроші. Раян стояв і люто витріщався на неї, вена на його скроні помітно пульсувала, щелепи скреготіли. Його обличчя палало від гніву й ще якогось почуття — його Ганна не могла визначити напевно. Про приниження не йшлося, він не скидався на приниженого. Радше про сильне бажання дати Ейпріл по морді.

Та потім він, здавалося, вибрав одне з двох почуттів: простягнув руку і, трохи комедійно вклонившись і насмішкувато смикнувши себе за чуба, узяв гроші.

— Що ж, красно дякую, міледі. Будьте певні, я ваш що-найпокірніший слуга, і мені дуже приємно, що ви шпилите мене кожного буднього дня.

Ганна перевела подих і перезирнулася з Емілі. Здавалося, конфлікт вичерпано, хоча вона не була в цьому повністю впевнена. Невже Раян справді вдарив би Ейпріл на очах у всіх, навіть у Вілла? Навряд чи, але щось між ними таки пробігло, щось електричне, потужне й дуже небезпечне.

— Ну справді... — пролунав інший голос позаду неї, спокійний і нерішучий. — Що тут діється? Ви ніби багаття розводили.

Ганна обернулась і побачила Г’ю, який стояв у дверях та по-совиному зиркав з-за своїх окулярів. Зловивши її погляд, він здмухнув з очей чуб і видавив дурнувату усмішку.

— Ти що, трохи попустував зі старенькою марією Іванівною?

— Господи, — пробурмотів Раян. — Куди мене занесло? У якийсь роман Пелема Ґренвіля Вудгауза?

— Привіт, Г’ю, — мовила Ейпріл. Вона поважно пройшла через кімнату й поцілувала того в обидві щоки. — Дякую за різдвяний подарунок.

Різдвяний подарунок? Ганна розгубилася, бо не думала, що Г’ю та Ейпріл настільки близькі. Вона кинула погляд на Вілла, щоб побачити його реакцію на ці дивні слова, але той збирав розсипаний на столі тютюн і, очевидно, нічого не почув. Г’ю щось відказав Ейпріл — зніяковіло і досить тихо, тому Ганна не розібрала слів. Ейпріл засміялася не зовсім доброзичливо.

— Слухай, а нащо ти взагалі сюди прийшла? — запитав Раян. — Щоб я змив свої запаси, як довбаний придурок?

— Ні, — холодно відповіла Ейпріл. — Ми з Ганною йдемо до бару. Ти з нами?

Ганна очікувала, що Раян відмахнеться від Ейпріл, але, на її подив, він кивнув.

— Ну добре. Пивка я хочу. А ти... — Він вказав пальцем на Ейпріл. — П’ятдесят фунтів чи ні, ти платиш. Ясно тобі?

— Ясно, — відрубала Ейпріл. Вона взяла Раяна під руку й трохи стиснула її, а потім промовила отим манірно-офіційним професорським голосом: — Насправді ви мене любите, містере Ковтсе, ви знаєте, що любите.

— Мав я тебе в дупі, — випалив Раян, але вже без гостроти в голосі. Ейпріл штовхнула його під ребра, він залоскотав їй спину, змусивши сміятися, верещати й звиватися, а тоді погнався за нею сходами вниз і через дворик. Решта побігла за ними.

— На мене напали! — закричала Ейпріл, коли вони завернули за ріг бібліотеки. — Рятуйте!

— Боже мій, — застогнав Вілл, коли ті двоє зникли серед темних обрисів трояндового саду. — Присягаюся, вона моя смерть. Вона мене погубить, Ганно. Чесно, так і буде.

— Але ти ж кохаєш її, — безтурботно сказала Ганна. — Правда ж?

Згодом вона багато думала, чи то їй привиділося, чи направду Вілл спершу притих, а потім відвів погляд і відповів, не дивлячись їй у вічі.

— Так, — зрештою промовив він і засміявся. — Звісно ж, кохаю. Знаєш, як кажуть, «ні з нею, ні без неї». Так?

— Так, — повторила за ним Ганна. Г’ю та Емілі випередили їх, тож вони з Віллом лишилися наодинці в підстриженому на зиму трояндовому саду. У коледжі було тихо й порожньо, усюди витала та сама незбагненна атмосфера, яку мають лише просторі будівлі, що зазвичай кишать сотнями студентів і викладачів. — Звісно ж, кохаєш.

ПІСЛЯ

Уже через п’ятнадцять хвилин Ганна, сильно спітнівши, підіймалася сходами до приймальні в акушерській клініці. В одній руці вона стискала свої записи про вагітність, а в другій — сумку. Її обличчя розчервонілося, а серце калатало.

Як можна було забути про консультацію?

Коли вона ввійшла до приймальні, двері навпроти відчинилися, і з них визирнула жінка.

— Ви Ганна Честен?

— Так! Я дуже перепрошую, — відповіла вона, намагаючись не видати, як сильно задихалася.

— Та нічого, проходьте.

Ганна зайшла до маленького кабінету і, сідаючи на жорсткий пластиковий стілець, скинула пальто, бо знала, що буде далі. Вона відчувала, як краплина поту побігла спиною, і притиснулася до спинки стільця, щоб не було так лоскотно.

— Записи взяли? — запитала акушерка. Жінка кивнула й віддала теку.

— А сечу?

— О боже, — простогнала Ганна й піднесла долоню до лоба. — Пробачте... через усю цю метушню про сечу геть забула...

— Та нічого, зможете здати після консультації. Отже, ми... — Акушерка притихла й глянула на календар на своєму столі. — Двадцять два плюс чотири, правильно? Добре. Лягайте, будь ласка. Поміряємо животик.

Ганна кивнула, підійшла до канапи й лягла, намагаючись не зім’яти величезної паперової серветки на слизькій підкладці. Навіть лежачи, вона бачила дивовижну й ледь помітну опуклість гладенького та круглого живота, що виднівся з-під сукні з еластичного джерсі. Акушерка дістала мірну стрічку й охопила відстань від ребер до лонної кістки, потім вправно просунула стетоскоп під Ганнину сукню, послухала її, а згодом кивнула й занотувала якісь цифри.

— Усе прекрасно. Показники відповідають двадцять другому тижню, а серцебиття дитини добре й упевнене. Сідайте, будь ласка, — мовила акушерка, простягнула свою сильну бліду руку й допомогла Ганні підійнятися. Вона навсидячки обернулась і спустила ноги з канапи. — Тепер поміряємо тиск.

Жінка натягнула пластикову манжету на руку Ганни, холодну проти ще гарячої шкіри, і накачала її. Потім притиснула стетоскоп до внутрішньої сторони руки й, рахуючи, почала здувати повітря з манжети. За якусь мить між її бровами проступила тоненька зморшка.

— Нічого. Спробуємо через хвильку поміряти ще раз. Можете поки здати сечу. Вбиральня в коридорі.

Вона дала Ганні прозорий контейнер і вказала поглядом у бік дверей. Та слухняно сповзла з канапи й, трохи хвилюючись, вийшла. У вбиральні вона заплющила очі, намагаючись відігнати всі думки про Ейпріл, Раяна й Ґерайнта, але не змогла: вони обступили її зусібіч, невпинно лізли в голову й вривалися тоді, коли їй варто було б присвятити час собі та своїй дитині.

Наповнивши контейнер, Ганна повернулася до маленького кабінету. Вона, як і завжди, трохи соромилася, коли повертала ще теплу баночку зі своєю сечею, навіть попри те, що робила так уже безліч разів. Акушерка занурила смужку в посудину, щось порахувала й кивнула.

— Дуже добре. Немає про що турбуватися. Тепер ще раз поміряємо тиск і все.

Ганна простягнула руку. Акушерка наділа на неї манжету й знову накачала її, але цього разу значно більше. Або їй так здалося. У всякому разі їй було не просто дискомфортно, а боляче.

Запала німа тиша. Ганна відчувала, як кров приливає до руки, намагаючись пройти крізь стиски, і чула, як акушерка важко дихає ротом. Здавалося, ніби вона простудилась і їй заклало носа.

Жінка підвелась і розстібнула манжету.

— Гаразд, мабуть, не варто хвилюватися, але все одно тиск трохи височенький.

— Просто я бігла сюди, — пояснила Ганна, опускаючи рукав. Вона нічого не сказала про шок, який пережила через візит Ґерайнта перед дзвінком акушерки, але із жалем усвідомлювала, що ця подія не пішла їй на користь.

— Приходьте наступного тижня на огляд. До того часу все точно повернеться до норми.

— Наступного тижня? — Ганна розгубилася. Зазвичай вона ходила до клініки лише раз на місяць. Її засмутило, що підвищений тиск — таки проблема, яка потребує щотижневого огляду. — А ви впевнені?

— Отже, зустрічаємося двадцять першого... О другій годині я не можу. — Акушерка провела пальцем по журналу: — Так, післяобідній час повністю розписаний, але я можу прийняти вас о 9:40 ранку. Вам підходить?

Зітхнувши, Ганна кивнула й витягла телефон, щоб зробити нотатку про зустріч.

— Звісно. Але я впевнена, що тиск підскочив, бо я спізнилася і довелося бігти.

— Так-так. Але береженого й бог береже, правда ж? А тепер ідіть додому и відпочиньте.

Ганна кивнула й вийшла з кабінету. Думка про лист Ґерайнта одразу ж виринула в голові, як небажаний гість. Тоді вона мимоволі із сумом подумала: «Якби ж то все було так просто...»

ДО

— Я так не можу, — мовила Ганна. Вона стояла посеред вітальні, нервово сплівши пальці. Нудота й страх вирували під її серцем. — Не можу. Я не можу спуститись і подивитися перед усіма.

— Добре. Я піду, — озвалась Ейпріл, підвелась і розкішно потягнулася. — Я напишу тобі. Якщо кастаньєти — то одиниця, великий палець догори — двійка, а як череп і кістки — то трійка.

— Дурепа, — кинула Ганна, але не стримала сміху.

Чомусь саме цього вона й потребувала від Ейпріл. Її жарти нагадували, що не варто надто серйозно сприймати оцінки. Це ж не кінець світу, хай навіть часом так і здається. Та найбільше діймала несправедливість. Ейпріл взагалі не складала колекційок, бо її викладач вважав, що вони недоречні на першому курсі. Вілл і Раян просто написали якийсь розлогий есей та отримали оцінки того ж тижня. Г’ю ж, навпаки, вирушив на письмовий іспит в академічній мантії, білий як крейда й переполоханий, а потім, чекаючи на результати, щоранку перевіряв свою комірку на пошті.

Ганна й гадки не мала, звідки отримає результати: їй варто чекати папірець у поштовій комірці чи електронний лист від доктора Маєрса? Натомість вона отримала групове повідомлення від Рубі, однієї з дівчат, що були на вечірці Маєрса: «Оцінки на дверях кабінету д-ра М. Вітаннячка». І все. Жод-ного фото. Жодного натяку на те, хто як упорався. Схоже, кожен зі студентів англістики отримав це повідомлення, а отже, дуже ймовірно, що всі вони зараз там, унизу, дивляться на її ім’я, а вона тут, нагорі, тремтить від страху, замість піти й подивитися.

— Ні, — тепер рішуче відрубала Ганна. — Ні, я маю піти. Мушу дізнатись.

— Ти ж розумієш, що все це до дупи, ге? — Ейпріл поклала руку на плече Ганни. — Ну ти ж знаєш. Вони ні на що не впливають.

Ганна кивнула, але просто для годиться. Тієї миті список був для неї всім.

ЧЕРЕЗ ДЕСЯТЬ ХВИЛИН ГАННА, витираючи спітнілі долоні об джинси, йшла коридором до кабінету доктора Маєрса. Навіть звіддаля вона побачила три аркуші паперу, прикріплені до дерев’яних дверей, і дівчину, третьокурсницю з англістики, яка нахилилася й читала аркуш праворуч. Коли Ганна наблизилася, та випросталась і задоволено всміхнулася.

— Щасти тобі, — сказала вона. — Сподіваюся, бал тебе потішить.

— Дякую, — відповіла Ганна, — навзаєм. Тобто я сподіваюся, що так і було. Що бал потішив тебе.

Тепер дівчина посміхнулася дещо пихато, мовляв, «спокійно, люба», і пішла собі, залишивши Ганну наодинці з короткими списками імен.

Список першокурсників був ліворуч. Ганна машинально глянула на місце, де за абеткою мало б стояти її ім’я, та за мить зрозуміла, що список складено за якоюсь іншою, цілком довільною системою. Її напарник, Майлз Волш, був приблизно там, де вона очікувала побачити власне ім’я. Поряд з кожним іменем стояв перелік символів: наприклад, «βα», «β+» напроти Майлза. А біля іншого — «γ+ +», «β—». У неї пересохло в горлі. Що означають ці символи? Це якийсь особливо жорстокий оксфордський жарт: дражнити балами, що зашифровані в якийсь неприступний код?

— О, привіт, — пролунав голос позаду. Обернувшись, Ганна побачила Джонті Вествелла, хлопця з вечірки доктора Маєрса. — Шукаєш свої бали? Я теж. Краще б він не виставляв їх на загальний огляд. Зазвичай консультанти роблять так тільки після річних. Що там у мене?

— Гадки зеленої не маю, — відповіла Ганна, а її голос затремтів від ледь стримуваного гніву, — бо їх тупо зашифрували якимись чужомовними символами. От що це таке? Як перекласти нормальною мовою цей «у плюс»?

Джонті розсміявся.

— Ой! Боже, так, вибач. У моїй школі була грецька система оцінювання. Я вже й забув, як дивуються люди, звиклі до відсотків. Це не «у», а «гама». Знаєш, типу... альфа, альфа мінус, бета, гама плюс і все таке. О, а ось і я. — Він провів пальцем по списку другого курсу й зупинився десь на середині. — Бета альфа, гама плюс плюс. Могло бути й гірше. Просто я знав, що провалив другий есей. А ти там де? — Він із цікавістю подивився на список першокурсників, а потім знову розсміявся. — О, то мені й не треба тобі нічого розшифровувати.

Ганна подивилася туди, куди він вказував, на вершину списку. Побачила своє ім’я, поруч з ним —літери «а», «а».

— Ти про що? — невпевнено запитала вона, а Джонті всміхнувся.

— Маєрс записує імена у спадному порядку. Ти перша, то, мабуть, здогадуєшся, що все супер-пупер. Але якщо ти ще не зрозуміла, то це альфа, альфа. — Ганна не відповіла, а лише витріщилася на Джонті, чекаючи на пояснення, тож він уточнив: — «Альфи плюс» не буває. «Альфа» — найвищий бал. Маєш найкращі бали за обидві роботи. Класно ти впоралася!

— ШАМ-БЛЯ-ПАНСЬКОГО! — заверещала Ейпріл.

Ганна повернулася червонюща на лиці й не змогла приховати широчезної усмішки.

— Я не можу. От чесно не можу. Уже... — Ганна глянула на телефон: — Уже майже шоста, а мені ще треба написати на завтра есей. До того ж я без грошей.

— Ганно. — Ейпріл посерйознішала. — Не щодня опиняєшся на вершині рейтингу. Хоч-не-хоч, а я вгощаю.

— Добре, — дещо неохоче відповіла Ганна, однак усміхнулась. — Але тільки один напій, домовилися? Серйозно, тільки один. Я обов’язково маю повернутися до вечері й написати есей. Його ж треба завтра вранці здати.

— Лише один, — серйозно сказала Ейпріл. — Чесно-пречесно. Я знаю одну ідеальну місцину, куди можемо піти.

УЖЕ ЧЕРЕЗ СОРОК П’ЯТЬ ХВИЛИН ГАННА сиділа на табуреті в приватному барі якогось товариства, про існування якого раніше навіть не здогадувалася. На її губах виблискувала нова помада «Шантекай», а на ногах красувалися позичені високі підбори. Ганна тримала келих беліні, що, здавалося, з’явився просто нізвідки. Ейпріл торочила про бали’ до Дня святого Валентина й сукню, яку замовила з Лондона, Ганна ж тим часом надпила коктейль і відчула, як алкоголь просочується в її кров, а все навколо починає видаватися нереальним і віддаленим. Річ була, звісно ж, не лише в напої. Кожен день, проведений з Ейпріл, дарував їй дедалі сильніше відчуття відірваності від себе колишньої: прірва між цими золотими днями в Оксфорді й нудними в Додсворті чимраз ширшала, а однієї миті зробилася такою неосяжною, що, здавалося, жоден міст не зміг би сполучити два береги.

— Усміхнись, — звеліла Ейпріл і підійняла айфон над барною стільницею. Вона нахилила голову до Ганни, демонстративно надувши губи, через що ті стали схожими на дві пухкі червоні вишні. Ганна всміхнулася, камера клацнула, а потім Ейпріл завантажила цю світлину в інстаграм і підписала: «Тату, це Ширлі Темпл, чесно *смайлик, що цілує*».

— Оце точно не Ширлі Темпл, — зауважила Ганна, вказавши на беліні в лівій руці Ейпріл. — Навіть не схожий.

— Так, але тато не дивиться моїх дописів, тому якось байдуже, — невдоволено відповіла Ейпріл.

Ганна зацікавлено спостерігала за подругою, яка, насупивши тонко вищипані брови, погойдувала однією ногою та гортала інстаграмну стрічку. Вона ніколи не знала напевно, коли крізь гру Ейпріл у «бідну багату дівчинку» проступала правда. З одного боку, Ганна взагалі не бачила батьків Ейпріл — найближчим до типового образу тата був Гаррі, вихователь або охоронець, який супроводжував Ейпріл до Пеламу першого дня. З іншого боку, так було в багатьох у коледжі. Деякі батьки просто висадили дітей і одразу ж поїхали собі. Інші, навпаки, лишалися на кілька годин і провадили довгі дружні розмови, аж поки їх не витурили звідти. А багато студентів — надто ж з інших країн — приїхали взагалі без батьківського супроводу. Ейпріл була не одна така.

— А мама? — запитала Ганна, відчуваючи, що стала на тонкий лід і не уявляє, наскільки під ним глибоко. Вона знала, що Ейпріл має маму, бо раз чи двічі подруга згадувала про неї мимохіть. Однак в її тоні, коли вона розповідала про маму, крився вир складних почуттів, зовсім не схожий на ніжне роздратування, яке Ганна відчувала до своєї мами.

— Вона професійна нікчема, — відповіла Ейпріл, а тоді взяла зі стільниці соломинку й задумливо розмішала свій беліні. — Ну якось так: прозак[2] — до обіду, столична — опісля. На вечерю трохи вікодину[3].

— Столична? — спантеличено повторила Ганна, а Ейпріл закотила очі.

— Горілка, сонце. Ти така провінціалка...

Ганна мовчала. Ейпріл, мабуть, просто кинула ніжний докір, та все ж мала рацію: так, Ганна була провінціалкою, але не соромилася цього. Мовчала вона через інше. Вкрай важко усвідомити таку раптову новину й дібрати правильних слів. Ейпріл хотіла б співчуття? Чи просто невимушеного розуміння?

— Чи можу я запропонувати дамам ще один коктейль? — бармен порушив мовчання, підштовхнувши до них маленьку тарілочку з оливками. Вбраний у накрохмалену білу сорочку й чорну жилетку, він мав іспанський або, можливо, португальський акцент — тут Ганна вагалася. Чоловік був надзвичайно вродливий, тож вона не здивувалася, коли Ейпріл відклала телефон і сперлась обома ліктями на барну стільницю — щоб він міг добре роздивитися її декольте та білий шовковий топ.

— А що ви можете запропонувати? — запитала вона з ноткою муркотіння в голосі.

— А що ви любите? — відповів бармен, а на куточках його вуст заграла усмішка. — Для вас, леді, я можу приготувати щось особливе.

— Ганно, що скажеш? — запитала Ейпріл, обернувшись до неї. Дівчина придушила почуття провини через есей, що чекав на неї вдома, і відігнала думки про те, як вплинуть два коктейлі на її порожній шлунок.

— Ну... я ж казала, що лише один, але... думаю, можна ще один. Але тоді я точно піду додому.

— Тоді тільки один, — сказала Ейпріл, по-театральному зітхнувши. — Що ж, тоді ви мусите дуже постаратися. Зробіть нам... — Вона нанизала оливку на соломинку, піднесла її до вуст і, роздумуючи, з ніжно-заворожливою повільністю покрутила нею між губами. — Зробіть нам... о, знаю, зробіть нам веспер. Знаєте, як у «Казино “Рояль”».

— Прекрасний вибір, — відповів бармен, а тоді обернувся й театрально взяв з полиці три пляшки. Покрутивши одну в повітрі, він вилив у шейкер довгий струмінь прозорого алкоголю.

Змішавши напої, бармен процідив холодну рідину у два високі келихи для мартіні й узяв шматочок лимонної цедри. Він дуже обережно стиснув її над лівим бокалом, від чого сік опустився на поверхню напою невеликою веселковою хмаринкою. Потім опустив шкірку в напій і повторив ті самі дії з правим келихом. Зрештою він повільно посунув бокали через стільницю, а гірка каламутної білої рідини на поверхні затремтіла.

— Aqui tenéis[4], — сказав він і легенько вклонився Ейпріл. — Напій, названий на честь прекрасної жінки, для двох прекрасних жінок.

— А ви фліртуєте, — сказала Ейпріл, а потім взяла свій келих й одним довгим розкішним ковтком спорожнила його майже наполовину. — Боже, так смачно. Тобі як, Ганно?

Ганна взяла свій, піднесла його до вуст і зробила такий самий ковток, як і Ейпріл. Вона мало не захлинулася. Там був майже нерозведений спирт. Напій смакував як чистісінький джин.

— Боже, — захлинаючись видала вона й відставила келих. Очі запекли. На склянці лишився темно-рожевий відбиток помади «Шантекай». — Що це взагалі таке?

— Шість частин джину, дві — горілки, одна — «Лілле Блан», — лаконічно відповів бармен.

Ейпріл розсміялась і піднесла келих у його бік:

— За це й вип’ю.

— І скільки тут алкоголю? — запитала Ганна. Вона знала, що це прозвучало докірливо й манірно, але нічого не могла із собою вдіяти.

— А яка різниця? — спитала Ейпріл. Її голос був дещо сухим, ніби вона приховувала роздратування. — Тобі ж не треба сідати за кермо, щоб дістатися додому. Господи, ти як мій тато. — Вона притихла і знову надпила коктейль.

— Ніби... — Ганна глянула на свій келих, намагаючись оцінити його вміст. Там було щонайменше сто двадцять мілілітрів рідини. — Тобто в цьому келиху чотири, а може, і п’ять джин-тоніків? Правильно? — Вона звернулася до бармена, який лише знизав плечима й усміхнувся до Ейпріл, ніби обмінявся з нею «жартом для своїх». — І скільки коштує такий коктейль?

— Кого це хвилює? — кинула Ейпріл. Тепер вона не приховувала, що дратується. — Не будь такою дріб’язковою, Ганно! Це все за татові гроші. Він навіть не помітить.

Ейпріл демонстративно одним махом випила решту вес-пера, а потім, штовхаючи порожній келих до бармена, мовила:

— Повторіть. Нам обом. І як вас звати?

— Рауль, — відповів бармен. Він усміхнувся до Ейпріл, оголивши ряд рівнесеньких білих зубів. — Отже, я залюбки приготую ще два веспери.

— Раулю, один, будь ласка, — твердо сказала Ганна. Вона допила залишки свого веспера, підвелася й відчула, як алкоголь стукнув у голову. — Ейпріл, вибач, річ не тільки в грошах. Мені треба йти. Я маю завтра здати есей. Я ж казала.

— Та до дупи його! Я завжди все пишу останньої миті.

— Я вже відклала його до останньої миті. Я ж казала, що есей потрібний на завтра.

— На завтра! — пирхнула Ейпріл. — До завтра ще купа часу. Я от найкраще працюю вночі, десь о третій.

— Що ж, прекрасно, — відповіла Ганна. Її аргументи, а заразом і терпіння, вичерпувалися. — Тобі так зручно. А мені не зовсім. Я після дванадцятої зовсім непродуктивна, а ще в мене заняття з доктором Маєрсом о дев’ятій, тож...

— О, доктор Маєрс, — насмішкувато урвала її Ейпріл і кинула на бармена незрозумілий для Ганни погляд: було в ньому щось пустотливе, ніби вона мала якісь таємниці, які розповіла б за бажанням.

— Так, доктор Маєрс, — відповіла Ганна. Її охопив гнів. Вона відчула, що щоки запалали. От чому Ейпріл так поводиться? Ідеальна подруга, окрім певних моментів. Весела, щедра, часом натхненна. Ганна воліла б проводити час лише з нею, коли та в доброму гуморі. Однак часом, ніби за помахом чарівної палички, Ейпріл змінювалася і ставала злою. — І що з того?

— От про нього я взагалі не думала б.

— Ти про що? Ейпріл, я маю думати, він же мій викладач!

— Що ж, добре... — Вона простягла руку й вщипнула Ганну за носа. — Добре... — повторила вона і знову вщипнула, — тобі.

— Не роби так! — Ганна гнівно відштовхнула руку Ейпріл, можливо, сильніше, ніж хотіла. Її шалено розлютила ця поведінка, така зверхність і фізичне зазіхання на її особистий простір. — Бога ради, Ейпріл, я йду. Крапка.

— Гаразд, — мовила та. Вона схрестила ноги й обхопила себе руками, а тому скидалася на сіамську кішку, яка згорнулася калачиком, щоб вилизати свою шерсть. Величезні персні на її пальцях відбивали світло мерехтливих свічок із барної стільниці. Згодом вона довірливо нахилилася до бармена. — У нас із Раулем усе буде добре, правда ж, Раулю?

— Я пригляну за вашою подругою, — сказав бармен і знову усміхнувся до Ганни. — Не хвилюйтесь, я подбаю, щоб міс Кларк-Клівден нормально дісталася додому.

— А ти, — Ейпріл ще більше нахилилася над барною стільницею, і її топ сповз нижче, аж Ганна побачила частинку рожевого бюстгальтера, — можеш називати мене Ейпріл. І повір, я не кожному барменові таке кажу.

— Добре, — сказала Ганна. Ці слова стали останньою краплею, маленьким нагадуванням про світ, у якому живе Ейпріл, а Ганна — ні. — Добре, все. Я пішла, дякую тобі за чудовий вечір, Ейпріл. Піду додому, а ще поїм чогось. І тобі раджу.

Ейпріл не відповіла. Натомість демонстративно повернулася до Ганни спиною й дивилася, як Рауль вирізає довгу спіральку з лимонної цедри.

Ганна на мить завагалася, чи правильно вона вчиняє, але не бачила іншого виходу, а тому взяла сумку й пішла до виходу.

Швейцар одразу відчинив перед нею двері.

— Може, викликати вам таксі, міс?

— Ні, дякую, — відповіла Ганна. — Я залюбки пройдусь, але... — Вона стала у дверях, не знаючи, як сформулювати думку.

— Я вас слухаю, міс, — мовив чоловік. Він був люб’язний, років сімдесяти, мабуть. Загалом скидався на дідуся.

— Моя подруга досі нагорі. Ви не могли би простежити, щоб вона дісталася додому без пригод? Вона трохи випила...

— Можете більше нічого не казати, міс. — Він по-змовницьки постукав себе по носу й підморгнув, але не так, як бармен: без хтивих ноток, а просто й добродушно. — Я особисто нагляну за всім. А де вона мешкає?

— Пеламський коледж. Вона студентка.

— Довіртеся мені. З нею все буде гаразд, — запевнив він і вказав поглядом надвір, де накрапав дощ, обертаючи кам’яні плити тротуару на темні дзеркала, а ліхтарі — на сплески золота. — А ви впевнені, що таксі не потрібне? Я можу записати його на рахунок містера Кларка.

Ганна усміхнулася, розуміючи, що він оцінив її одяг і вбрання Ейпріл, а тому добре уявляв, скільки грошей вона має на своєму рахунку.

— Дуже люб’язно, дякую вам, але ні. Усе гаразд, я маю плащ.

— Ну тоді добре. Гарного вечора, міс. Бережіть себе.

— Навзаєм, — відповіла Ганна.

Накинувши капюшон, вона вийшла на вулицю й поринула в дощовий зимовий вечір.

ПІСЛЯ

Ганна повернулася додому одночасно з Віллом. Вона саме шукала ключі в сумочці, коли почула тихе гарчання мотоцикла в завулку й угледіла яскраво-сліпуче світло, що наближалося до неї. Вілл під’їхав, зупинився, тоді вибив ногою підставку й розстібнув шолом.

— Як твій день? — запитав чоловік, а потім відвернувся, дістав із багажника свою робочу сумку й попрямував до вхідних дверей. Увесь цей час Ганна вигадувала відповідь, але навіть не знала, із чого почати.

Нагорі вона зітхнула й сіла в крісло, спостерігаючи, як Вілл зняв шкіряні штани та взявся розправляти складений піджак.

— Замовимо щось поїсти? — запитала вона, відганяючи мимовільне почуття провини через марнотратство. — Я не зможу готувати.

— Поганий день? — запитав Вілл, підвівши погляд, а Ганна кивнула й одразу пошкодувала. Їй не хотілося говорити про це, а тепер доведеться. Вона завжди звинувачувала Вілла за його закритість, а тому не могла бути такою самою. Крім того, мусила розповісти йому про похід до клініки. Це ж і його дитина — було б несправедливо приховувати від нього такі речі.

— Сьогодні зустрічалася з акушеркою, у мене був високий тиск, — мовила вона через силу. — Я сама винна. Бігла до клініки.

— Зрозуміло... — повільно протягнув Вілл. Він опустився на бильце дивана поруч і запитально глянув на неї. — Це дуже критично?

— Не знаю... Такий тиск може бути ознакою прееклампсії[5], ну а це вже не жарти. Хоч вони не думають на неї, та все ж попросили прийти наступного тижня на ще один огляд.

— Наступного тижня? — Вілл був незворушний на обличчі, але Ганна знала його досить добре й розгледіла проблиск глибоко прихованої тривоги. — Уявляю, як тебе це роздратувало. Щось не дуже мудро з їхнього боку. Могли б дочекатися, поки тиск спаде, і поміряти ще раз.

— Вони так і зробили, — зціпивши зуби, відповіла Ганна. — Але тиск не падав. Думаю, це через стрес... Боже, та не знаю навіть. Вона сказала мені піти додому й відпочити. Ну от я тут.

— Стрес? — перепитав Вілл, миттєво зреагувавши на це слово. Ганна захотіла вдарити себе. — Через що? Досі через Невілла?

Ганна мовчала.

— Ганно, кохана, ми ж обговорили це. Тепер усе позаду.

Джон Невілл помер. Час рухатися далі.

«Нічого ще не позаду, — хотілося процідити крізь зуби Ганні, — якщо я помилилася. Нічого ще не скінчено, якщо Ґерайнт Вілльямс має слушність, якщо через мої свідчення у в’язниці гнила не та людина. Якщо це правда, то до кінця ще дуже й дуже далеко». Та вона й звуку не мовила. Просто не могла. Не могла видавити із себе ці слова і визнати, що такий поворот подій можливий.

— Я дуже хочу чаю, — кінець кінцем озвалася вона, а Вілл кивнув і підхопився, радіючи, що може бодай чимось зарадити й побути хорошим чоловіком.

Слухаючи звуки чайника та дзенькіт чашок і баночок, що долинали з кухні, Ганна неохоче усвідомила, що мусить розповісти Віллові про ту несподівану зустріч у книгарні. Бо промовчати означало б зрадити. От лише як сказати?

— Вілле, — зрештою мовила Ганна, коли вони обоє всілися: він переглядав меню з доставою на дивані, а вона згорнулася під пухнастою ковдрою і гріла руки чашкою чаю з перцевої м’яти.

Він підвів голову.

— Чуєш, як щодо піци?

— Піца — це добре, але послухай, сталося ще дещо. Сьогодні.

— У клініці?

— Ні, на роботі. Той... той тип прийшов до крамниці.

Журналіст, про якого я тобі казала, той, що писав...

— Він прийшов до крамниці? — Вілл відклав меню й обернувся до неї. Вираз його обличчя приголомшив її. Саме тому вона й не хотіла нічого казати Віллові — через страх, що він надто бурхливо відреагує. Та цієї миті в його очах палахкотіла така лють, якої вона й уявити не могла. Вілл добре знав, що вона пережила через пресу за ці роки. Він бачив, як вона змінювала номери, зовнішність і навіть ім’я. Тож лютував замість неї, так лютував, що навіть лаявся, а то й погрожував репортерам, коли ті телефонували їм додому. Але тепер його гнів перевершив сам себе.

Віллове обличчя залишалося спокійним — неприродно спокійним, — але на ньому палала ледь стримувана лють, яка жахала Ганну. На скроні пульсувала вена — отже, він от-от утратить над собою контроль. Таке траплялося вкрай рідко — раз чи двічі за весь час їхніх стосунків. Однак коли Вілл вже втрачає контроль, то втрачає по-справжньому.

Ганна не забула, як Вілл побив чоловіка... Якось вони пізно ввечері поверталися додому з пабу. Той расист жахливо облаяв жінку в хіджабі, а коли Вілл зробив йому зауваження, він відмовився перепрошувати й замахнувся на нього кулаком. Той тип промахнувся. Однак Біллів зворотний удар був точним. І він ударив його не раз, а лупив без упину, поки Ганна, онімівши й заціпенівши від шоку, дивилася на це все й не могла видати ані звуку. Того вечора Вілла мало не заарештували за напад. Пощастило, що двоє свідків розказали, як той чоловік сипав расистськими образами й замахнувся першим. А ще він виявився бувалим правопорушником на ґрунті расизму, тож поліція подивилася на вчинок Вілла крізь пальці.

Однак Ганна ніколи не забуде того дня, коли побачила, як її ніжний люблячий хлопець зірвався. Як за мить його настрій змінився, а сам він обернувся на людину, здатну бити й травмувати. Побачивши його обличчя зараз, Ганна згадала той вечір і відчула, як її всипало морозом.

— Ганно? — озвався Вілл напрочуд спокійно, але з якоюсь застережною ноткою, тож вона ковтнула і змусила себе відповісти.

— Так... Мабуть, він написав у листі, що може заскочити. — Ганна намагалася виправдатися, побороти шок і обурення, що той чоловік пхає носа в її життя, аби тільки Вілл не гнівався. — А коли я не відповіла, він сприйняв мовчанку як зелене світло. Принаймні я сказала йому... я сказала, що книгарня не місце для таких розмов і щоб він написав...

— Щоб він що зробив?! — вигукнув Вілл, не давши їй договорити.

— Вілле, будь ласка, заспокойся, — заблагала Ганна й одразу розгнівалася на себе через цей тон. — Він же Раянів друг! Я не могла просто прогнати його.

— Можеш і зробиш.

Це слово стало переломним. Якби він сказав «краще було б прогнати», Ганна, ймовірно, просто кивнула б. Але оце «зробиш» прозвучало так, ніби він — її господар, ніби вона йому не дружина, а служниця. 1 саме воно допекло її до живого. Батьки Вілла не хотіли, щоб вони одружувалися, бо, мовляв, зарано, надто молоді; розмито натякали, що Вілл ще не оговтався від втрати Ейпріл, та Ганна розуміла, що ці причини й недомовки надто узагальнені, що насправді за ними криється значно більше. Вони з Віллом рідко обговорюють це все — не згадують, що ані його батьки, ані його сестра не прийшли на їхнє весілля, що вони так і не прийняли Ганну до своєї родини. Замовчують, що саме Ганнина мама регулярно навідується до них і допомагає, що це Ганнин батько купив більшу частину меблів, коли вони з’їхалися, і став гарантом, коли вони винайняли першу квартиру, тоді як сім’я Вілла вдає, що Ганни не існує.

Дівчина змогла витримати таке ставлення, бо це родина Вілла, а не він сам.

Проте цим зверхнім «зробиш» він переступив усі межі.

— Прошу? — озвалася вона, відставивши чашку та схрестивши руки. — «Зробиш»? Це наказ?

— Ні, ти не так мене зрозуміла, — відповів Вілл, борючись із собою і намагаючись подолати гнів. Він глибоко вдихнув і повів далі вже спокійніше: — Я просто хотів сказати... що ти зовсім не вмієш дбати про себе, Ганно. Не розумію, чому почуття провини через те, що сталося з Раяном, переконує тебе, ніби ти завинила якомусь там його другові, якого й знати не знаєш.

— Не через те, — огризнулася Ганна, але вони обоє знали правду. Їй обом неймовірно шкода Раяна. Вона пам’ятає, як Г’ю зателефонував їм із цією новиною, не забула цілковитого спустошення Вілла. Раян? Інсульт? Він же такий молодий!

Це сталося через події в Пеламі? Стрес, безсонні ночі, шість років ПТСР... Якби не Невілл, з Раяном усе було б гаразд?

Вони цього ніколи не дізнаються. Однак певні, що вчинили як останні покидьки, коли не провідали його. Минуло чотири роки після Раянового інсульту. Чотири роки. Так, вони надсилали листівки, різдвяні подарунки, писали привітання, коли в нього народилися донечки, але насправді все це не мало жодного значення. Тож обоє розуміли, що заперечення Ганни пустослівне.

— Гаразд, — зрештою мовила вона, — певною мірою ти маєш рацію, але я просто сказала, що він може написати мені на пошту. Що тут такого?

— Усе просто, — повів Вілл, махнувши рукою в її бік, а вона згорнулася калачиком у кріслі. — Я не хочу, щоб ти нервувала через усе це, переживала через конспірологічні вигадки якогось журналюги-початківця. Невілл ніколи не визнавав своєї провини? Ну то й що, багато хто не визнає. І за цим необов’язково криється велика таємниця. І, Ганно, ти...

Вілл притих, і вона розуміла чому. Хотів сказати: «Ти носиш мою дитину, тому я хочу, щоб ти дбала про себе». Але стримався, не хотів використовувати дитину як аргумент. Той факт, що Вілл не промовив цих слів, змусив її капітулювати.

Він і далі сидів на дивані, тож Ганна підвелася, підійшла до нього, відклала меню вбік і поцілувала.

— Я знаю. І обіцяю, що подбаю про себе. Він просто напише листа, я відповім на його запитання, а наприкінці чітко наголошу, що більше нічим не можу зарадити. Добре?

— Добре, — відповів Вілл. Він ніжно прибрав волосся з її чола й усміхнувся. — Я кохаю вас, Ганно Джонс.

— І я вас кохаю, Вілле де Частейне. От як нам так пощастило знайти одне одного?

— Правильне місце, правильний час? — запитав Вілл. Однак Ганна прекрасно розуміла, що в його словах лише частка правди.

ЗГОДОМ, ПІСЛЯ ВЕЧЕРІ, вони, обійнявшись, дивилися фільм на нетфліксі. Раптом на Ганниному телефоні вигулькнуло сповіщення про новий електронний лист. Вона опустила погляд і відчула, як усе всередині перевернулося. Швиденько глянула на Вілла. Той повністю захопився фільмом.

— Я в туалет, — безтурботно мовила вона, засовуючи телефон до кишені.

Він підвів голову.

— Тебе чекати?

— Та ні, дивися далі. Я пам’ятаю цей епізод.

Той фільм, «Неймовірна доля Амелі Пулен», Ганна бачила вже ледь не десяток разів. Вілл кивнув і повернувся до екрана, а вона вислизнула з кімнати до ванної і, сівши на унітаз, відкрила лист.

Ганно, вітаю, Вас турбує Ґерайнт. Ще раз перепрошую, що заскочив Вас у книгарні. Я був би радий, якби ми зустрілися за кавою або обговорили все телефоном — як Вам зручно. Упродовж останніх п'яти років я розслідував, що сталося того вечора, коли вбили Ейпріл Кларк-Клівден.

Я неодноразово розмовляв із Джоном Невіллом і, припускаю, Ви знаєте, що він від найпершого дня категорично заперечував свою причетність до смерті Ейпріл, стверджував, що зайшов до її кімнати віддати посилку й на той момент з нею все було гаразд.

Я прекрасно розумію, що каламучу воду й ворушу те, що Ви, мабуть, хотіли б забути, але відчуваю, ніби він дав мені завдання, і його смерть зобов’язує мене розплутати цю загадку. Я не прагну довести його невинність, бо неупереджений у цій справі. Але хочу докопатися до істини й зв’язати все докупи. Бо дещо таки не складається. Чому ніхто не виявив на тілі Ейпріл ДНК Невілла? Чому ніхто не чув жодних криків? Двоє хлопців з кімнати знизу сказали, що чули, як Ейпріл ходила туди-сюди, але ті звуки зовсім не скидалися на боротьбу за життя.

Я був би вдячний за кілька хвилин Вашого часу, бо маю трохи нез’ясованих питань, які пов’язані з тим вечором і з послідовністю подій. Саме вони завжди спантеличували мене. Якщо Ви гадаєте, що неспроможні мені допомогти, то я, звісно, все зрозумію. Ви й не зобов'язані. Але я відчуваю обов’язок перед Джоном Невіллом і, що важливіше, перед Ейпріл. Бо якщо Джон Невілл таки не вбивав її, то хтось залишився непокараним за вбивство. Я хочу, щоб ця людина постала перед судом. Сподіваюся, Ви теж.

Наступного тижня я буду в Единбурзі. Залюбки зустрінуся з Вами за горнятком кави в будь-який час або зателефоную, коли Вам буде зручно. Мій номер нижче.

З найкращими побажаннями й подякою за Ваш час —

Ґерайнт Вілльямс

P.S. Будь ласка, перекажіть вітання Раянові, коли говоритимете з ним!

Ганна повільно відклала телефон і, спершись ліктями на коліна, задивилася на душову кабінку навпроти. Вона знала, що сказав би Вілл. «Викинь з голови». Сказав би не каламутити води, про яку Ґерайнт пише у своєму листі. Але в тому-то й проблема: ця метафора надто близька до правди й розкриває те, в чому вона так довго не хотіла собі зізнаватися. Адже за подіями того вечора, як під намулом глибоченної водойми, криються брудні, забуті й напівзогнилі речі — ті, про які вона вперто відмовлялася думати й не хотіла помічати. А дарма.

Вона не може просто облишити це. Хай як їй того хочеться. Бо якщо не дізнається правди, привид Невілла переслідуватиме її вічно.

Вілл думає, що смерть Невілла звільнила їх, але що далі, то чіткіше Ганна усвідомлювала: усе навпаки. Якщо те, що розповіла Емілі — правда, якщо вона помилилася, то все достоту навпаки. Поки Невілл був живим, він міг боротися за відновлення свого доброго імені. Але тепер, коли його вже нема, ця відповідальність перейшла на інших. На неї. Та вона забігає наперед. Може, Ґерайнт і не має жодних нових доказів. Може, він просто виколупав з пальця якусь теорію змови. У такому разі найкраще було б зруйнувати цю теорію, а заразом його ілюзії та свої страхи.

Вона знову взяла телефон і натиснула «Відповісти».

Дорогий Ґерайнте, наступної середи в мене вихідний. Якщо Ви вільні о 10-й ранку, я залюбки зустрілася б з Вами в «Кафетерії», недалеко від...

Вона зупинилася, подумала і стерла останні слова. Їй геть не хотілося бачитися з Ґерайнтом у кафе, яке вони з Віллом відвідують щовихідних. Ні. Краще вибрати інше місце. Ліпше таке, якого вона зможе уникати в майбутньому, якщо зустріч раптом виявиться невдалою.

...я залюбки випила б з Вами кави в «Бонні Бейґел» у новому місті й відповіла б на всі запитання, що Вас цікавлять. Не можу обіцяти, що розкажу саме те, що Ви хочете почути: кожне моє слово в суді — правда. Джон Невілл наполегливо переслідував мене за кілька місяців до тієї ночі, і я бачила, як він вийшов з наших сходів через кілька хвилин після вбивства Ейпріл. Він не заперечував, що був у нашій кімнаті, але так і не пояснив, що там робив. Чергові не розносять посилок, тож ця його відмовка надто непереконлива. Одним словом: я впевнена, що Джон Невілл винен. Сподіваюся, я зможу переконати Вас у цьому, коли ми зустрінемося.

Ганна

Надіславши відповідь, вона закрила електронну пошту, заблокувала телефон, спустила воду в туалеті й повернулася до Вілла у вітальню.

ДО

Дорогою до Пеламу Ганна змерзла й намокла. Було вже по дев’ятій — дівчина почула дзвін годинника, коли звернула на головну вулицю, а в такий час чергові замикали запасні входи. Вона планувала прослизнути через клавдські ворота на Пеламській вулиці, щоб не проходити повз будиночок чергових біля центральних воріт. А тепер, імовірно, не мала вибору. Проте іноді чергові трохи затримувалися під час обходу. Тож варто було спробувати.

Коли Ганна повертала на Пеламську вулицю, капличний дзвін пробив чверть по дев’ятій, тож вона наддала ходи й швидко дісталася до темної арки в довгій стіні. «Хоч би вони були відімкнуті, — прошепотіла вона сама до себе. — Хоч би вони були відімкнуті».

І, на подив, так і було. Дерев’яні двері досі стояли незамкнені. У проході виднілася лише металева решітка зі зчитувачем для карток, що захищала дворик від випадкових перехожих.

Занімілими від холоду пальцями Ганна намацувала в кишені свій студентський. Дівчину не полишала думка, що от-от вона побачить Джона Невілла, який шкутильгає через подвір’я замкнути вхід. Знайшовши картку, Ганна провела нею по зчитувачу й затамувала подих, а коли замок клацнув, штовхнула важкі металеві ворота й прослизнула всередину.

Мокрий від дощу дворик здавався помережаним чорними й золотими смугами: темна бруківка відбивала тепле яскраве світло, що лилося з вікон клавду. Ганна, минаючи будівлю, мимоволі кинула погляд на третій поверх, де розташовувалася Віллова кімната.

Штори були відслонені, і вікно скидалося на осяйний бурштиновий квадрат. Навіть попри дощ, Ганна розгледіла Вілла, який згорбився над столом і щось писав. Коли він підняв руку й утомлено потер очі, дівчина відчула себе непроханою гостею, тому відвернулася й майнула до галереї.

«Чому?» — запитувала вона себе, ідучи й силкуючись не озиратися через плече. Чому вона так катується? Завжди мимоволі дивиться на Вілла, розглядає чіткі обриси його обличчя за сніданком або форму його зламаного носа, коли він підводив погляд на високий стіл під час урочистих церемоній. Вілл — хлопець Ейпріл, абсолютно недосяжний, навіть якби вони й розійшлися. Не можна зустрічатися з колишнім найкращої подруги. Ніколи.

І попри все, Ганна з Ейпріл — найкращі подруги. Хай мають різне походження й характери, хай саме зараз, цієї миті, Ейпріл п’є веспери в якомусь приватному барі для закритого товариства, а Ганна плентається додому під дощем. Але так склалося, що їх поселили разом, і з цього народилася несподівана, але щира прихильність.

Ганна не могла її зрадити. Ані зараз, ані будь-коли.

У Новому дворику було тихо. Вийшовши з-під покрову галереї, Ганна чула лише стукіт дощу. А ще як тріщить рінь на доріжці, коли вона перетинала дворик. Під аркою сьомих сходів дівчина склала парасольку, струсила її і повільно попрямувала нагору. Кожна кімната звучала по-своєму: десь панувала тиша навчання, десь лунав сміх дружньої компанії або приглушена музика, надто тиха, щоб розпізнати пісню. На останньому сходовому майданчику вона зупинилася.

Двері доктора Маєрса — зачинені. А протилежні двері — їхні двері — були прочинені. Ейпріл обігнала її? Може, взяла таксі?

Насупившись, дівчина поклала руку на дерев’яні двері й штовхнула їх.

За мить вона впустила парасольку — і та з брязкотом впала, мокра тканина ляснула об підлогу. Ганна нажахано зойкнула.

— Що ви тут робите? — слова самі вирвалися з її горла, а голос здався чужим — на диво низьким і гортанним.

— І вам добрий вечір... — Джон Невілл схилився над журнальним столиком посеред кімнати, а побачивши Ганну, випростався. Вона відчула його запах — цей слабкий затхлий душок поту, який залоскотав нерви.

— Що ви робите в моїй кімнаті?! — запитала вона знову, мимоволі підвищуючи голос.

— Ну добре-добре, — відповів Невілл. Він випростався (вищий від неї сантиметрів на тридцять) і мало не зачепив головою витонченої керамічної люстри, яку Ейпріл встановила замість стандартного світильника. Його постать відкидала довгу тінь, а широке обличчя набрало невинно-ображеного виразу. У руках він тримав щось загорнуте в папір. — Вам прийшла посилка, яка не помістилася в комірці, то я думав зробити вам послугу й приніс її сюди. Якщо ви так дякуєте, то наступного разу я не морочитимуся з оцим.

— Спасибі вам, — сказала Ганна здушеним голосом і простягнула руку до пакунка. Вона сподівалася, що Невілл не помітить її тремтіння. Дівчина прагнула єдиного: щоб він забрався геть. — Перепрошую, звісно, але я дуже втомлена і хочу відпочити.

— А де ви взагалі були? — невимушено запитав Невілл. — Мокрі як хлющ. Замерзнете на смерть у цьому плащику.

Він і не думав іти з кімнати чи віддати посилку. Раптом Ганну охопила паніка. А якщо він не піде? А якщо він просто лишиться? Вона не вижене його самотужки.

Раптом їй урвався терпець. Вона проштовхалася повз нього, зайшла до своєї кімнати й зачинилася. Там сперлася на міцні дубові двері, відчуваючи дивну млість і нудоту.

Ганна тремтіла всім тілом від шоку й холоду. Глянувши вниз, побачила, якою постала перед Невіллом: джинси мокрющі, тонка бавовняна сорочка прилипла до шкіри там, де дощ просочився крізь плащ і накрапав з волосся — волога тканина прилипла до кожнісінького ребра й шва бюстгальтера. Її пройняло нестерпне почуття оголеності й беззахисності.

Вона досі стискала сумочку в лівій руці. Витягла звідти телефон, чуючи цокіт своїх зубів, втупилася в екран і розмірковувала, кому можна зателефонувати. У будиночку чергових де-факто працювала охорона коледжу. Навіть якщо сьогодні ввечері на службі був ще один працівник — а щодо цього вона сумнівалася, бо вечори зазвичай були тихими — навряд чи можна попросити його вигнати звідси свого ж колегу.

Ейпріл? Не після останніх подій. Ба більше, вона зараз у барі на іншому кінці міста і, напевно, уже п’яна.

Доктор Маєрс? Він був найближче й мав певний авторитет. Якби Ганна й справді розповіла комусь про поведінку Невілла, то, певно, саме йому — він її консультант, а отже, перший, до кого треба звертатися з особистими питаннями. Однак Ганну гризли дивні докори сумління від думки, що вона донесе на Невілла керівництву. Що вона їм скаже? «Він приніс мені посилку». Звучатиме не надто переконливо. Ба більше, вона не мала номера доктора Маєрса.

Ганна стояла, як скам’яніла, і не знала, що робити. Раптом її роздуми урвав стукіт у двері. Вона здригнулася, а серце у грудях несамовито загупотіло. Спершу подумала про Невілла: він намагається проникнути до її спальні? Однак стукіт був заслабким. Гупали не в її двері, а десь далі.

Вона затамувала подих, намагаючись приборкати цокотіння зубів, а тоді притисла вухо до дверей і спробувала зрозуміти, чи Невілл і досі у вітальні.

Не почула жодного звуку, навіть скрипу дощок. Але потім щось знову загуркотіло, болісно розірвавши тишу. Хтось, мабуть, пробирався до вітальні. Тобто Невілл уже пішов?

Повільно, аби не видати жодного звуку, Ганна повернула замок і відчинила двері до вітальні. Люстра була вимкнена, але в ніші біля каміна горіла лампа, освітлюючи порожню кімнату. Двері до коридору були зачинені.

Потім постукали знову — останній глухий удар, а разом з ним пролунав голос:

— Ейпріл? Ганно? Ви тут?

Вілл.

Ганна мало не пролетіла через вітальню до дверей, довго поралася із замком онімілими пальцями, та зрештою відімкнула його й побачила Вілла.

— Ваше світло... — почав був він, але, побачивши її погляд, зрозумів, що щось сталося і вмить змінився на лиці. — Ганно? Усе добре? Де Ейпріл? Щось сталося?

Ганні відібрало мову. Вона тільки й змогла похитати головою: ні, нічого доброго, ні, нічого не сталося. Зрештою, і те, й інше було правдою. Вілл зачинив за собою двері, провів її до дивана й допоміг сісти.

— Ганно, ти тремтиш. Що сталося? Мені покликати когось?

— Ні, — відповіла вона через силу, — усе гаразд. Вибач... я...

А потім вона зайшлася слізьми.

Лише через кілька секунд Ганна усвідомила, що Вілл обіймає її, а вона ридає в нього на плечі, відчуває тепло його тіла, вигин ніжної шиї, вдихає запах його прального порошку, гелю для душу й гарячої шкіри.

— Усе добре, — почула вона його напрочуд рідний і близький голос, відчула жаркий подих на своєму вусі. Він знову й знову повторював заспокійливі слова: — Усе добре. Я з тобою. Усе добре. Добре. Ти чого? Я ж з тобою.

Ганна відчула, як тремтіння поволі вщухає, а дихання вирівнюється. Вона не рухалася: хотіла лишитися в обіймах Вілла, якнайдовше відчувати його тепло та захист. Ганна притиснулася вустами до його сорочки, до ямки під ключицею. То не був поцілунок, але межа здавалася надто тонкою. І раптом вона усвідомила: якщо негайно не вирветься з його обіймів, то зробить дещо дуже й дуже дурне.

— Вибач, — кінець кінцем мовила вона й випросталася. Вілл відпустив її, хоча дещо неохоче — чи, може, їй привиділося? — а потім поклав руку на спинку дивана позаду, ніби й далі обіймав її, але без жодного доторку.

Ганна кашлянула, відкинула волосся назад і витерла очі, тішачись, що тьмяне світло у вітальні хоч трохи приховує її червоні очі й набрякле обличчя.

— Може, хочеш розповісти, що сталося? — тихенько запитав Вілл.

Ганна ковтнула. «Та не дуже», — такою була б чесна відповідь. Річ у тім, що тепер, коли Невілл пішов, вона хотіла єдиного: вдати, ніби нічого не сталося. Однак тепер це вже неможливо. Запала тривала тиша. Ганна добирала правильні слова, почасти сподіваючись, що Вілл заговорить першим або підведеться і скаже: «Ну гаразд, вже мушу йти». Але він не зробив ні того, ні другого, а й далі сидів у напруженій тиші й мовчав. Вона гостро відчувала його руку на спинці дивана, усвідомлювала, що, якщо відкинеться на подушки, його голе передпліччя торкнеться її потилиці.

— Та нічого такого, — через силу відповіла Ганна. То була брехня, до того ж очевидна. Вона відчувала, що балансує на краю прірви: сказати Віллові правду означає кинутися донизу й розв’язати клубок подій, яким не буде вороття. — Я повелася, як та дурепа. Цей черговий, Невілл, він дуже дивно ставиться до мене ще з перших днів. Нічого такого, на що я могла б упевнено нарікати, але... але я прийшла додому, а він був тут. Він нічого не зробив, — швидко додала Ганна, побачивши обличчя Вілла. — Я просто була шокована, от і все.

— Він був у твоїй кімнаті? — запитав Вілл, проігнорувавши її останні слова. Він радше розгубився, а не роздратувався. — Вибач, що? Це відколи чергові шастають по кімнатах студенток? Та взагалі по будь-яких студентських кімнатах?

— Він приніс мені посилку, — відповіла Ганна так, ніби виправдовувалася, але й не лукавила. Джон Невілл справді приніс посилку. Вона лежала на журнальному столику, просто перед ними. — Посилка не влізла до комірки.

— Добре, але... — Вілл, здавалося, на мить заціпенів. — Дурня повна! Відколи чергові таке роблять? Хіба вони не тримають великі посилки за прилавком? Вони ж не розносять речей по студентських кімнатах! Але навіть якщо й так, то не о... — він глянув на годинник, — то не майже о десятій вечора, заради бога. Ти вже й спати могла б. І як він взагалі сюди зайшов? Ти не замкнула дверей, коли йшла?

Не... не знаю, — спантеличено відповіла Ганна. Вона не думала, як Невілл потрапив усередину. Однак тепер ця думка жахала її. Чергові мають ключі? Чи, може, вони з Ейпріл лишили двері прочиненими? Вони поспішали, а ще Ейпріл верталася по рукавички. — Може, й так, — повільно мовила вона, — але... але не думаю, що ми забули зачинити двері.

— Це ненормально, Ганно, — сказав Вілл. Він похитав головою, а потім провів рукою по обличчю, ніби намагався стерти прилиплий бруд.

— Та нічого такого, — майже благально сказала Ганна, її охоплювала паніка, бо все вислизало з-під контролю. Вона хотіла, щоб Вілл підбадьорив її, а не зробив ще гірше. — Нічого не сталося.

— Це не «нічого», а дикість якась. Це ж він тобі казав, що йому подобаються маленькі дівчатка?

— Що? — ошелешено перепитала Ганна. — Боже, та не так. Він сказав, що йому подобаються ввічливі дівчатка. А звідки ти взагалі... тебе ж не було з нами того вечора.

— Раян розповів. А є різниця? Просто дівчатка? Ввічливі дівчатка? Вальнутися можна!

— Можна, але не варто, — мовила Ганна, відчуваючи, що починає гарячкувати. — Ну... він не так сказав. Він мав на увазі, що йому подобаються ввічливі... Боже, яка дурня.

— Так, дурня. Чого ти його захищаєш? — Вілл розгубився і розгнівався водночас. Краєм ока Ганна бачила, як м’язи його передпліч напружувались і розпружувались, коли він стискав і розтискав кулак на дивані позаду.

— Та ні, я просто... — Її горло стислося від розчарування і безсилої люті. Як Невілл посмів, як він посмів зайти до її кімнати й забруднити все своїми лапами? І чого Вілл поводиться так, ніби винувата вона?

У Ганни запалали щоки, і вона підвелася.

— Усе гаразд, — мовила дівчина і пішла до вікна, навмисне відвівши погляд від Вілла, бо не могла дивитися йому у вічі. Вона провела рукою по конденсату на склі, створивши струмочки, які потекли до олив’яних смужок, і втупилася в нічну темряву. Над галереєю яскраво сяяли вітражні вікна каплиці, а вежа здіймалася в нічну височінь. Дощ припинився, чисте небо вкрилося зорями. Вона затремтіла, коли прохолода пройшла крізь щілини в старій рамі й торкнулася її вологого одягу. — Я не захищаю його, — зрештою мовила дівчина. — Просто... просто думаю, може, я надто гостро відреагувала. Я була шокована, коли побачила його в кімнаті, але... але ж нічого не сталося.

— Добре, — тихо відповів Вілл. Ганна почула шелест тканини — він підвівся. Потім прокашлявся. — Хочеш... хочеш я залишуся? Я можу побути в кімнаті Ейпріл... або на дивані.

Ганна заплющила очі. Її розпирало від бажання сказати «так». Вона не могла замкнути двері до вітальні на засувку, бо тоді Ейпріл не відімкне їх ключем і не зайде. Коли ж уявила, як лежатиме у своїй кімнаті й зі страхом чекатиме на можливе — хай навіть і малоймовірне — повернення Невілла, їй мало ноги не підкосилися. З іншого боку, вона думатиме про Вілла, що лежатиме за якихось кілька метрів, і між ними не буде Ейпріл... Це теж буде нестерпно, але по-іншому.

— Та все гаразд, — мовила Ганна так тихо, ніби сама до себе, і почула рипіння старих дощок від Віллових кроків. Він підійшов і став позаду неї.

— Вибач, — сказав він, — я не почув...

Вілл нерішуче поклав руку їй на плече. Ганна відчула разюче тепло його долоні, що пробивалося крізь вологу бавовняну сорочку, і мимоволі затремтіла, а він відсмикнув руку, ніби вдарений струмом.

Вибач, вибач, — повторив Вілл, а Ганна зрозуміла, що він сприйняв її реакцію як відразу до себе.

Та ні, — сказала вона, обернувшись, — просто...

А потім якось, Ганна й сама не зрозуміла як: чи то вона нахилилася до Вілла, чи то він притулився до неї, а чи вони просто випадково зіштовхнулися, як то часом стається з людьми, що незграбно рухаються в одному напрямку, намагаючись розминутися...

Та раптом їхні тіла опинилися зовсім поруч, а вона і не хотіла, і не могла поворухнутися. А потім відчула доторки його вуст, язика, і все її єство почало танути, сповнюючись млосною жагою.

З її вуст вирвався ніжний стогін. Губи Вілла опинилися на її шиї, а руки — під футболкою. Вона притискалася до нього, сп’яніла від його доторків, і знала, відчувала, що їхні бажання однаково сильні.

Потім з коридору донісся різкий звук. Вони одночасно відсахнулися і, задихані й нажахані, витріщилися одне на одного.

Їхні зіниці розширилися з переляку, а губи були ще м’які й вологі від поцілунків.

— Бляха, — кинув Вілл. Місячне сяйво, що струменіло крізь вікно, освітлювало його сполотніле обличчя. Він умить постарів і більше не скидався на дев’ятнадцятирічного хлопця. Відвернувся, почав гарячково заправляти сорочку в штани й закрутив головою, ніби намагався позбутися спогадів про її дотики, про те, що щойно сталося. — Бляха. Боже, що... мені шкода... мені дуже, дуже шкода...

— Вілле, — через силу мовила Ганна. — Вілле, річ не тільки в тобі... ми обоє...

— Бляха, — знову застогнав Вілл. І вона розуміла, що йшлося не лише про його вчинок, про їхній вчинок, але й про наслідки: відтепер вони ніколи не зможуть бути разом, бо їхня спільна зрада Ейпріл, безсумнівно, знищить її. Ганна завмерла й безпорадно дивилася, як він перетнув кімнату, схопив зі спинки дивана куртку, а потім на мить зупинився у дверях і озирнувся.

— Ганно, будь ласка... — мовив Вілл і притих. Вона намагалася вгадати, що він скаже: «Будь ласка, не кажи Ейпріл? Будь ласка, не зненавидь мене? Будь ласка, не підходь до мене більше?»

Вона чекала. Стукіт серця відлунював аж у горлі. Та Вілл просто похитав головою.

— Бережи себе, — зрештою мовив він.

А потім вийшов, дуже обережно зачинивши за собою двері, ніби боявся видати навіть найтихіший звук.

ПІСЛЯ

Ганна відчинила старомодні двері в «Бонні Бейґел», і дзвіночок над ними задзенькотів. Усередині вона на мить зупинилася, переводячи подих і чекаючи, поки з окулярів зійде піт. Потім обвела поглядом маленьку кав’ярню: нікого не було, попри її десятихвилинне запізнення.

На мить її охопила втіха. Може, він не дочекався і пішов додому? Ганна не хотіла затримуватися і з’ясовувати це. Просто напише йому листа, щось на кшталт: «Я приходила, але, ми, мабуть, розминулися». Ганна вже хотіла розвернутися і з полегшенням піти: вона розуміла, що чітко виконала свій обов’язок перед тим чоловіком, аж раптом з кухні вибігла жінка, витираючи руки об фартух.

— Ой, вітаю вас, дорогенька! Вибачте, не почула, як ви зайшли. Де хотіли б сісти?

— Ну... — Ганна завагалася. — Я мала зустрітися тут із другом, але, здається, ми розминулися. Я, певно...

Вона розвернулася до дверей, але жінка озвалася знову, весело й доброзичливо.

— Чолов’яга з таким рудуватим волоссям? Нє-нє, ви не розминулись, він у дальній кімнатці — отамо. Казав, що ви хотіли спокійненько побалакати, то й попросив столика далеченько від людей. Отака біда, нині вони всі такі! Не знаю, чому ті туристи так люблять ховатися, ну не через дощ же, на небі ж ні хмаринки, — жінка притихла і щиро усміхнулася. Щоб не виказати розчарування, Ганна вдала, ніби радіє, що недарма прийшла.

— О, добре. Дякую вам, — мляво сказала вона.

— Вам чогось принести? Чай? Кава? Чи, може, скон?

— Мені... ем... мені просто пляшку мінеральної води, будь ласка, — відказала Ганна. — Негазованої.

Жінка кивнула:

— Я принесу нагору, дорогенька. Вам отуди, сходами.

Ганна теж кивнула, закинула сумку на плече й піднялася крутими сходами.

Ґерайнт сидів за столиком біля вікна, а побачивши її, підвівся.

— Г-Ганно, вітаю.

Сонячне світло пробивалось у вікно, забарвлюючи рожевим кінчики його вух, і Ганна на мить задумалася, чи то раптом не рум’янець.

— Вітаю, — ніяково відповіла Ґерайнту.

Той витягнув стільця й ввічливо вказав на нього, і вона сіла, почуваючись ідіоткою: її почали долати сумніви, чи не стане ця зустріч величезною помилкою? Ганна цінувала приватність, але зовсім не розраховувала, що опиниться глибоко-глибоко в кав’ярні: звідси буде важко швидко піти, якщо розмова поверне не туди.

Якусь мить обоє мовчали.

— Хочете глянути меню? — запитав Ґерайнт. Ганна похитала головою.

— Та ні, дякую. Я вже зробила замовлення. Як поживаєте? Безглузде запитання. Верзе казна-що, не знаючи, про що говорити. Мабуть, Ґерайнт теж розгубився, бо вдячно підхопив цю тему.

— Так-так, добре, я дуже радий, що ви погодилися зустрітися зі мною. Хотів сказати, що... я знаю, це було... ну, ну я не сподівався...

«А я і вибору не мала», — злісно подумала Ганна, але їй було важко гніватися на нього тепер, коли вони сиділи віч-на-віч. Він видавався таким стурбованим і безневинним. Таким... люб’язним.

— Ви казали, що дружите з Раяном? — згадала Ганна, коли Ґерайнт знову замовк, не знаючи, що додати.

Він кивнув.

— Так, він працював у «Геральді», а я прийшов туди після університету. Раян був... ну можна сказати, моїм ментором, — мовив Ґерайнт і опустив очі на свої руки, а його обличчя враз постаріло на кілька років. — Добрий він хлопець. Мені його страшенно шкода.

— Мені теж. Як... як він? — тихо спитала Ганна, ковтнувши.

— Та, думаю, нормально... Спочатку було важко, я відвідував його в тому жахливому реабілітаційному центрі, знаєте, де смердить капустою.

Ганна кивнула, а насправді лукавила. Вона не знала місця, про яке говорив Ґерайнт. Їй було боляче усвідомлювати, що вони з Віллом отак покинули Раяна, хоча й дещо несправедливо говорити так про Вілла. Якби він був сам, то, безсумнівно, спілкувався б з іншими так само як і з Г’ю. Це вона втекла з Англії, зреклася всіх із Пеламу, відмовилася повертатися й ворушити спогади. Вілл хотів покликати на їхнє весілля Раяна й Емілі, влаштувати справжнє свято в готелі у Бордерсі, запросити гостей, проте Ганна наполягла, що вони розпишуться в мерії, й на тому, щоб там був лише Г’ю дружбою і щоб тато провів її до вінця під час церемонії. А Вілл, як завжди, погодився, бо не хотів завдавати їй болю.

Однак тепер, слухаючи розповідь Ґерайнта про важке відновлення Раяна після інсульту, вона усвідомила, що вони наробили, що вона наробила, і гостре почуття смутку й провини боляче вкололо серце.

— Але Раян тішиться, що знову вдома, з Беллою, — підсумував Ґерайнт. — Я знаю, що для нього це дуже важливо. А ще він знову може говорити й друкувати. Уявляю, як він на стіну дерся від того, що не говорив чи не писав. З його характером... Він же ніколи не тримав язика за зубами, правда ж?

Ганна зайшлася тремтячим, але щирим сміхом. Бо так і є. А ще вона розгледіла в цій ситуації з бідолашним Рая-ном гумор, хай і чорний: він — та людина, хто завжди, на кожній вечірці, говорить найдовше й найгучніше, той, хто притискає інших до стіни на кухні, щоб виголосити цілу промову про пізній капіталізм, Енгельса й Маркса. А тепер він мовчить проти своєї волі, слухає балаканину медсестер і не має змоги втрутитися зі словами штибу: «Так, а тепер послухайте...» або «Дивіться, шановна, якщо ви не читали Девіда Ґребера...».

— Точно, — відповіла вона. — Так і є.

Після цих слів запала довга тиша. Ґерайнт ретельно помішував каву й вдивлявся в неї, ніби десь на дні горнятка, під каламутною рідиною, міг розгледіти помічні слова, щоб знову завести розмову. Він саме хотів заговорити, коли раптом почулася чиясь хода на сходах. Обоє обернулися й побачили власницю кав’ярні, яка вигулькнула у дверях із пляшкою мінеральної води та склянкою льоду на таці. Вона поставила все на столик й усміхнулася до них.

— Тримайте, дорогенькі. Якщо вам ще щось знадобиться, то гукайте — я внизу. Я почую. А тепер балакайте собі, не заважатиму, — проторохтіла жінка й пішла.

Ганна відкоркувала воду й наповнила свою склянку — радше, щоб згаяти час, а не через спрагу. Вона дедалі більше запевнялася: якщо зараз не порушити тиші, вони ніколи й не візьмуться до справи.

— Отже, що ви хотіли в мене запитати?

Ґерайнт почервонів, а ще на його обличчі засяяло якесь дивне полегшення, ніби Ганна скинула з нього тягар. Він рішуче надпив кави й заговорив.

— Отже... Так. Передусім дякую, що ви погодилися поговорити зі мною про це. Мабуть, вам надто важко знову про все згадувати. Через стільки років...

«Воістину», — подумала Ганна, але змовчала, чекаючи, що він говоритиме далі.

— Тож розповім трохи про себе. Я вперше почув про цю справу ще підлітком і гадаю... ну, здається, вона просто захопила мене. Я цікавився химерними речами, мав дещо хворобливі думки. Було щось таке і в цій історії, і в самій Ейпріл... — Він ураз замовк.

«Нічого дивного», — подумала Ганна, але знову змовчала. Вона точно знала, яке «щось» мав на увазі Ґерайнт: знімки милого личка Ейпріл з високими вилицями, світлина з відпочинку на березі Айзіса — бретелька топа трохи сповзла, оголивши плече. Ейпріл була дівчиною мрії кожного прищавого підлітка. Вбивство зробило її ще недосяжнішою, а тому, певно, фантазувати про неї стало безпечніше.

— Так чи інак, — провадив далі Ґерайнт, — я перечитав купу звітів про цю справу й на початку року написав про неї велику статтю — «Загадкова смерть тієї самої — десять нез’ясованих питань через десять років». Не читали її?

Ганна похитала головою. Вона задумалася, чи варто сказати Ґерайнтові, що вона вже багато років не читає нічого про вбивство Ейпріл, але він вів далі.

— Стаття свого роду завірусилася, і, одне слово, мені доручили зробити десятисерійний подкаст про цю справу.

— Гаразд... — повільно мовила Ганна. Вона не знала чому, але подкаст занепокоїв її ще більше, аніж стаття. Потім їй дещо спало на думку. — Ви ж не записуєте нашої розмови?

— Ем, та ні, — трохи ніяково відповів Ґерайнт. — Поки що ні. Ну зазвичай я записую все для себе, але цієї розмови не оприлюднював би. Наразі я збираю матеріали. Ви не хотіли б, щоб я записував? Можу просто нотувати, якщо вам так комфортніше.

— Так було б краще, — дещо скуто відповіла Ганна. Вона розуміла, що поводиться нелогічно: яка різниця між цитатою на папері й записом у телефоні? А все ж думка, що Ґерайнт записуватиме її тремтливий голос, яким вона розповідатиме про ту ніч, була нестерпна.

— Добре, звісно, — кивнув Ґерайнт. Він відклав телефон і дістав ручку із записником. — Тільки послухайте, я хочу, щоб ви зрозуміли: відбілювання репутації — не моя мета. Я не доводитиму невинності Невілла, якщо він справді винен. Насправді саме тому я й хотів поговорити з вами. Щоб остаточно переконатися, що я справедливо і правильно судив про цю справу. Я просто... просто хочу зрозуміти, що сталося. Є розбіжності, яких я так і не зміг спростувати.

Ганна не відповіла. Вона так міцно стиснула склянку з водою, що пальці аж побіліли.

— Чи можете ви... чи можете просто... ще раз розповісти про події того вечора? — невпевнено запитав Ґерайнт, переплітаючи пальці й граючись ручкою.

Ганна глибоко вдихнула. Для неї це не вперше, бо ж чула такі прохання сотні разів. Здавалося, біль мав би вщухнути, але ж ні, щонайменше не повністю. І все ж краще розповісти Ґерайнтові все якнайдокладніше — тоді він піде геть і зречеться тієї жалюгідної теорії змови, яку собі вигадав.

— Було пізно. Я була в барі, у коледжі. Разом із Г’ю та Рая-ном. Емілі щось вивчала в бібліотеці. Вілл поїхав додому на вихідні. Того вечора виставу Ейпріл — «Медею» — поставили востаннє. І ми хотіли відсвяткувати цю подію, з особливими коктейлями й так далі. І коли вже минуло пів вечора, навіть трохи більше, Ейпріл пішла до кімнати перевдягнутися.. . але надто довго не поверталася. Тому я пішла по неї.

Ганна заплющила очі. Пригадала, як трава торкалася її ніг, коли вона разом із Г’ю безтурботно пробіглася Фелловзьким садом. Згадала світло, що лилося зі спальні Ейпріл, коли вони йшли двориком.

А потім Невілл. Вигулькнув із входу до сьомих сходів: сам кремезний, а хода напрочуд тиха. Ганна зупинилася, завмерла, впевнена, що він побачить її. Може, і помітив, але не видав того. Просто розвернувся і швидко подався геть, розчинившись у нічній темряві. Тоді вона рушила до сходів.

А потім... а потім... а потім...

— Я піднялася на наш поверх. Двері були відчинені. — Ганна не впізнавала власного голосу: — Як і раніше... як і того вечора, коли я прийшла й застала Невілла у своїй вітальні. Я мала б зрозуміти: щось не так. Але нічого не запідозрила. Навіть попри те що бачила його біля сходів. Я мала б зрозуміти.

Спогади, що врізалися їй у пам’ять, виринали й миготіли в голові, як під різкими спалахами світла. Її рука на дверях. Вілло з темного волосся — перука Ейпріл, у якій та грала Медею, лежить на килимку. А далі...

Саме на цьому моменті її спогади обриваються. «Так мозок захищається, уникає того, від чого нестерпно болить», — якось пояснив їй психолог. Через ці слова Ганна закипіла від гніву, бо ж вони прозвучали так, ніби вона — егоїстка, яка хоче все забути.

— Далі я мало що пам’ятаю, — мовила вона, а потім під. несла склянку до вуст і щедро ковтнула, відчуваючи, як крижана вода стиснула горло, а біль пронизав зуби сотнями голок.

— Спогади так і не повернулися? — запитав Ґерайнт, швидко нотуючи, а вона похитала головою.

— Іноді щось виринає у снах, спалахами. Але я ніколи не знаю напевно, чи то справжні спогади, чи то просто психіка відтворює те, що, як мені здається, я бачила. Не можу покладатися на них. Але я точно бачила Невілла, як він спускався сходами від нашої кімнати. Це я пам’ятаю чітко.

— Річ у тому, що ми з Джоном Невіллом з одного міста, — сказав Ґерайнт.

Ганна відвела погляд від води.

— Справді?

— Так, його мати жила неподалік моєї тітки. Звісно, цей факт не виправдовує його, але, гадаю, саме тому я мав змогу глянути на нього по-іншому. Я знаю, як він заперечував усі звинувачення, а ще чув про розбіжності в цій справі. Річ не лише в тому, що сталося на місці злочину, хоча й там не без дивацтв. Ніхто так і не пояснив, чому на тілі Ейпріл взагалі не знайшли ДНК Невілла. Так, убивця міг бути в рукавичках, але мені якось дивно, що Невілл, уявімо, просто так задушив Ейпріл, а вона не дряпалася, взагалі не відбивалася. До слова, ніхто не чув жодних звуків, хоча в кімнаті поверхом нижче були люди. Але річ не тільки в цьому. Є багато інших нюансів, які оминули під час захисту в суді. Наприклад, ви знали, що на момент убивства Ейпріл, імовірно, була вагітною?

Грюкіт. Скляна пляшка з водою, на щастя, порожня чи майже порожня, перекинулась і покотилася зі столу. Ганна гарячково намагалася зловити її та водночас дібрати слова, вигадати відповідь на це приголомшливе твердження. Її щоки запалали.

— Вибачте, — пролопотів Ґерайнт, ніби це він перекинув пляшку, а потім забрав свій записник і витер серветкою дещицю води. — Даруйте. Я так розумію, ви цього не знали?

— Ні, — сухо відповіла Ганна й захотіла покласти руку на живіт, але стрималася. Незнайомці поки що не помічають, що вона вагітна. Знайомі могли б зауважити певні зміни, але для Ґерайнта вона, мабуть, просто не надто худа. Ба більше, Ганна, сама не розуміючи чому, не хотіла, щоб він дізнався.

Вона відчула дивне тріпотіння всередині й завмерла. Це дитина? Ганна ще не відчувала поштовхів: під час першої вагітності вони починаються між двадцятим і двадцять четвертим тижнем. Так пишуть у книжках. Зараз у неї початок двадцять третього, тож вона завмерла й затамувала подих, намагаючись зрозуміти, що це. Ті легесенькі коливання — так рухається її дитина, а чи просто посмикуються м’язи? Вона поринула в роздуми, тож Ґерайнт запитав:

— Ганно? Усе добре?

— Так, усе гаразд, — відповіла вона, повертаючись до реальності. — Я... ні, я не знала. Але, якщо чесно...

Вона замовкла. Не хотіла казати Ґерайнтові, що це відверта брехня. Тоді він подумає, що вона упереджена й вважає правильною лише власну думку. Та ці слова роздратували її. Ейпріл вагітна? Це ж смішно.

— Слухайте, не хочу бути нечемною, але я... — вона зупинилася, щоб зменшити напругу в голосі, як робила безліч разів раніше, — я була її сусідкою і найкращою подругою. Не вірю, що вона нічого мені не сказала б. І хай навіть так, але чого тоді адвокати Невілла не порушили цього питання в суді? Це якось не... не скидається на правду. Вибачте.

— Ну так, я згоден, — швидко відповів Ґерайнт. — Я теж, коли вперше почув, не повірив. Але потім запитав у Раяна, і він підтвердив цю інформацію.

Ганна заціпеніла. Просто не знала, що відповісти, і спам’яталася на тому, що витріщається на Ґерайнта з роззявленим ротом. Вона зімкнула губи, але так нічого і не сказала. Над ними нависла гнітюча тиша. Проте в її голові все було геть навпаки. Там роїлося надто багато слів — слів, що гуділи й дзижчали, наче бджоли в банці. Раян. Ейпріл. Вагітна.

З якого дива вона розповіла саме Раянові, а не комусь іншому? Хіба...

Ґерайнт знову заговорив, перервавши круговерть її думок.

— Раян вважає, що цього питання не порушували під час захисту через страх, що це скидатиметься на звинувачення жертви, — пояснив він. — Тобто на очорнення чийогось статевого життя в минулому, аби відвернути увагу від поточних подій. Вони вважали, що присяжні сприймуть це негативно, сподівалися, що зможуть виправдати Невілла, спираючись на інші прогалини в доказах. Але... але не змогли.

— Це Раян вам сказав? Підтвердив?

Ґерайнт кивнув.

— А він не казав, чому Ейпріл розповіла саме йому?

Ґерайнт похитав головою.

Ганна відкинулася на спинку стільця, намагаючись усе осягнути. Але не могла. Це якась нісенітниця. Хіба це взагалі можливо? А може, йдеться просто про чергову витівку Ейпріл?

— Річ у тому, що... — повільно мовила Ганна, — річ у тому, що не варто забувати, що Ейпріл... ох, вона любила вигадувати.

— Що ви маєте на увазі? — спантеличено запитав Ґерайнт.

— Ейпріл була... затятою жартівницею, так би мовити. Хоча, озираючись назад, визнаю, що її жарти не були смішними. Вона старалася якомога сильніше допекти людям. Іноді її витівки були продумані до дрібниць. Якось вона надіслала Г’ю звістку, що його мобільний телефон можуть відкликати з міркувань безпеки, переконала його зателефонувати в компанію «Нокія», щоб пройти діагностичний тест. От тільки зазначений у листі номер телефону належав Ейпріл, а не компанії. Вона з кумедним акцентом пройшла з ним цей передбачуваний тест, усіх подробиць не пригадаю, але жарт полягав у тому, що він мав набрати цифровий код для діагностики. А тоді ще деякі старі телефони мали лише кнопки із цифрами й буквами. І коли він увів відповідну комбінацію, то одразу ж прочитав на екрані «я прутень».

— Ха! — засміявся Ґерайнт, а потім засоромився через недоречну реакцію. Він ніби на мить забув і знову пригадав серйозність ситуації, чому вони тут і про що взагалі говорять. — Отже... е-е... — пробурмотів він невпевнено. — То ви гадаєте, що вона просто пожартувала з Раяна?

— Можливо, — сказала Ганна, але й сама відчула, що відповідь непереконлива. Її серце досі калатало, а в голові кружляв вихор думок від спроб осягнути ситуацію.

Чому з усіх можливих кандидатів Ейпріл обрала саме Раяна й довірилася йому? І чому Раян повірив їй?

Вона згадала зачинену кімнату Ейпріл. Тоді, зранку, коли крізь дерев’яні двері просочувався звук, який безпомилково вказував, що за ними кохалися.

Вона пригадала, як прийшла до зали й побачила Вілла, веселого й безтурботного, без жодних підозр: «Наберуся нахабства й попрошу тебе взяти мені ще одну каву. Ти ж однаково туди йдеш».

— Перепрошую, — звернулася вона до Ґерайнта, відсунула склянку й підвелася. — Дуже перепрошую, але мушу йти. Маю зустріч. Сподіваюся, що змогла вам допомогти.

Однак розуміла, що не зарадила нічим. Ганна не знала, чого Ґерайнт чекав від неї, але хай там що, він того не отримав. Нічого нового від неї не почув. А натомість вона тепер має купу нової інформації та небажаних думок, які доведеться просіювати, сортувати й, зрештою, намагатися жити з ними. «Якого лихого я сюди прийшла? — Ганна хотіла розплакатися, розвертаючись до дверей. — От нащо я погодилася?»

— Добре, дякую, — відповів Ґерайнт. Він теж підвівся і рушив за нею, хоча Ганна відчайдушно хотіла сказати, що це зайве. — Я справді вдячний. Одне запитання, останнє. Я можу вам зателефонувати, якщо ще щось відкопаю?

На цих словах вона зупинилася й обернулася до нього, намагаючись зберегти байдужий вираз обличчя, не видати того жаху, що вирував у душі. Відкопає? Навіщо? Навіщо йому це все?

— Що ви маєте на увазі? — спокійно запитала вона. — Що відкопаєте?

— Ну розумієте, я спілкуюся з різними людьми: з адвокатами Невілла, з деякими родичами Ейпріл. Якщо з’явиться таке, про що ви, можливо, хотіли б знати...

Вона поривалася сказати «ні». Радше навіть викрикнути це слово. «Ні, у цій справі немає нічого такого, що я хотіла б знати. Я хочу забути про все й жити далі, вдаючи, ніби нічого не сталося. Дайте мені спокій!»

Та Ганна не могла забути. Не могла прикидатися, що нічого не сталося. Не тоді, коли справді помилилася. Адже Ґерайнт мав рацію: вона понад десять років намагалася придушити сумніви, приспати їх, заховати якнайдалі. Однак вони не зникали, а навпаки — роздирали її. Чому б Невілл рік за роком доводив невинність, знищуючи шанс на дострокове звільнення, якщо справді скоїв злочин? Чому ніхто не чув жоднісінького звуку? Чому на місці вбивства не було жодних зразків ДНК? Ось запитання, які виринали в її голові й невпинно роїлися там від півночі до світанку; запитання, які вона намагалася придушити, потопити в снодійних, психотерапії та заспокійливій монотонності буденного життя.

А тепер ще й новина, що Ейпріл, імовірно, була вагітною... новина, яка стала останньою краплею. Така, яку Ганна не могла ігнорувати.

Вона заплющила очі. У голові відразу виринув образ Невілла: кістлявого, виснаженого старого в новинному ролику BBC, його засапаний благальний погляд...

Вона розплющила очі.

— Добре.

Це слово злетіло з її вуст — коротке, обірване, майже здушене, мимовільне.

Потім вона розвернулася, важко спустилася сходами, кинула п’ятірку на касу й пішла, не чекаючи на решту, а мила власниця здивовано глянула їй услід.

— Усе добре, дорогенька? — почула вона вже за дверима, на вулиці. Їй хотілося б відповісти «так». Сказати щось на кшталт: «Так-так, усе добре, нічого страшного, не турбуйтеся».

Та в цих словах не було б і мізерної частки правди.

ДО

— Ти прийдеш? Точно прийдеш?

Того вечора мала відбутися прем’єра вистави Ейпріл. Ганна вперше за вісім місяців їхнього знайомства побачила, як подруга по-справжньому нервується. Ейпріл походжала кімнатою — навколо неї аж вібрувала енергія напруги, — бурмотіла під ніс репліки й лаялася, коли затиналася.

— Ганно! — гаркнула вона, бо та не відповіла одразу. — Я запитала: ти обіцяєш прийти?

— Так! — роздратовано обізвалася Ганна. Почувши, що це прозвучало грубо, додала лагідніше: — Так, Ейпріл, обіцяю. Я ж уже сказала.

— Та я знаю, просто всі так морочаться із цими довбаними річними. Боюся, що решта готуватиметься до них. Я майже витягла з Г’ю обіцянку. Не можу уявити нічого гіршого за порожню залу під час прем’єри.

— Вона не буде порожньою. Я прийду, Емілі казала, що точно з’явиться, — мовила Ганна й подумала про Вілла. Вона не знала його планів і не могла вигадати, як запитати. У стосунках Ейпріл і Вілла вже давно пробігла чорна кішка, та Ганна ніяк не могла з’ясувати, що саме не так. Вона боялася почути відповідь подруги... або ж видати саму себе. — Я впевнена, що й інші актори приведуть друзів. А хтось навіть афішу в барі почепив. Ти точно матимеш купу глядачів. Тобі на котру йти?

— На шосту, — відповіла Ейпріл і поглянула на телефон. — Зараза. Час збиратися. На макіяж потрібна ціла вічність. Ти присягаєшся, що прийдеш?

— Так, я прийду. Сидітиму в першому ряду. Присягаюся. Іди вже!

Коли Ейпріл пішла, Ганна зателефонувала Емілі.

— Ем! Надіюсь, ти не забула про вечір. Ейпріл уже на стіни дереться.

— Вечір? Сьогодні? — Емілі напружено пригадувала, про що йдеться.

— Так, сьогодні. Вистава Ейпріл, пам’ятаєш? У театрі «Бертон Тейлор».

— От зараза, — відрубала Емілі й притихла. Ганна чула, як вона клацає на комп’ютері, очевидно, гортаючи щоденник. — У мене завтра іспит.

До кінця триместру лишалося два тижні, тож усі з головою занурилися в річну сесію — перші іспити, які направду щось вирішували.

— Ем, ти мусиш прийти. Інакше Ейпріл здуріє. Вона вже страшенно нервується, боїться, що виступатиме перед порожньою залою. Якщо ми не прийдемо...

— Я пообіцяла їй бути, отже, прийду. Але після вистави одразу ж полечу додому.

— Та я теж, не переймайся. Треба вчитися.

Вони розуміли одна одну без зайвих слів. Лише деякі щасливчики, у яких іспити були вже позаду, не працювали ночами й не проклинали себе за легковажність під час Михайлівського семестру: треба було краще писати конспекти...

— Як Ейпріл з усім справляється? — запитала Емілі. — Я знаю, що вона не ходить на лекції. Не бачила її в їдальні вже майже три тижні. Вона стирчить на безперервних репетиціях, а цього тижня ще й виступає щовечора. Правильно ж? Вона хоч трохи вчиться?

— Чесно, не знаю, — відповіла Ганна. Її це теж цікавило, бо Ейпріл, напружена, знервована, та водночас натхненна, щовечора поверталася додому аж об одинадцятій. — Думаю, вона майже не спить. Якось я вийшла в туалет о четвертій ранку й побачила, що вона ще навіть не лягала, друкувала щось.

— Вальнутися можна, — відрубала Емілі. — На чому вона там сидить? Хай поділиться. Я скоро своє ім’я забуду.

— Я так само. У мене ще один іспит, але найгірший. — Ганна подумала про англосаксонські переклади, що лежали на її столі, переписані й перекреслені тисячу разів через її спроби запам’ятати складні правила відмінювання. Вона заледве спромоглася зробити посередній переклад з «Довідником давньоанглійської мови» на колінах. І гадки зеленої не мала, як впорається з усім на іспиті без жоднісінької допомоги.

— Ну окі... — мовила Емілі прощальним тоном. — Я ще повчуся трохи. Ти коли виходиш?

— Вистава на восьму, а туди, думаю, йти хвилин п’ятнадцять... тоді о пів на восьму? А... — Ганна замовкла, щоби правильно сформулювати запитання. — А ще хтось піде?

— Вілл має. Не думаю, що Ейпріл дала б йому спокій. І Г’ю, мабуть, теж, бо він завжди робить те, що каже Ейпріл. Раян хотів викрутитися, мовляв, у нього якісь справи з регбі, але я заявила: якщо вже я все терплю, то хай буде ласкавим підтримати мене. Краще напишу йому, нагадаю. Він прийде прямо туди.

— То... підемо разом?

— Звісно. О пів на восьму біля основних воріт?

— Взагалі... — почала була Ганна, однак притихла, бо не хотіла казати Емілі правду: вона ходила через головну браму лише в крайньому разі. Здавалося, Невілл завжди був там. Щоразу, коли Ганна заходила через центральні ворота, він нараз опинявся у дверях будиночка і, склавши руки, непорушно стояв, в’їдався в неї очима і стежив, як вона перетинає Старий дворик. Не спускав погляду до останнього, аж доки вона не зникала у Фелловзькому саду. Дівчина ніколи не оберталася, ніколи не зважала на нього, але її пробирав мороз і охоплювало бажання тікати, коли відчувала його погляд на спині.

Проблема полягала в тому, що вона не мала жодних доказів проти нього. Після того випадку в її кімнаті Невілл не розмовляв з нею, але мовчки спостерігав, що ніяк не покращувало ситуації. І йшлося не лише про будиночок. Одного вечора Ганна ладналася до сну й раптом почула якийсь звук знадвору. Підійшла до вікна й побачила посеред дворика постать, яка прикипіла до неї поглядом. Темрява приховала обличчя, але важко сплутати з кимось іншим ті обриси, той високий кремезний силует. Ганна не сумнівалася — це Невілл стежив за нею. Її руки затремтіли, вона потягнула штору, аж кільця на карнизі заскрипіли й забряжчали. Тієї миті Ганна найбільше хотіла, щоб Ейпріл була вдома, а не на репетиції. Відтоді вона ніколи не відгортала штор, навіть удень. «Тут як у склепі!» — зауважила турботлива прибиральниця Сью, зайшовши до кімнати наступного дня, але Ганна лише похитала головою й увімкнула верхнє світло.

— Так чи ні? — перепитала Емілі, вирвавши її з роздумів.

— Нy... ходімо через клавд. Так трохи ближче, — мовила Ганна, і в її слонах була часточка правди. Однак Емілі нічого не сказала, навіть якщо й зрозуміла. — Я зайду по тебе.

— Добре, — відповіла Емілі. Побачимось о сьомій тридцять. Бувай.

ЗАЙШОВШИ ДО театру, Ганна побачила, що Ейпріл даремно хвилювалася, що виступатиме перед порожньою залою. Вже за п’ятнадцять хвилин до початку маленьке приміщення було майже повним, тож сісти в перший ряд — як обіцяла — було неможливо.

Ганна сканувала поглядом залу, шукаючи два вільних місця. Раптом Емілі штурхнула її і вказала на протилежний кінець. Ганна обернулася й побачила Раяна, який підвівся й махав їм однією рукою, а другою вказував на кілька вільних місць. Поруч із ним сидів, згорбившись над книжкою, Г’ю, який, очевидно, ловив кожну вільну хвилину, щоби повчитися, а збоку від нього... Ганні звело живіт.

Після поцілунку минулого семестру вона максимально уникала Вілла. Давалося це нелегко: мусила підбирати час, аби не зіштовхнутися з ним у їдальні, а ще оминати вільні столики в бібліотеці, коли за сусіднім сидів він, схилившись над книжками. Однак цього семестру стало легше. Усі старанно готувалися до річних, Ейпріл майже не бувала вдома через репетиції, а тому й Вілл не заходив.

На урочистих заходах чи святкуваннях, від яких не можна було відкараскатися, Ганна завжди трималася на віддалі й відчувала, що Вілл робить так само. Однак тепер Емілі проштовхувалася через натовп до місць, які Раян зайняв для них, і Ганна розуміла, що не має вибору.

— Привіт, — сказав Раян, коли вони підійшли. — Ну нарешті. Легше здохнути, ніж втримати ці місця вільними.

— Перепрошую, — сказала Емілі, проте в її голосі не було жалю. — Ти ж знаєш, як воно, Ковтсе. Купа справ, і всі термінові!

Протиснувшись повз Вілла й Г’ю, вона сіла поруч з Раяном. Ганна ж відчула, як усередині все перевернулося: останнє вільне місце було поряд з Віллом.

Зустрівшись із ним поглядом, зрозуміла, що він думає про те саме: прохання пересісти якось по-іншому викличе зайві підозри. Принаймні вагомих причин на те не було. Вільним було друге місце від проходу, між Віллом і Г’ю. Навіть якби Ганна вдала, що вона щось забула або що хоче до вбиральні, Вілл пересів би ближче до Г’ю, а їй залишив місце біля проходу. Вона не знайшла жодної переконливої для інших причини, щоби пересісти деінде.

Вілл сумирно всміхнувся. Ганна розуміла, що він щойно теж подумки прорахував цей варіант і намагався показати їй, що все гаразд, що вони можуть посидіти поруч. Зала не спалахне від того, що вони побудуть одну-дві годинки за кілька сантиметрів одне від одного.

Та Ганні все одно здавалося, що вона зробила дурницю, сівши між Віллом і Г’ю. Вона чула, як Раян та Емілі подружньому сперечалися збоку, а Г’ю щось бурмотів собі під ніс, перечитуючи конспекти. Ганна із жахом усвідомила, що її закутана в кардиган рука — за якихось кілька міліметрів від Віллового плеча. Він склав долоні між коліньми, ніби намагаючись зменшитися і тримати руки щонайдалі від неї, але сидіння були вузькими, ще й Г’ю невимушено розкинувся на своєму місці. Ганна ледь стримувалася, щоб не торкнутися Вілла рукою або коліном, а коли світло згасло й зала поринула в тишу, вона тільки сильніше відчула їхню близькість.

Дівчина ще ніколи не відчувала так свого тіла, тепла чужої шкіри, звуку їхнього дихання й кожного руху. Коли тиша й темрява огорнула їх, Ганна затамувала подих і напружила кожнісінький м’яз, щоб залишатися якнайдалі від Вілла, а згодом із тремтінням видихнула.

— Усе гаразд? — пошепки запитав Г’ю, і вона кивнула.

— Так, вибач. Просто... хотіла чхнути, але не вийшло.

Безглузда відмовка, але Г’ю, здавалося, прийняв його без сумнівів. Та навіть попри це Ганні хотілося вдарити себе.

На сцені засвітився один прожектор. Тієї миті Ганна відчула, як хтось легесенько й ніжно торкнувся її коліна — того, яке ближче до Вілла. Дотик був миттєвим і таким слабким, що за інших обставин вона подумала б, що їй примарилося. Проте зараз вона відчувала Віллову присутність кожнісіньким м’язом, тож розуміла, що він зробив це навмисно, і ледь стрималася, щоб не здригнутися.

А ще вона знала, що означав цей рух. Розуміла, що саме Вілл намагався донести їй.

Усе добре.

Вона заплющила очі й притулила до них кулаки. Усе добре. Усе добре. Усе буде добре.

А потім розплющила очі й побачила дівчину, що стояла в маленькому просвіті.

То була не Ейпріл, а якась незнайомка, та Ганна все одно нахилилася вперед, тішачись, що тепер зможе думати про щось інше.

— Бодай не пропливав би той корабель, — голос дівчини рознісся зі сцени всією залою. Вистава розпочалася.

— ЩОБ ВОНО ЗГОРІЛО! — хай і мимоволі, та все ж вражено вигукнув Раян. Його голос здійнявся над гомоном людей, що теж наринули до бару під час антракту. — Вона просто неймовірна. А ти знав, що вона така класна акторка? — запитав він у Вілла, а той похитав головою.

— Ні ну я знав, що класна. Вона грала в кількох виставах ще в школі, я їх не бачив, але моя колишня там була й завжди казала, що Ейпріл — класна акторка. Але я не уявляв, що настільки.

Ганна подумала, що слово «класна» заслабке. Ейпріл не була класною. Вона була приголомшливою. Ганна навіть не могла пояснити, чому так, адже річ була геть не в її зовнішності. Режисер поставив щось дивне, адже всі актори скидалися на фігури з грецьких ваз: мали на собі чорнющі перуки, їхня шкіра була теракотовою, а очі густо обведені олівцем. Саме тому акторів було важко розрізнити на сцені. Секрет крився не в техніці виконання, хоч і та була прекрасною. Дехто з акторів краще й точніше проговорював репліки, з більшою емоційністю й запалом.

Однак було щось ще. Від Ейпріл неможливо було відірвати очей навіть тоді, коли промовляв хтось інший. Ідучи, вона лишала по собі порожнечу, яка щомиті нагадувала про її відсутність. Ганна ловила себе на тому, що нетерпляче дивилася на куліси, чекаючи на її вихід.

А головне — Ейпріл була справжньою Медеєю. Вона випромінювала її муки, зрадженість, лють. Ці почуття вирували в кожній репліці й обертали сувору класичну гру на щось надзвичайно людське й правдиве.

Вони саме допивали напої, коли позаду пролунав голос.

Ганна обернулася.

— Ну що там, шалапути мої?

— Ейпріл! — Емілі обійняла її, відкинувши свою типову стриманість. — Ти що тут робиш? Хіба ти не маєш бути за лаштунками?

— Ах, правила-прутнявила, — відповіла Ейпріл, махнувши рукою. — Та до одного місця вони. Я вийшла почути вашу думку про виступ.

— Ейпріл, тобі ж не треба, щоб я тішила твоє еґо, — усміхнулася Емілі. — Але якщо все ж хочеш почути це, то ти — чортова сенсація, жінко!

— Що ж, дякую, — самовдоволено мовила Ейпріл, з нотками «я знаю» в голосі. — Як поживаєте, мої любчики? — вона штурхнула Раяна під ребра, а той усміхнувся й дещо незграбно відхилився.

— Добро-добро. Гарно впоралася, Клівден.

— Дякую. А що ви думаєте про перуку? — вона пригладила своє волосся. — Мені дуже подобається. Давненько не мала довгого волосся. Відчуваю спокусу поцупити її після вистави. Г’ю, що скажеш?

— Ну... тобі личить, — відповів Г’ю і розчервонівся. Навіть після восьми місяців спільних трапез і вечірок було очевидно, що він досі хвилюється в присутності Ейпріл. — Дуже класична зачіска.

— Ну і? — спитала Ейпріл.

Вона напрошувалася на компліменти, але Ганна розуміла її.

— Ти просто феноменальна, Ейпріл, — мовив Г’ю, слухняно зреагувавши на її натяк. Такі старомодні люб’язності входили до його зони комфорту. — І чого це ми без квітів прийшли?

— Та до одного місця ті квіти. Треба було із чимось міцнішим прийти, — відрубала Ейпріл. — 3 тим, що лікар приписав, правда ж? — Вона підморгнула і владно взяла його під руку. Г’ю знову почервонів, цього разу ще дужче. Ганна геть не сумнівалася, що він насилу стримується, щоб не вирватися від неї.

— Т-то що ж тоді? — запитав він. — Шампанське?

— Сумніваюся, що вони мають вінтажне, але подвійний тонік був би гарним початком, — сказала Ейпріл.

Г'ю кивнув, вивільнив свою руку і, ледь приховуючи полегшення, став пробиратися крізь натовп до бару. Ейпріл обернулася до Вілла.

— Ну і? Не привітаєте мене, Вілле де Частейне?

— Ти дуже гарно грала, Ейпріл, — відповів він, а нотки в його голосі змусили Ганну підвести голову. Хай що там було, Ейпріл їх теж зауважила, бо аж насупилася.

— Дуже гарно? І все? Більше нічого?

— Добре, ти грала прекрасно. Так краще?

— Я хочу, — процідила крізь зуби Ейпріл, — трохи сильнішого захвату, а не одне «прекрасно». Якщо Г’ю спромігся видати, що я «просто феноменальна», то мій довбаний хлопець має бути здатним сказати більше за одне слово. Як щодо вітального поцілунку?

Запала напружена тиша. Вілл нахилився і вимушено поцілував Ейпріл у губи.

Ганна розуміла, що мала б відвернутися. Вона хотіла відійти, але натомість прикипіла, мов зачарована, до місця й дивилась, як Ейпріл провела руками по волоссю Вілла, притягнула його голову до себе, припала до вуст і змусила хлопця розтулити губи, злитися з нею в довгому французькому поцілунку. Здавалося, він тривав би вічно, якби Вілл із відчайдушним зусиллям не вирвався від неї.

Він стояв, важко дихаючи й безмовно дивлячись на Ейпріл. Його груди й обличчя були вимащені мідним гримом, а помада чорніла на губах як синець. Вона кинула на нього переможний погляд.

Потім, і слова не мовивши, круто розвернулася.

— Треба йти, — кинула вона через плече, — побачимося одразу після другого акту.

Ейпріл розчинилася в натовпі, лише часом її чорна голівка виринала серед моря студентів і знову зникала.

— Якого чорта? — вражено запитала Емілі. Вілл похитав головою. Торкнувся кінчиками пальців свого обличчя і побачив на них сліди гриму.

— Хтось має серветку?

— У барі є паперові, — відповіла Емілі. Вона погукала Г’ю, що саме стояв біля стільниці. — Г’ю, захопи кілька серветок!

— Старий, а у вас усе добре? — стурбовано запитав Раян. Він погойдувався на п’ятах, а руки засунув до задніх кишень, ніби не хотів, щоб ті натякнули на його настрій.

— Усе добре, — коротко відповів Вілл.

Г’ю приніс пластикову склянку з джин-тоніком і кілька коктейльних серветок. Вілл витер рота й підборіддя, а потім запитав:

— Ще є щось?

— Почекай, — відповіла Емілі. Вона взяла чистішу серветку й витерла помаранчеві смуги, що лишилися на його вилицях і підборідді. — Ну все. Але з футболкою вже нічого не зробити.

— Усе добре, — промовив Вілл натягнутим як струна голосом.

«Не все добре», — хотіла заперечити Ганна. Вона не зводила з нього очей і намагалася зрозуміти, що відбувається. Ейпріл щось дізналася? Вілл розповів їй?

Добираючи належні слова, Ганна намірилася щось сказати, але раптом пролунав дзвінок, тож вони пішли назад до зали.

Лише коли всі повсідалися, Ганна щось побачила. Точніше когось. А саме того, кого — вона точно знала — не було під час першого акту. Чоловіка, який сидів десь у третьому ряду, дуже високого й кремезного.

Джона Невілла.

ПІСЛЯ

Вийшовши з «Бонні Бейґел», Ганна безцільно блукала дощовими вулицями нового міста, а в голові роїлися думки про Ейпріл і Невілла. Згодом подалася до супермаркету «Теско Експрес» — не заради закупів, а радше щоб сховатися від дощу. Сновигаючи між тісними рядами, вона почула, як задзвонив її телефон.

— Привіт! — мовив Вілл. — Ти вже щось бронювала? Чи мені це зробити?

От лихо. Вечір побачень. Ганна геть забула, а тепер подумала, що їй доведеться дві години сидіти навпроти Вілла без телефона, телевізора чи робочих листів, які допомогли б відволіктися або заповнити незручну мовчанку... Вона сумнівалася, чи витримає.

— Я думав про «Моно», — провадив далі Вілл. Він, очевидно, вийшов на обідню перерву: окрім його голосу з динаміків долинав шум сандвіч-бару. — А як думаєш, ми ще встигнемо забронювати столик? Ну «Контіні» точно нікуди не дінеться, але щось ми там надто часто буваємо. Навіть не знаю. Що скажеш?

А що їй казати? Вона гадки зеленої не мала. Тільки й розуміла, що дилема, до якого ресторану піти, видавалася до болю дріб’язковою після тієї вибухової новини від Ґерайнта. Однак тут, у супермаркеті, вона не може нічого сказати. Ганна важко ковтнула.

— Слухай, а ти не проти, якщо ми сьогодні нікуди не підемо? Я просто... просто думаю, що нам варто заощаджувати.

Якусь мить Вілл мовчав.

— Гаразд, — відповів він дещо уривчасто, і вона почула нотки спантеличення. — А знаєш, ми ж не мусимо йти до ресторану. Можемо просто поїсти рибки й картоплі фрі.

— Так, — мовила вона, узявши пакетик органічного рису, а потім глянула на ціну й замінила його на звичайний, — але річ не тільки в цьому. Завтра знову йду до клініки й відчуваю, що мені треба просто відлежатися.

— Так, звісно, — відповів Вілл, а потім його спантеличення переросло в занепокоєння. — Тобі погано?

— Ні, все добре, чесно. Я просто хочу спокійненько посидіти перед телевізором. Ти не проти?

— Та ні, звісно ж, — мовив Вілл. — Тоді проведемо вечір спокійно. Кохаю тебе.

— І я тебе кохаю, — відповіла Ганна, і Вілл поклав слухавку.

Вона прикипіла до місця, її погляд ковзав по локшині, а в голові дзвеніли слова Ґерайнта.

Ейпріл була вагітною. Ейпріл була вагітною. Якщо це правда, то вона все змінює. Цей факт розкручує величезний клубок мотивів і можливостей, які ніяк не стосуються Невілла. Отже, джерело цієї інформації — Раян. І якщо Ейпріл справді розповіла йому про вагітність, а він повірив їй, то Ганна мала єдине логічне пояснення — хоча й воно, на перший погляд, видавалося малоймовірним: мабуть, Раян спав з Ейпріл. Інакше чому вона розповіла йому першому з усієї компанії? Зрештою, вони не були найкращими друзями, тож за інших обставин Ейпріл навряд чи поділилася б саме з ним такою таємницею. Та вочевидь вона таки обрала його. Серйозно задумавшись, Ганна зрозуміла, що Ейпріл могла спати з Раяном. Або щонайменше з кимось іншим.

Не лише того одного ранку Ганна зустріла Вілла в їдальні, думаючи, що він був у ліжку з Ейпріл. Таке ставалося часто. Ночами вона чула, як хтось скрадався вітальнею, а потім — приглушений шепіт і хихотіння. Інколи вдень із кімнати Ейпріл чувся запах сигарет, яких Вілл не курив. А часом зранку Ганна йшла на лекції і бачила біля вхідних дверей взуття, що точно не належало йому.

І між Ейпріл і Раяном завжди щось було. Не дружба, звісно, ні. Та за цією гострою ворожістю напрочуд легко можна було сховати інші почуття. Ганна пригадала той дивний електричний заряд, що пробіг між ними, коли Ейпріл пожартувала з Раяна, а ще дивну енергетику під час першої вистави. Тож повірити, що вони спали, було неважко. Зовсім ні.

Але якщо вже й так, то не лише Раян причетний до того всього. Тому Ганна і розгубилася, коли він зателефонував. Бо якщо це правда... якщо це правда, то саме він міг мати мотиви.

Вілл.

Ці підозри, звісно ж, абсурдні. Вона знає Вілла як свої п’ять пальців. Однак витік цієї інформації — а він може статися, якщо Ґерайнт і далі копатиме — знищить Вілла. Часом вона бачила інтернет-статті з єхидними згадками про «де Частейна, що зараз одружений зі співмешканкою Ейпріл», які ніби натякали, що їхнє щастя куплене ціною смерті Ейпріл. «Неодмінно винен хлопець» — це стереотип, але ж будь-який стереотип має підґрунтя. Пліткарські форуми просто вибухнули б від новини про вагітність Ейпріл. А їхнє з Віллом життя знову занурилося б у болото, що кишить папараці й газетними спекуляціями.

І як їй приховати від нього таке? Це просто неможливо. З іншого боку, вона не могла запитати Вілла, чи знав він про настільки важливе й приховав від неї. Це те саме, що й запитати, чи брехав він їй упродовж стількох років, та ще й запевнити, що вона вірить у його здатність так вчинити. Ні, не можна про таке запитувати. До того ж... Що, коли він скаже їй...

Раптом завібрував телефон.

Ганна опустила погляд і усвідомила, що досі стоїть як укопана посеред ряду й тримає його в руці, наче компас. Вілл надіслав есемеску:

«Ганно, вибач, що я забув про твій завтрашній огляд. Я жахливий чоловік. Будь ласочка, не хвилюйся. Я знаю, що все буде гаразд. З нашою дитиною все добре. Кохаю тебе <3». Хвиля провини накрила Ганну, коли вона усвідомила, що щойно зробила — використала огляд і їхню дитину, щоб виправдати стрес через Ґерайнта.

Вона думала, що відповісти, аж раптом телефон знову завібрував:

«Візьми вихідний і гарненько відпочинь. От справді — тобі треба відлежатися <3».

«Ти ПРЕКРАСНИЙ чоловік. Й ідея гарна, — відповіла Ганна. —

Кохаю тебе <3».

Потім заховала телефон, узяла рис і попрямувала до каси, але важке відчуття в шлунку підказувало їй, що це ще не кінець. Вона мусить з’ясувати, чи справді Ґерайнт сказав правду, чи точно Ейпріл була вагітною. Інакше це мучитиме її наступні десять років. І лише одна людина знає правду.

Завтра вона візьме вихідний, як і пропонував Вілл. Однак не для того, щоб вилежатись у ліжку.

Вона піде на огляд, а потім зустрінеться з Раяном. Розпитає в нього про ці чутки. Але тоді... тоді вона мусить усе розповісти Віллові.

БУЛО ПІЗНО, ПРИНАЙМНІ останніми днями така пора була пізньою для Ганни. Вони лежали в ліжку. Вілл гортав щось у телефоні, а Ганна читала вже пошарпану книжку «Кітляр, кравець, солдат, шпигун». Вона вибрала її, бо хотіла відпочити й насолодитися чимось знайомим, але й розуміла, що годинник не стоїть на місці, тож не можна й далі відкладати цю розмову. Поговорити з Віллом — її обов’язок.

Ганна відклала книжку на шафку біля ліжка.

— Вілле...

— Так? — озвався він, не відриваючи погляду від екрана. Ганна побачила, що він сидить у твіттері. Не під власним ім’ям, бо сумний досвід показав їм, що це не найкраща ідея. Він мав анонімний акаунт під назвою Two Wheels Good, де ретвітив публікації-обурення про погано спроєктовані перехрестя й статті про вінтажні мотоцикли.

— Вілле... а ти... — Вона ковтнула й затихла. Спробувала ще раз: — А ти... а ти чув плітки про те, що Ейпріл була... вагітна?

— Що? — Вілл випростався і, обернувшись, глянув їй у вічі. Мляве вдоволення після вечері й двох пляшок пива раптово щезло з його обличчя, тепер воно стало настороженим і недовірливим. — Вибач, що ти сказала?

— Я... до мене дійшли чутки... з інтернету... — Боже, вона так не хотіла брехати, але ці слова вже злетіли з уст. — Хтось написав, що Ейпріл була вагітна, коли померла.

— Ай, якась дурня несусвітна, — відповів Вілл, шокований і нещасний. Ганна пошкодувала, що порушила цю тему, водночас його подив трохи заспокоїв її. — Звісно, що не була. І як тільки вони вигадують таку токсичну бридоту? І найголовніше: нащо ти це читаєш?

— Не знаю... я не нишпорила по конспірологічних форумах, воно саме виринуло, — відповіла Ганна, кажучи майже правду. Ґерайнт справді нагрянув як грім з ясного неба, вигулькнув, наче небажане гугл-сповіщення. — То ти думаєш, що це безглуздя?

— Звісно, безглуздя. По-їхньому, патологоанатом виявив під час розтину вагітність, але нікому не сказав?

— Ні, — відповіла Ганна, але завдяки словам Вілла отямилася і змогла ясно мислити. Туман стресу й турбот розвіявся, адже він цілком мав рацію. Вагітність, безсумнівно, виявили б під час розтину. — Ні, розтин тут ні до чого, це просто чутки. Вона нібито зробила тест на вагітність просто перед смертю... але ти маєш рацію... це дуже малоймовірно. — Ганна притихла, розуміючи, що давно треба було поговорити про все з Віллом. Тепер їй поліпшало. Вона перевернулася на бік і поклала на нього руку. — Ну вона точно сказала б комусь із нас, як гадаєш?

— Та звісно ж. Усе це в будь-якому разі скидається на нісенітницю. Та Ейпріл навіть не підійшла б до того Невілла, я вже мовчу про секс. Боже, люди — довбані недоумки. Вони повірять у що завгодно, аби тільки воно звучало як гарна теорія змови.

Ганна змовчала й міцніше стиснула його. Вілл обійняв її. Тепер він був напружений, але не від стресу й страху. Вона відчувала його гнів, відчувала, як натягуються сухожилки на його руках і плечах, як він намагається перекипіти, щоб не засмучувати її. Дивно, але його лють заспокоювала. Адже він взагалі не звернув уваги на головне. Не зрозумів, про що казав Ґерайнт: імовірна історія провини й помсти, пов’язана з вагітністю Ейпріл. Саме цей факт заспокоював Ганну найбільше.

— НУ... ЩЕ ТРОХИ зависокий, — мовила акушерка й зняла манжету з руки.

Ганна відчула гострий біль недовіри. Вона взагалі не сумнівалася, що все буде добре. Приїхала автобусом на десять хвилин раніше, посиділа в приймальні, глибоко подихала й спробувала заспокоїтися. І що тепер? Здавалося, ніби тіло зрадило її.

— Наскільки зависокий? — запитала вона дивним придушеним голосом.

— Десь сто сорок на дев’яносто. А такий тиск... не ідеальний. Ви раптом не помічали набряків на кісточках? Були якісь незвичні головні болі?

— Ні... Та ні, — відповіла Ганна й відчула, як її щоки запалали від досади. — Заждіть. А сто сорок на дев’яносто — це ж не так багато. Хіба ні? Я думала, що трохи нижче — то вже норма.

— Ну з клінічного погляду так, але з вагітними все трохи інакше, — лагідно мовила акушерка, але в її голосі були ті поблажливі нотки, через які Ганна відчула лють.

«Я не дурна, — хотіла сказати вона, — знаю, що вагітна». Однак розуміла, що не перша сперечається з акушеркою й намагається заперечити цифри, які висвічуються на циферблаті. А ще знала, що насправді гнівається не на лікарку, а на саму себе.

— У вашій сечі немає білка, — провадила далі акушерка, — тому я не надто хвилююся, але ми повинні стежити за будь-яким підвищенням тиску. Більше нічого. А який він був на першому огляді? — Акушерка взялася гортати нотатки, але Ганна і так знала відповідь. Не пам’ятала точних показників, однак знала, що він був оптимальним. — Сто п’ятнадцять на вісімдесят, так, добрячий стрибок. Що ж, поки що не варто хвилюватися, але, будь ласка, прийдіть наступного тижня, швиденько огляну вас. Якщо раптом з’являться набряки, головні болі чи миготіння перед очима, терміново телефонуйте до пологового відділу. — Вона притихла й провела пальцем по своєму журналу. — Маю вікно наступного четверга о десятій ранку. Зможете? І постарайтеся не хвилюватися, гадаю, це тимчасово.

Однак Ганна не слухала. Вона надто зосередилася на реченні, яке акушерка сказала раніше: «Прийдіть наступного тижня».

— Я не зможу. Я не зможу знову відпроситися зранку, — відповіла вона не подумавши. Це неправда. Огляди вагітних — право, передбачене законом. Ба більше, мила Кеті точно не заперечуватиме. Якби вона дізналася, то першою сказала б Ганні взяти повний вихідний, просто так, без жодних відпрацювань.

— Якщо потрібна довідка для роботодавця, я залюбки її дам, — сказала акушерка. — Вони за законом зобов’язані відпускати...

Та Ганна похитала головою. Їй не потрібна ніяка довідка.

Вона хоче єдиного — не бути в цій ситуації.

Лиш опинившись на вулиці, з нотатками під рукою, під вітерцем, що охолоджував її гарячі щоки, Ганна зрозуміла, що так воно і є. Тиск тут ні до чого. Їй просто зовсім не хочеться цього всього: не хочеться бути тут і зараз, досі розгрібаючись із наслідками трагедії, яка десять років тому впала на неї, як бомба. «Чому саме я?» — хотілося голосити. Та навіть ця думка була егоїстичною, а слова тим паче. Бо якщо вже розбиратися, то чому вони всі? Чому Вілл, якого годинами допитували поліціянти, якого переслідують у соцмережах, який роками намагається позбутися репутації хлопця вбитої дівчини? Чому Раян, якого, на додачу до пережитого в коледжі, у двадцять років повалила кричуща й незбагненна несправедливість — інсульт? Чому Емілі? Чому Г’ю? Чому Пелам? І передусім: чому Ейпріл? Чому чарівна осяйна Ейпріл, перед якою простягалося цілісіньке життя? Чим, чим, чим вона заслужила таке? За що в неї все відібрали?

Річ у тому, що Ейпріл, звісно ж, такого не заслуговувала. Ніколи. Просто так сталося.

ПОТЯГ ДО ЙОРКА ЇДЕ дві з половиною години, а Ганна забула свою книжку, тож купила на вокзалі Луїзу Кендліш. Робін з великим захопленням радила цю письменницю, до того ж Ганна сподівалася, що книжка допоможе відволік-тися від думок про розмову з Раяном. На деякий час Ганна справді поринула в читання, та коли потяг наближався до Йорка, відчула, що нерви поволі напружуються, і що вона просто неуважно гортає сторінки. Чи точно їй стане снаги? Ганна не бачила Раяна понад п’ять років, а після інсульту взагалі не розмовляла з ним: спочатку він не міг говорити телефоном, а потім... ну... Нема жодних виправдань, лише її егоїзм.

Ганна думала, чи взагалі має право звалитися Раяну як сніг на голову, без жодного попередження. А якщо він її прожене? Він навряд чи кудись виходить з дому — треба було зателефонувати. Треба було домовитися, обговорити все з Беллою, з’ясувати, чи Раянові взагалі зараз до зустрічей. Та вже надто пізно. Вона в потягу, тож ніяк не повернутися — ні в прямому, ні в переносному значенні. Ні. Вона мусить довести справу до кінця. Хоча б заради того, аби почути від Раяна особисто, що вона спізнилася на чотири роки, а не прочитати те саме в повідомленні від нього.

У Йорку Ганна взяла таксі й відшукала адресу Раяна в списку контактів у телефоні. Скоро вона опинилася біля охайного заміського будиночка, збоку від якого був гараж, а спереду — клаптик газону.

Пульс калатав у горлі. Вона пам’ятала про свій тиск і як той впливає на дитину, та попри все змусила себе пройти під’їзною доріжкою, стати перед білими дерев’яними дверима й натиснути дзвінок.

Ганна не знала, на що чекати. Зустріне її, ймовірно, Бел-ла або якась доглядальниця в уніформі.

Хай що вона уявляла, але їй відчинила геть інша людина, незграбно від’їжджаючи на кріслі колісному й тягнучи на себе двері.

— Раяне! — мимоволі вирвалося з її вуст від несподіванки. На якусь мить його обличчя закам’яніло, він спантеличено й насуплено дивився на неї. Він був значно старшим на вигляд, старшим, ніж вона очікувала, навіть попри те, що минуло стільки років. Проти Вілла, свого однолітка, Раян мав змарнілий і виснажений вигляд. Але не тільки це. М’язи обличчя ніби зів’яли, заціпеніли й перекосилися під густою темною бородою, яку Раян відростив після коледжу.

Згодом його погляд прояснів, на вустах заграла усмішка, й один куточок губів підійнявся вище від другого.

— А щоб я здох, якщо це не довбана Ганна Джонс. Заради бога, що ти тут робиш, жінко?

Це досі він. Усе ще той самий Раян. Його голос трохи невиразний, усмішка дещо крива, але це дотепер той самий старий Раян.

Прикипівши до місця, Ганна знервовано усміхалася. Не знала, що сказати. Раян усміхався до неї, дещо насолоджуючись її зніяковілістю — його талант ставити людей у незручне становище дотепер залишався з ним — але він радів зустрічі попри все, що було.

— Чому ж так довго? — тільки й мовив він.

ДО

— Та де ж вона? — Емілі роздратовано постукувала ногою. — Мені треба йти, маю до завтра купу всього повторити. Ганна глянула на телефон. Уже по десятій. Ворота, певно, давно зачинили. Вони вже пів години тинялися по фоє, чекаючи, коли Ейпріл збере речі й вийде, та її все не було.

— Може, підемо за куліси? — запитав Г’ю, знервовано глянувши на Вілла.

Той знизав плечима. Він майже не говорив після останньої розмови з Ейпріл і стояв у фоє з кам’яним обличчям, а на його футболці й досі виднілися смуги гриму. Ганні стало цікаво, про що він думає.

— Добре, я пішла, — рішуче сказала Емілі. — Ганно, ти йдеш?

Ганна розривалася. З одного боку, вона мусила йти додому й готуватися до останнього іспиту. З іншого ж — розуміла, що буде зрадницею, якщо покине Ейпріл у вечір її прем’єри. Але якщо Емілі верталася, то Раян, певно, теж піде з нею, а Г’ю за ними.

— Не знаю... — Вона глянула на Г’ю, потім на Раяна: — Що скажете? Ви лишаєтеся?

— Я йду, — озвався Раян, — здихаю з голоду. Я прийшов сюди просто з регбі й випив лише кілька плящин пива. Чого мені тут шастати, якщо можу взяти жирнючого кебаба надворі?

— А мені треба додому, — вимушено мовив Г’ю і глянув на Вілла, — завтра іспит. Вілле, сам упораєшся?

Вілл мовчки кивнув.

— Прекрасно, — сказала Емілі так, ніби всі питання було розв’язано, — тоді ми відчалюємо. Скоро побачимося, Вілле.

ВИЙШОВШИ З ТЕАТРУ, ГАННА ЗЛОВИЛА себе на тому, що роззиралася навсібіч, боячись побачити Невілла, який скрадається в пітьмі. Та, на її полегшення, його не було.

— Усе добре? — поцікавився Г’ю. Ганна знервовано засміялася.

— Так, вибач. Я просто думала, що побачила...

— Що побачила?

Ганна прикусила губу. Вона нічого не розповідала друзям про поведінку Невілла відтоді, як він сказав про «дівчаток» у будиночку чергових. Усі наступні звинувачення були б голослівними. Дівчина вже навіть відчувала сором через свою неприязнь до нього. Звісно, якщо не рахувати того вечора, коли він опинився в її кімнаті з посилкою. Однак відтоді минуло вже три тижні, і саме через цю подію дещо сталося далі — той самий поцілунок. Тому Ганна нічого й не розповідала іншим. Після того вечора її почуття до Вілла та сором за власні вчинки так міцно переплелися, що вона побоювалася потягнути навіть за однісіньку нитку, адже могла б розплутати цілий клубок подій і цим зрадити Вілла.

— Думала, що побачила чергового з коледжу, — зрештою мовила Ганна.

Г’ю розгубився, а Емілі, яка йшла трохи попереду, розвернулася.

— Господи. Це той дивакуватий Невілл? Той психопат, що обожнює «дівчаток»?

— Так, — відповіла Ганна. Глибоко в душі її охопив сильний смуток. — Мені здалося... здалося, що я бачила його на передніх рядах під час другого акту. Але не певна, чи то був він.

— Він, — раптом сказав Раян. — Я бачив його в черзі до вбиральні. Він і досі до тебе чіпляється?

— Н-ні... я не знаю, — відповіла Ганна. Здавалося, ніби хтось здирає пластир з її рани, оголюючи щось напрочуд чутливе й ніжне. — Просто він... він завжди десь поруч, завжди ніби крутиться біля мене. Якось зайшов до нашої кімнати.. . я навіть говорити про це не хочу, — швидко додала вона, побачивши, що Емілі нажахано роззявила рота, щоб вставити якусь обурену репліку. — Я сказала йому, щоб він забрався геть. І він таки забрався, просто... просто він реально мерзенний, і я не знаю, що із цим робити.

— Ти маєш звернутися до керівництва! — вибухнула Емілі. — Це ж ненормально!

— І що я їм скажу? Він прийшов на виставу моєї подруги, а мені стало трохи некомфортно?

— Вона має рацію, — кинув Раян через плече, — резони такі собі, не козирні. Пра?

Емілі вже хотіла заперечити, але Раян раптом показав на вагончик з кебабом, припаркований у провулку на перехресті, і на чергу, що зміїлася тротуаром.

— Овва, носом чую вечерю! Почекайте мене. Буду за секунду.

— Ти чергу бачив? — роздратовано кинула Емілі. — І ти не чув, що я казала? Маю до завтра купу всього повторити.

— Ну то не чекай, — озвався Раян. Він уже був на середині провулка. — Зігрій мені ліжечко!

— Хіба у твоїх мріях! — вигукнула Емілі й роздратовано зітхнула. — Баран. Гаразд, я пішла, він простоїть у тій черзі пів години, якщо пощастить. А потім ще жуватиме дві години. Ганно, ти як?

— Я з тобою, — відповіла Ганна. Вона глянула на годинник і спробувала зрозуміти, яка ймовірність, що Невілл уже в коледжі. Він там живе? Ганна раптом усвідомила, що взагалі не уявляє, як живуть чергові поза роботою. — Г’ю, а ти?

— Ну, я дуже зголоднів. Я міг би... я міг би піти з Рая-ном? — запитав Г’ю таким тоном, ніби чекав на їхнє схвалення. Він був геть невпевнений у собі. Ганна завжди підозрювала, що вони з Раяном не справжні друзі, що їх радше пов’язував Вілл, а не щось особисте. Можливо, Г’ю хотів це змінити.

— Хоч на всі чотири! — випалила Емілі. — Бувай, Ковтсе! — прокричала вона вслід Раянові, а потім круто розвернулась і пішла.

МАЙЖЕ ОБ ОДИНАДЦЯТІЙ вони повернулися до Пеламу. Наближаючись до головних воріт, Ганна мимоволі сповільнила ходу й задумалася, чи зустріне там Невілла.

— Ходімо, — нетерпляче сказала Емілі, коли вони перейшли Пеламську вулицю.

— Ти йди, — відповіла Ганна, — а я подивлюся, може, вхід біля клавду ще відчинений.

— Ні, зачинений, — сказала Емілі, а потім зупинилась і пильно глянула на Ганну. — Це через Невілла? Можу глянути, чи він у будиночку.

— Та ні, порядок, — мляво відповіла Ганна. — Це ж треба стукати до нього о такій годині, а потім ще й пояснювати, що мусиш вернутися й забрати мене. Якось переживу. І що, коли він там? Не з’їсть же він мене.

— Ну гаразд. Але, по-перше, я хочу ще раз наголосити, що це супердике рішення. Ти перекроюєш власні плани, аби уникати його, замість звернутися до керівництва. А по-друге, ти знала, що за клавдом можна перелізти через стіну?

— Що? — Ганна обхопила себе руками за плечі, тремтячи від пронизливого вітру, що витав Пеламською вулицею. Був червень, та навіть у кардигані вона замерзла від нічної прохолоди. — Ні, я не знала. А де саме? Усі стіни по два з половиною метри заввишки й вкриті колючим дротом.

— Там є малесенька місцина, де можна зачепитися й перелізти. Мені її Раян показав, раз скористався нею. Тоді він забув свій студентський, а йти аж до центрального входу не хотів. Показати?

— Так! — Ганна відповіла нетерплячіше, ніж мала б, і відразу відчула, як це безглуздо. — Хоча насправді невелика проблема. Я не проти піти повз будиночок. Просто той лаз міг би... ну знаєш. Знадобитись десь-колись.

Емілі глянула на Ганну без найменшого сумніву, розуміючи, що та не хоче зустрітися з Невіллом, і мовчки повернула на Пеламську вулицю. Вони швидко проминули клавдські ворота, потім повернули за ріг і вийшли на маленьку алею, що вела до так званої галявини — прилеглої до Пеламу території. На ній грали в крикет або відпочивали під теплим промінням у сонячні дні. Тамтешній мур, що облягав коледж із чотирьох сторін, поріс плющем і в’юнкими рослинами. Емілі, підсвічуючи телефоном, повільно пішла між низькорослих дерев. Зрештою зупинилася там, де плющ поріс найгустіше.

— Глянь, — показала дівчина, — бачиш? Плющ створює такий собі матрац над дротом. Ти можеш стати на отой камінь, що стирчить посередині, і підтягнутися.

— На оцей? — перепитала Ганна, недовірливо вказавши на камінь ледь не за півтора метра від землі. — Раян, може, і дістане туди, але точно не я. Надто високо.

— Так, цей. Раян тоді підсадив мене, але, може, знайдемо якусь колоду, — запропонувала Емілі. Вона пошукала в зарослях, підсвічуючи телефоном, але потім, здається, зрозуміла, що це марна справа. Поруч не було нічого достатньо міцного. — Добре, облишмо. Новий план. Я підсаджу тебе, а ти витягнеш мене, якщо зможеш. Якщо не вдасться, то я піду до головного входу.

Емілі склала долоні й налаштувалася. Ганна стала на ту живу піддатливу конструкцію зі схрещених пальців й відчула, як подруга щодуху штовхнула її.

Ганна вхопилася за верхню частину стіни, але на секунду завагалася, чи впорається. Старий камінь кришився під пальцями, а в’юнке гілля поволі відшаровувалося від стіни. Та потім вона намацала лівою ногою виступ, який показала Емілі, підтягнулася за допомогою нього і, задихаючись-шкрябаючись, перекинула праву ногу через стіну.

— А-ай! — зойкнула від болю гучніше, аніж того хотіла.

— Усе нормально? — стривожено прошепотіла Емілі знизу.

— Так, усе гаразд, — не зовсім чесно відповіла Ганна, адже зачепилася стегном за голу колючку зверху стіни, а піднявшись і сівши, відчула, як по нозі щось тече — точно кров. Ганна обережно торкнулася джинсів і намацала розірвану тканину й зловіщу вогкість. — Я просто вкололася дротом. Житиму, але царство небесне моїм джинсам, — мовила вона й сухо засміялася. — Ну добре, твоя черга. Я тягнутиму, а ти стрибай.

Вона напружилась і простягнула руку Емілі, але не побачила нічого, окрім темного силуету й мерехтіння телефона в мороці.

— А знаєш, — неохоче сказала Емілі, — я тут подумала, краще цього не робити. Ти можеш злізти?

Ганна глянула донизу. З іншого боку стіна видавалася нижчою, а ще там була підпірка, на яку вона могла б стати, щоб не впасти.

— Та, гадаю, все буде добре. Ти точно передумала?

— Так, цей обхід класний для регбіста зі зростом під сто вісімдесят, але не для тендітної крихітки заввишки сто п’ятдесят. Уже мовчу про те, що я у своїх улюблених босоніжках. Якщо ти точно спустишся, то я піду до будиночка.

— Точно, — відповіла Ганна. — Хай щастить з навчанням!

— Тоді бувай, побачимося вже за сніданком.

Ганна сиділа й прислухалася, аж поки хрускіт від ходи Емілі стих, розчинившись у темряві серед дерев. Потім перекинула другу ногу через стіну й завмерла, міркуючи, як спуститися.

Найлегше було б перевернутися на живіт: тоді вона трималася б руками за стіну й стала на підпірку. Попри біль, вона почала перевертатися, відчуваючи, як товсті в’юнкі лози плюща впиваються у шкіру і як протестує поранене стегно, коли джинсова тканина торкається рани.

Зрештою Ганна таки лягла на живіт, а її ноги теліпалися десь там, де мала би бути підпірка. Дівчина почала обережно спускатися. Уже майже повністю витягнулася, руки затремтіли від незвичного напруження, аж раптом відчула, як щось — хтось — схопив її за ногу.

Ганна інстинктивно смикнула ногою. Рука відпустила її, а якийсь чоловік застогнав від болю й поточився назад. Тоді вона не втрималася і сповзла, подерши ребра й боляче приземлившись на кісточки.

Однак усупереч цьому Ганна майже миттєво підхопилась і побігла за клавд, терплячи біль у стегні й колінах. Вона не знала, хто вхопив її, але й не хотіла з’ясовувати. Вона грубо порушила правила. Якщо хтось із консультантів чи викладачів коледжу дізнається про це, у неї будуть серйозні проблеми.

— Гей! — крикнув їй навздогін той, хто вже оговтався після удару ногою. То був чоловічий голос, але, на диво, високий, майже фальцет. — Гей, ти, зупинись!

Ганна дременула ще швидше й на розі звернула в прохід, що вів до Нового дворика.

Але чоловік таки наздогнав її.

Ганна відчула біль, стрепенувшись від несподіванки, коли переслідувач схопив її за комір, потягнув і збив з ніг. Вона впала, різко приземлившись ліктями й коліньми на рінисту доріжку.

Їй аж дух забило.

Чоловік важко навалився на неї всім тілом, накривши її майже повністю, притиснув свої стегна до її сідниць, а грудьми причавив до землі. Його рука лежала на її потилиці. Вона не могла глибоко вдихнути, але відчувала до жаху знайомий запах — огидну затхлу суміш поту й вологи.

Її охопила паніка.

— Відчепися від мене, — нарешті видала Ганна, задихаючись, але її голос звучав приглушено і ледь чутно. Чоловік притискав її голову до доріжки, тож вона ледь дихала. Дівчина тремтіла всім тілом від страху, її руки змокріли, а легені благали кисню. Вона відчула вагу його стегон на собі, а потім ще дещо. Щось тверде й товсте наполегливо притискалося до неї. — Від... — спробувала вона знову, але слова розчинилися в приглушеному риданні. У її голові почали вибухати зорі, затуманюючи зір. — Від...

Потім прозвучав інший голос, нижчий, незнайомий.

— Що тут відбувається, містере Невілле?

— Я зловив оцю дівчину, вона перелазила через стіну, — відповів засапаний Невілл, а потім став на коліна, боляче тиснучи своєю вагою на руку Ганни.

Поки він повільно підводився, дівчина лежала, ледве дихала й тремтіла, відчуваючи потужний потік повітря, яке поволі наповнювало легені.

— Добре, а все ж я сумніваюся...

Більше Ганна нічого не чула. Нею керував єдиний інстинкт — утікати.

Коли вага Невілла повністю спала з неї, вона перекрутилася, як тварина в пастці, і вирвалася з-під нього, а тоді пошкутильгала вздовж дворика до сьомих сходів, піднялася, долаючи по три сходинки за раз, до вітальні, до свого укриття. Притулилася спиною до міцних дерев’яних дверей власної спальні... а потім опустилася на підлогу й ридма заридала.

ПІСЛЯ

Отож... — Раян знову криво усміхнувся. Вони сиділи у вітальні й пили чай, який Ганна приготувала під його керівництвом. — Що тебе сюди привело? — Він заговорив з манірним акцентом, зовсім не схожим на його звичайний, і наголосив: — Чутки про мою смерть занадто роздувають.

Ганна не втримала сміху. Перед нею сидів той самий Раян — насмішкуватий і саркастичний. Любить подуркувати навіть попри пережите.

— Ніяк не можу повірити: ти маєш просто фантастичний вигляд, — мовила вона, а він вишкірив зуби.

— Ай, бачила б ти мене кілька років тому. Підгузки для дорослих, підіймачі й усі ці прибамбаси. Я був такий сексі.

— А Белла як?

— Ніби добре. Вона й дівчатка — мій порятунок.

Дівчатка. Звісно. Вона мало не забула, що тепер Раян має двох маленьких донечок.

— А скільки їм?

— Мейбл майже чотири, а Лулу — два. Мейбл народилася одразу після інсульту. Белла весь час каже, що я не можу ділитися місцем під... — Він замовк і трохи насупився, ніби добирав правильне слово, а потім його обличчя проясніло і він доказав: — Під прожектором. Що все має крутитися навколо мене.

— Ми з Віллом чекаємо на дитину, — сказала Ганна. Вона злегка поплескала свій живіт і одразу відчула себе демонстративною дурепою. Вона досі не могла звикнути, що воно, їхнє дитя, там. Що їхня з Віллом єдність зростає всередині неї. — Ти знав?

— Так, Г’ю казав. Вітаннячка. Дитина розірве ваше минуле життя на клапті й склеїть його блювотинням і лайном, але нова реальність все одно буде прекраснішою, ніж ви могли уявити.

Ганна усміхнулася від цих слів. Раян теж, але цього разу сумно. Можливо, він думав про те, як їхні життя розбилися на друзки після смерті Ейпріл.

— А я й не знала, що ти досі спілкуєшся з Г’ю, — мовила вона, щоб змінити тему.

— Так, кумедія якась. Я теж ніколи не думав, що ми з ним подружимося через листування. Після коледжу ми майже не спілкувалися. Але він написав мені після інсульту. Він хороший друг.

Кращий від вас із Віллом. Ці слова зависли в повітрі. Ганна прекрасно розуміла, що Раян не промовив би їх, він не докоряв би їм, але замовчування правди не скасовувало її.

Ганна ковтнула. Вона мусила порушити це питання: їй було нестерпно дивитися, як вони обоє оминають цю тему: стільки років мовчання без навідин... Що це, як не зрада?

— Вибач, — мовила Ганна. — Раяне, мені справді прикро, що ми взагалі не навідувалися до тебе. І я знаю, що Вілла теж це мучить. Просто... не знаю. Я так хотіла втекти від усього, пов’язаного з Пеламом. Саме тому й опинилася в Единбурзі. І я не хочу, щоб ти думав, ніби я, Вілл і Г’ю утворили там таку собі милу зграйку й відгородилися від інших. Усе геть не так. Вілл приїхав, щоб знайти мене. Не думаю, що я коли-небудь шукала б його сама. Бо мені було боляче. А Г’ю... — Вона притихла, бо ніколи не замислювалася про те, чому Г’ю поїхав до Шотландії. — Думаю, Г’ю подався за Віллом. Або, здається, він колись проходив там хірургічну ординатуру. Може, йому там просто сподобалося. Але я ніколи не хотіла відштовхнути тебе... або Ем. Я просто... — Ганна знову притихла, добираючи слова: — Я просто намагалася вижити, розумієш?

— Усе добре, — лагідно мовив Раян. Простягнувши здорову руку, він ніжно доторкнувся до неї. — Ми всі трохи наколобродили. Ну дивися, скільки разів я телефонував тобі до інсульту? Раз чи двічі? І хіба щоб на весілля запросити. Усе крутилося навколо мене, кумедія. І так, не брехатиму, мені було дуже паскудно. Але бачу, що й ти не дуже веселилася. І ти тут ні до чого. Я і з Емілі не спілкувався після університету. Якось ми розбіглись усі. Хто куди.

Ганна кивнула. На її очах забриніли сльози. Вона хотіла сказати, як сильно за ним скучала, як часто думала про нього та Ем, але не могла дібрати слів.

— Гадаєш, це все через Ейпріл? — зрештою спитала вона. — Я про інсульт. Завжди про це думала.

— Через... — Раян притих, підбираючи слова. — Ти маєш на увазі стрес?

Ганна кивнула. Раян криво знизав плечима, підійнявши одне вище від другого.

— Може, трохи вплинув, але загалом це через мою поведінку. Я ж постійно цмулив, курив, вживав усіляке лайно... тиск був жахливий... І це був мій вибір. Ну добре, тиску я не вибирав, — додав він, засміявшись, — його вже успадкував. Але я мав би лікуватися, а не ховати голову в пісок.

Ганна прикусила губу. Вона не хотіла про це думати.

— Отже, що тебе сюди привело? — перепитав Раян, цього разу з очевидним наміром змінити тему розмови. Ганна надпила чай, згадавши, як вона ненавидить марку PG Tips, і глибоко вдихнула.

— Ти знаєш репортера Ґерайнта Вілльямса?

— Ґера? — трохи здивовано перепитав він. — Так, знаю. Хороший хлоп. Ми працювали разом у «Геральді». А чому ти питаєш?

— Він прийшов до моєї книгарні. Ти ж, певно, чув, що Джон Невілл помер?

— Чув. Важко було не почути, якщо чесно. В усіх новинах гуділи.

Ганна кивнула.

— Так от, після його смерті до мене прийшов Ґерайнт. Він працював над подкастом разом з Невіллом, принаймні так він сказав. І хотів почути мою версію подій.

— Зрозуміло, — відповів Раян. Він трохи насупився, але не злісно, очевидно, просто намагався зрозуміти, до чого вона вела.

— Ми випили по каві, і він... ну, він думає, що Невілл. — Ганна надпила гарячого чаю, намагаючись видавити із себе ті слова. — Він думає, що Невілл невинний.

На її подив, Раян відреагував спокійно. Він просто повільно кивнув.

— Ну що тобі сказати? Не він єдиний. Зрозуміло, що з таким захистом запитання посипалися, купа запитань.

— Ти про що? — насуплено запитала Ганна.

Раян зітхнув і злегка підійнявся на кріслі колісному, ніби сидіння на ньому завдавало болю. Ганна зауважила, що в нього працює лише одна рука. Цією рукою він тримав чашку чаю й кермував кріслом колісним, а тепер сперся на неї, нахилився на бік й опустився назад, від чого заскрипіли гальма крісла.

— Ти не належиш до того кола, то можеш і не знати. Але журналісти... Ми часто спілкуємося з юристами, і, що ж, є загальна... загальна... — Він притих, а його погляд посклянів.

— Що?

— Ай, от зараза... як там кажуть? — Раян роздратовано скривився. — Коли всі погоджуються з одним і тим самим. Згода. От слово, яке я шукав. Вибач, після інсульту дещо по-випадало з голови. Слова, імена, обличчя. Уже все налагоджується поволі, але, коли втомлююся, таке трапляється. Що я там казав?

— Загальна згода, — підказала Ганна, і Раян кивнув.

— Так от. Згода щодо того, що його захист не дуже добре попрацював. Тобто до чого все звели? Ти побачила, як він спускався сходами. І все! Не так і багато, щоб посадити хлопа на довічне.

— А як же переслідування? — запитала Ганна. Раптом вона відчула роздратування, ніби Раян у чомусь її звинувачував. — Усе це випливло на суді, про інших дівчат, за якими він шпигував. Хіба суддя не розказував про загострення його поведінкових проявів?

— Казав, але ж є аргументи, що половина доказів взагалі непри... — Він замовк і розчаровано вдарив себе по коліні. — От собака, і воно вилетіло з голови.

— Неприйнятні? — несміливо запитала Ганна, вагаючись, чи ввічливо з її боку доповнювати, але Раян полегшено кивнув.

— Так! Дякую. Неприйнятні. Через ці докази присяжні могли ставитися до нього упереджено. Адже жоден з тих доказів не свідчив, що він точно вбивця. Правда ж?

— Раяне, він напав на мене!

— Або ж просто виконував свою роботу й зупинив людину, що, як він бачив, намагалася вдертися до коледжу, — відповів Раян, а помітивши, що вона наміряється протестувати, підняв руку. — Послухай, я ж не кажу, що ти помилилася. Ти розповіла, що сталося, а все інше залежало від присяжних. Не ти мала захищати Невілла. Я просто пояснюю, чому дехто не згоден з вироком. Але вже запізно.

Ганна замислено кивнула. Тепер уже направду запізно. Невілла не повернути. Та водночас вона розуміла, що не може лишити все як є. Не тоді, коли існує бодай малесенький шанс, що Ґерайнт таки має рацію.

— І... і ще дещо, — дуже й дуже повільно мовила Ганна, а потім притихла, не знаючи, як спитати про таке. Звісно, зараз ситуація інакша, це не розмова з Віллом — її коханим, законним чоловіком, хлопцем Ейпріл. Та в будь-якому разі таке запитання має нотку звинувачення.

— Кажи вже, дитино, — мовив Раян, але доброзичливо, наче розумів, що їй важко. Ганна глибоко вдихнула.

— Ґерайнт сказав... він стверджує, що Ейпріл розповіла тобі... — Ганна знову притихла й ковтнула, відчуваючи гупотіння пульсу в горлі, а потім подумала, що таке хвилювання не надто корисне для дитини. За якусь мить вона різко випалила: — Він сказав, що Ейпріл була вагітною.

Хай що Раян очікував почути, але точно не ці слова. Його обличчя сполотніло, з-під темної бороди завиднілася бліда шкіра. Але він не здивувався, принаймні не так, як мав би, якби дізнався про це щойно.

Запала довга тиша. Раян підніс чашку до вуст, повільно, із зусиллям надпив чаю, а потім відставив її й невпевнено кивнув.

— Це правда? — запитала Ганна.

Раян знизав плечима, підійнявши одне вище від другого.

— Хто зна. Ти ж пам’ятаєш, якою була Ейпріл.

— То ти думаєш, що це просто жарт?

— Я й досі не зрозумів. Ми... — Раян притих. Його обличчя засмикалося, він відвів погляд, щоб не дивитися Ганні у вічі. — Ми спали. Ти, певно, в курсі.

Ганна видихнула. Вона не знала, що відповісти. Здивувалася, що її підозри підтвердилися.

— Я... я не була впевнена, — зрештою мовила вона, — тоді точно. Але коли озирнутися назад... то я не дуже здивована. Довго?

— Майже весь рік, — відповів Раян і невдоволено скривив губи. — Перший раз до того, як дізнався, що вони з Біллом разом. Я не робив би цього, якби знав, що в них усе серйозно. Щонайменше я намагався переконати себе в цьому. Коли дізнався, відчув себе повним козлом. А оскільки це вже сталося раз, то...

Він знову знизав плечима.

— А Емілі? — запитала Ганна. Їй стиснуло горло від думки про Ем і масштаби зради. Ейпріл ніколи не дружила з Емілі так, як з Ганною. Між ними завжди точилася якась ворожнеча й недовіра. Але вони все ж вважалися подругами — принаймні проводили час в одній компанії.

— Так, я почувався козлом і через це теж. Гірше ніж козлом. Але в тому й то річ — варто було мені раз зробити це, і я опинився на гачку Ейпріл.

— Що? Тобто вона тебе змушувала? — Ганна навіть не намагалася приховати скептицизм у голосі. Для Раяна такі слова були дуже зручними, а Ейпріл не треба було шантажувати хлопців, аби ті спали з нею. Якби вона тільки захотіла, до неї вишикувалася б довжелезна черга кандидатів.

Раян посмутнів на обличчі.

— Я знаю. Я знаю, що ти думаєш. І так, звісно, це правда: я міг би припинити все будь-якої миті. Я мав вибір. Щоразу, коли вона телефонувала, писала або підкрадалася до мене після гулянок, розповідаючи, що «Вілл заклопотаний», я міг їй відмовити. Я знаю. Я просто кажу, що важко відмовити комусь, хто має прямий зв’язок із твоєю дівчиною. Знаю, що поводився як засранець... але так, не брехатиму. Я таки хотів шпилити Ейпріл. От і шпилив. Ми обоє не бажали, щоб про це хтось дізнався.

Він скривив губи. Ганна побачила в його очах не лише самоненависть, а й відразу. Тільки тепер вона зрозуміла... або думала, що зрозуміла. Неприязнь Раяна до Ейпріл була справжньою. Не через її багатство і вроду, не тому, що їй піднесли все на тарілочці. Принаймні річ була не лише в цьому. Раян ненавидів її за їхні спільні вчинки.

— А вагітність? — запитала Ганна. В роті пересохло, тож вона надпила трохи чаю, який уже охолов. — Коли це сталося?

— Не певен. Я не бачився з нею останні кілька тижнів, вона була дуже заклопотана репетиціями й усім іншим. Але написала мені зранку після першої вистави. Коротке повідомлення: «Заглянь до своєї поштової скриньки». Я і зазирнув. А в ній лежав конвертик з тестом на вагітність, дві смужки. Я відписав: «Це що, жарт?», а вона відповіла: «Зовсім ні».

— О боже. — Ганна не знала, що думати. Ейпріл полюбляла такі витівки, але водночас... — А той тест хоч скидався на справжній?

— Ну ти й випалюєш! Звідки мені знати? — різко видав Раян. — Я тоді ще не бачив тих тестів на вагітність. Вона могла намалювати ці смужки... е-е... — Він скривився, намагаючись пригадати забуте слово, а Ганна прикусила губу, щоб не втрутитися. — Кульковою ручкою, наприклад. Але... так, якщо чесно, він скидався на справжній. Ну мене він точно як громом прибив. Решту тижня я просто панікував, пудив часом у штани й подумки повторював, що дитина не моя... а потім... а потім...

Він затих. Ганна побачила сльози в його очах. А потім Ейпріл убили.

— Чому ти нічого не розповідав? — лагідно запитала вона.

Раян гучно пирхнув і провів здоровою рукою по волоссю, від чого воно наїжачилося, ніби колючки дикобраза.

— А ти як гадаєш? Бо її задушили, а я розумів: коли розповім їм про тест, то підставлю, і себе, і Вілла. А ще я не був упевнений. Гадки зеленої не мав, чи то не чергова її довбана витівка. Я подумав, що коли це правда, то вона спливе й без моїх зізнань під час... тієї медичної процедури, розтину. От і все. Тож я чекав і чекав — днями, тижнями, але мені так ніхто і не зателефонував. А потім вони заарештували Невілла, і я подумав... — Раян притих. Йому на очі наринули сльози, а на щоці засмикався м’яз. Ганна побачила, що він втомився, радше навіть виснажився, і відчула болісні докори сумління.

— Ясна дупа, що я зрадів. Розумієш? — продовжив він. На останньому слові його голос зірвався. — То був просто хворий жарт Ейпріл. Та пізніше... пізніше я почав задумуватися.

— Вибач, — відповіла Ганна, підвівшись. — Чесно, вибач, Раяне, я не мала б цього розворушувати. Тепер мушу йти, ти надто довго говорив через мене, та й до Единбурга треба повернутися до... — Вона замовкла, затнувшись на останніх словах, бо мало не сказала «до того, як Вілл прийде додому». Ганна не хотіла говорити Раянові, що приїхала сюди потайки від Вілла, тож вона зніяковіло доказала: — До години пік.

Раян кивнув.

— Ну правильно. Ти бережи себе, добре? І якщо тобі знадобляться дитячі речі...

Він обвів рукою вітальню, завалену пластиковими дрібничками двох маленьких дівчаток.

— Як бачиш, тут давно час навести лад і перебрати все.

Не думаю, що Белла захоче третю дитину.

— Дякую, — відповіла Ганна, усміхаючись. Ця тема розрадила її після тридцяти хвилин серйозної розмови. — Залюбки звернуся. І ти бережи себе.

— Добре, — мовив Раян. Він під’їхав разом з нею до дверей і відчинив їх. Потім попросив Ганну нахилитися і, на її подив, поцілував у щоку. Його губи були м’які, а борода ще м’якша, значно ніжніша, ніж триденна щетина Вілла, коли той забуває поголитися. — Ти на це не заслужила, Ганно Джонс. Пам’ятай про це, добро?

— Пам’ятатиму, — мовила Ганна. Вона ковтнула й відчула, що очі пече від невиплаканих сліз. — Дякую тобі, Рая-не. Ти...

Вона не могла дібрати слів.

«Ти добра людина».

«Ти — друг, якого ми з Віллом не варті».

«Ти теж не заслужив на це».

Ганна так і не знайшла потрібних слів. Натомість поцілувала Раяна у відповідь, відчувши м’яку бороду на своїх губах. А потім взяла сумку й попрямувала до вокзалу.

ДО

Наступного ранку Ганна повільно й болісно виповзала з похмурих снів, у яких її невпинно переслідували, ловили й били. Остаточно прокинувшись, усвідомила, що біль у м’язах і забиті кістки — не сон, а реальність. Вона лежала одягнена під ковдрою й відчувала застиглу кров на внутрішній стороні стегна. Джинсова тканина присохла до порізу й натягнулася. На вилицях і підборідді були подряпини від ріні, а кожен суглоб, здавалося, заціпенів за ніч.

Ганна довго лежала, кліпаючи й намагаючись осмислити те, що сталося і думаючи, що ж тепер робити. Потім її увагу привернуло дещо інше: звуки сексу з кімнати Ейпріл.

Раптом Ганна зрозуміла, що не може тут лишатися, прислухатись і гадати, хто скрадатиметься повз її двері: Вілл, натягнувши сором’язливу усмішку, чи хтось інший. Знати того вона не хотіла. Будь-який варіант просто нестерпний.

Тож Ганна схопила рушник, змінний одяг і попрямувала на сходовий майданчик, до ванної кімнати.

Під гарячою водою порізи й садна заболіли ще дужче, синці на шкірі чіткіше окреслилися. Вона мусила щось робити. Мусила розказати. Те, що вона перелізла через стіну, не мало жодного значення. Вона — студентка коледжу, а отже, не ввірвалася на чужу територію незаконно й не заслуговувала на напад.

Але кому вона могла розповісти? Очевидно, що не іншим черговим, хоча саме вони — перша інстанція, до якої треба звертатися в разі безпосередньої небезпеки. І не голові коледжу. Ганна ніколи не зустрічалася з ним особисто. Так, вона бачила його за головним столом на офіційних вечерях і слухала його промову на початку триместру, але не могла навіть уявити собі, що піде із цією проблемою до такої суворої й віддаленої особи.

Отож, лишався тільки... доктор Маєрс? Вона й гадки не мала, кому ще розказати.

Якийсь час Ганна стояла під струменем гарячої води й обдумувала ситуацію, перебирала в голові слова, уявляла, як заведе розмову з доктором Маєрсом. «Він напав на мене»? Ні, усе було не зовсім так. Ці слова звучали... із сексуальним підтекстом; хоча спогад, як Невілл притискався до її сідниць, досі був до болю яскравим.

«Він схопив мене»? Трохи ближче до правди. Але чи відображають ці слова всю серйозність того, що сталося? Чи передають той страх, який вона пережила, відчуваючи на собі нищівну вагу Невілла: його руку на потилиці, його тіло, що притискало її до ріні обличчям, не даючи дихати?

«Він зробив мені боляче»? Ні. Звучить так, ніби мале дитя посварилося з кимось на майданчику й тепер жалюгідно плаче, хоча трохи правди в цьому було.

Зрештою Ганна здалася, закрутила кран і обережно витерлася, щоб не ятрити частково загоєних подряпин і саден. Вона одяглася, а потім завмерла, тримаючи рушник і піжаму в одній руці, а сумочку для туалетного приладдя — у другій.

Логічно було б вернутися до кімнати й лишити там речі, а потім іти на сніданок. Однак Ганна так не могла, бо в кімнаті Ейпріл досі хтось міг бути. Вона не знала, що жахливіше: застукати Ейпріл за зрадою Вілла чи завадити їхньому сексу-примиренню, та ще й мати справу зі стурбованим і жалісливим Віллом через своє посинцьоване обличчя.

Ніщо із цього не приваблювало, щонайменше до ранкової кави.

Тож Ганна загорнула піжаму у вологий рушник, узяла його під пахву й спустилася сходами до зали.

— ГАННО! СЮДИ!

Вона почула голос Емілі ще до того, як побачила її. Та махала рукою з іншого кінця зали й показувала на вільне місце біля себе. Ганна глибоко вдихнула й помахала теж, а тоді пробралася з тацею, на якій були кава й тости із сиром, повз ряди студентів, що вже снідали.

Підійшовши до столу, Ганну охопив легкий острах — як зреагує Емілі? Однак та жваво розмовляла з Г’ю, що сидів навпроти, і, здавалося, не помітила синців на її обличчі. Відчувши дивне полегшення, Ганна опустила голову, ковзнула на лаву й мовчки взялася їсти.

— Що ж... — зрештою мовив Г’ю, відсунувши неторканий тост, і підвівся. — Я краще піду. У мене перший іспит о другій, а я поганенько підготувався.

Знервованість надавала йому хворобливого вигляду. Ганна побіжно задумалася, чому він піддався на прохання й пішов на виставу Ейпріл напередодні річних іспитів, коли аж так хвилюється через них.

— Побажайте мені успіхів, — мовив він.

— Успіхів тобі, — сказала Ганна й підбадьорливо усміхнулась йому. На її обличчя впало світло, що пробивалося крізь високі олив’яні вікна. Г’ю зупинився, поклав тацю на стіл й насуплено поправив окуляри.

— Ганно, а що з твоєю щокою?

— Що... ой, — вона торкнулася до садна на вилиці й сором’язливо засміялася, — усе так погано?

— Ганно? — озвалась Емілі. Вона нахилилася до подруги, прибрала пальцем пасмо волосся й одразу змінилася на лиці. — Йой, ти впала зі стіни?

— Ні, — відповіла Ганна, а тоді відчула раптовий напад сорому й ще чогось... чогось схожого на провину, хоча й не розуміла причини. Вона висмикнула пасмо з руки Емілі, і волосся знову прикрило її щоку. — Не зовсім. Мене... Ну гаразд, дехто спіймав мене.

— Дехто спіймав тебе? — Г’ю насупився. — На чому?

— Я перелазила через стіну, а... — Вона притихла й озирнулася через плече, переконуючись, що ніхто не підслуховує. Чому їй так соромно за те, що сталося? — Один із чергових... ну... схопив мене. — Ганна невпевнено засміялася, намагаючись розвіяти загальну напругу. — А сьогодні все болить. Думаю, що, мабуть, регбісти таки заслуговують на ті дурнуваті сині кофтинки.

— Один із чергових? — жорстко перепитала Емілі, ігноруючи Ганнині спроби змінити тему. — Ганно, а що то за черговий? Це ж не?..

Ганна мовчки кивнула, й Емілі вжахнулася.

— Господи боже! Що він сказав? Ти ж повідомила про це комусь?

— Поки що ні, — відповіла Ганна. Вона навмисно говорила тихіше, бо Емілі обурювалася надто гучно. — Він нічого не казав... я й не хотіла з ним розмовляти. Хтось підійшов, і я втекла.

— Господи! — вигукнула Емілі й підвелася, ніби вже не могла стримати гнів. — Ганно... це ж... Не знаю, що й казати. Чому ти не зателефонувала мені?

— Я думала... — Ганна притихла й ковтнула. — Я думала... я не...

Емілі просто хитала головою. Ганна ж усвідомила, що їй не треба договорювати: Емілі, як і кожна дівчина, яка провела бодай одну ніч віч-на-віч із таким страхом, знала ту дивну суміш провини, відрази й самоненависті, а отже, розуміла її почуття.

На обличчі Г’ю, навпаки, була тривога й розгубленість. Він спершу глянув на Емілі, тоді на Ганну, а потім знову на Емілі, ніби чекаючи на якусь вказівку.

— Що... о боже! А що... що ж тепер робити? — зрештою видавив він із себе. Його щоки палали, хоч Ганна не була певна, чи це від гніву, а чи від збентеження.

— Та не хвилюйся, Г’ю, — сухо мовила Емілі. — Я про все подбаю. Ти йди на свій іспит. Ганно, а ми з тобою розповімо про все.

— Я розкажу, — рішуче відповіла Ганна, намагаючись знову взяти ситуацію під контроль. Однак Емілі похитала головою.

— Жодних «розкажу». Треба розповісти вже, поки не посходили садна, поки він не зможе знайти відмовок. Ми йдемо до голови коледжу!

— Ні. — Ганнин голос прозвучав різко. Тепер люди справді подивилися на неї, тож вона змусила себе говорити тихіше: — Та ні, чесно, то вже занадто. Я ось була в душі й теж думала, що його робити. Хочу піти до доктора Маєрса. Він мій професор, а в довіднику сказано, що до нього першого треба звертатися з будь-якими особистими проблемами.

— Доктор Маєрс? — Емілі подивилася на неї із сумнівом. — Це не той лячний тип, який запрошує студентів до себе додому?

— Ну він влаштовував кілька вечірок, — мляво відповіла Ганна. — Ми з Ейпріл ходили на одну. Содома й Гоморри там не було, коли що.

— Ну добре. Тоді підемо до нього. Готова?

Ганна намірялася щось сказати, але передумала.

Вона не була готова. І, мабуть, ніколи не буде. Але також розуміла, що Емілі не відступить.

УЖЕ ЧЕРЕЗ П’ЯТНАДЦЯТЬ ХВИЛИН вони стояли біля кабінету доктора Маєрса й прислухалися до звуків, що долинали звідти.

— Там хтось є, — прошепотіла Ганна. — Може, прийдемо трохи пізніше?

Двері відчинилися до того, як Емілі встигла відповісти. З кімнати вийшла дівчина, яку Ганна вперше побачила на вечірці доктора Маєрса. Вона відкинула довге темне волосся на один бік і попростувала далі коридором.

— Гарної вам перерви, докторе Маєрсе! — мовила вона через плече, уже відходячи.

— Au revoir, Рубі! — гукнув доктор Маєрс навздогін. — До наступного року. О, Ганно, — дещо здивовано мовив він. — Цього тижня ми не маємо консультацій щодо іспитів. Ви забули?

— Ні, — невпевнено відповіла Ганна. — Я не забула. Але якщо ви зараз не маєте часу...

— Ганна хотіла з вами про дещо поговорити, — втрутилась Емілі. — Про дещо важливе. Ви знайдете десять хвилинок, докторе Маєрсе?

— Десять хвилинок? — чоловік глянув на годинник і кивнув. — Так, десять хвилинок маю. Проходьте.

Він трохи відступив, а Ганна й Емілі протиснулися до маленького кабінету. Жалюзі були опущені через літнє сонце, світлотіньові смуги мерехтіли й переливались у всій кімнаті. Ганна нервово опустилася на краєчок стільця, на якому сиділа під час консультацій, а її волосся впало на обличчя. Емілі вмостилась у крісло в кутку та з похмурим виразом схрестила руки.

— Чим я можу вам допомогти, Ганно? — привітно запитав доктор Маєрс.

Ганна тремтіла всередині від думки про те, які речі вона от-от розворушить, але потім опанувала себе. Цього разу Джон Невілл перейшов усі межі. Вона мусить розповісти.

— Ідеться про одного із чергових, — мовила Ганна. Їй пересохло в горлі, вона ковтнула і пошкодувала, що за сніданком не випила нічого, окрім міцної кави. — Про Джона Невілла. Того, що дуже високий.

— Так, містера Невілла я знаю, — відповів доктор Маєрс і насупився, не розуміючи, до чого вона веде.

— Минулого вечора він спіймав мене, коли я перелазила через стіну за клавдом, — продовжила Ганна. Її серце калатало. — І він... він схопив і збив мене. На землю. Він. — Вона знову ковтнула. Щось ніби стискало їй горло, душило. — Він накинувся на мене й притиснув до землі своїм тілом. Я не могла рухатися. Це було... — Ганна притихла, не знаючи, що казати далі. — Це було... — знову видавила вона із себе, а тоді просто заплющила очі.

— Ганна побита, докторе Маєрсе, — гнівно втрутилась Емілі. — Гляньте на її обличчя. Нема жодних підстав для такого покарання. І це не один випадок, його ставлення до Ганни завжди було неприпустимим, а ще...

— Заждіть-заждіть, леді, — сказав доктор Маєрс, піднявши руку. — Ганно, що там з вашим обличчям?

Ганна неохоче прибрала волосся, що прикривало її посинілу щоку, і нахилилася до смуги сонячного світла. Деякий час доктор Маєрс мовчки розглядав сліди, а потім склав руки.

— Зрозумів. Ганно, розкажіть мені докладно, що сталося. Ви перелазили через стіну? Чому ви перелазили через стіну?

— Я не... — заговорила Ганна, однак замовкла. Вона мала б сказати: «Я не хотіла, щоб Невілл бачив мене біля будиночка». Але злякалася, що такі слова мимоволі викажуть її упередженість щодо до нього. Тож затинаючись пробубніла: — Так я хотіла скоротити... клавдські ворота були зачинені.

— Гаразд, ви перелізли через стіну. Що було далі?

— Я саме спускалась і відчула, як хтось вхопив мене за ногу.

— Хтось? То ви спочатку не знали, що то Невілл?

— Ні, спочатку не знала. Було темно, я злякалася, вирвалася і втекла.

— А він побіг за вами?

— Так, він кричав щось типу «стій» чи «стій, порушнице». Вже не згадаю.

— Зрозуміло, а що було далі?

— Він зловив мене біля галереї, — мовила Ганна. Слова загусли в її горлі, як смола. Вона знову почула ритмічне тупотіння ніг Невілла позаду, згадала, як боляче стрепенулося її тіло, коли він схопив її за комір і потягнув. — Він спіймав мене за кардиган і підчепив, а я впала. Потім накинувся на мене всім тілом. Тримав руку на моїй потилиці. Я не могла... — Ганна на мить притихла. Її дихання пришвидшилося, а пульс несамовито застугонів у вухах. — Я не могла навіть дихати. У голові запаморочилося.

— А потім?

— А потім хтось ще прийшов і запитав, що відбувається. Невілл підвівся, а я... просто втекла. Я дуже злякалася.

— Але ви бачили, що то він?

— Так, коли він підчіплював мене. Тоді я його впізнала, — відповіла вона й почула, як затремтів голос. На очі навернулися сльози. — Я абсолютно впевнена, що то він. Я впізнала його голос і його... — Ганна притихла, бо не могла промовити «його запах». Ці слова натякнули б на їхню близькість, а цього їй хотілось уникнути. Тож дівчина повела далі затинаючись: — І т-там був ще хтось. Чоловік. Думаю, що викладач. У будь-якому разі він говорив з Невіллом. І зможе підтвердити мої слова, те, що саме Невілл схопив мене. І постраждало не лише обличчя, подивіться.

Вона підвелася, взялася за низ своєї футболки й підняла її, оголивши ребра. На них виднілися багряні подряпини, які потемніли й обернулися на крапчасті фіолетові синці.

— Дивіться, я ж нічого не вигадую, — додала Ганна й почула, як Емілі, побачивши її побиті ребра, глибоко зітхнула. Вона відпустила футболку й сіла назад. Її щоки палали.

— Гаразд, послухайте, передусім дозвольте наголосити, що я зовсім не сумніваюсь у тому, що ви це пережили, — повільно мовив доктор Маєрс. Він підвівся й поволі пішов до вікна, ніби намагаючись дати собі час обміркувати відповідь. — Вірю, що така подія... що ж, украй неприємна. Я не дивуюся, що ви зараз шоковані. Але я просто розглядаю послідовність подій з погляду Невілла. Ви ж самі сказали, що не знали, чи то Невілл, аж поки він не схопив вас. Так?

— І що? — розгнівалася Ганна. Вона з тремтінням вдихнула, зрозумівши, що її тон мимоволі став різким і звинувачувальним. Тож відповіла спокійніше: — Ні. Справді, я не зрозуміла спочатку.

— Цілком імовірно, що Невілл теж вас не впізнав. Він просто побачив, як хтось вривається до коледжу і — досить слушно — попросив ту людину зупинитися. І побіг за нею, коли та не послухалася.

— Докторе Маєрсе, ви бачили ці синці? — Емілі підвелася. Її голос був загрозливо-спокійним. Ганна відчула, що та ледь-ледь стримувала гнів. — А Ганнине обличчя ви бачили? Він не просто побіг за нею, а вискочив на безпорадну студентку та притискав її головою до землі, не даючи й слова сказати. І найголовніше — це не вперше він ось так переслідує Ганну, бо насправді...

— Що ж, у тому й річ, — урвав її доктор Маєрс. — Саме це я й намагаюся зрозуміти. Бо, очевидно, коли ви кажете, міс?..

— Емілі Ліппман, — різко кинула вона.

— Міс Ліппман, ви кажете, що це не перший випадок його неприпустимої поведінки, а це вже серйозне звинувачення. Хай там як, але я не можу простежити зв’язку. Ганна й сама зізналася, що тоді було дуже темно і вона не впізнала Невілла, аж поки він не схопив її. Не певен, що за таких обставин Невілл мав вибір і навмисно вислідковував саме Ганну. Як я розумію, він просто ловив потенційного зловмисника. Може, трохи й перестарався, та все ж...

— Він увірвався до моєї кімнати, — сказала Ганна. Її серце мало не вискакувало з грудей. — Він зайшов до моєї кімнати, поки мене не було...

— А сталося щось неприпустиме, коли він там був?

— До сраки припустимість, бо передусім він не мав права заходити до тієї довбаної кімнати! — закричала Емілі.

Доктор Маєрс змінився на лиці й підвів руку.

— Міс Ліппман, перепрошую, але попрошу вас знизити тон, а якщо ви ще раз до мене залаєтесь, то покинете цей кабінет. Я хочу почути відповідь Ганни. Ганно, щось тоді сталося? Тоді, коли він зайшов до вашої кімнати?

— Він сказав, що приніс посилку, — відповіла Ганна, а сама перевела погляд від доктора Маєрса на вікно. У горлі пересохло. Їй знову защипало в очах, і вона щосили закліпала, намагаючись стримати сльози, які могли зрадливо покотитися будь-якої миті. Вона не заплаче... вона не заплаче перед доктором Маєрсом. — Коли я попросила, він мені її не віддав.

— А він таки мав ту посилку?

Ганна мовчала. Просто заплющила очі й кивнула.

— Що ж, — сказав доктор Маєрс дещо жвавішим тоном, у якому чітко чулися слова: «Я-вам-співчуваю-але-час-за-вершувати-цю-розмову».

— Мені дуже прикро, що ви пережили такий вочевидь неприємний досвід. Наразі пораджу вам припинити лазити через стіни, а заходити до коледжу належним чином, як і всі інші. Так, я поговорю про все з містером Невіллом...

— Що? — Ганна нажахано перебила його. — Ні! Будь ласка, не кажіть йому, що я вам усе розповіла.

— Але я не можу розглядати цих... звинувачень, поки не вислухаю версії містера Невілла, — відповів доктор Маєрс. Його обличчя ставало роздратованим, а співчуття поволі випаровувалося. Він підійшов до вікна й повернувся до них обох спиною, а потім крутнувся й примостився однією ногою на куточок столу. Спробував видушити із себе усмішку, що підкреслила б його розуміння.

— Послухайте, Ганно, от що важливо: я можу продовжити цю справу, якщо хочете. Але тільки коли поговорю з містером Невіллом і почую його версію. Що скажете?

Ганна глянула на Емілі. Та склала руки на грудях і, очевидно, ледве стримувала свою лють, але нічого не сказала, лише напружено знизала плечима: «Вирішуй сама».

Паскудство.

Доктор Маєрс глянув на годинник. Він навіть не спробував приховати цього жесту.

— Можна мені трохи подумати? — запитала Ганна. Вона чула, як тихо й невпевнено звучав її голос. Він не був схожий на голос людини, що мала правдиві обвинувачення.

— Звісно, — кинув доктор Маєрс і знову підвівся, а його тон зробився теплим і доброзичливим: — Не поспішайте.

Він рушив до дверей, прямо натякаючи, що розмову закінчено.

— А тепер, якщо ви дозволите, готуватимуся, бо на десяту маю зустріч. Ганно, з нетерпінням чекатиму на нашу завершальну консультацію наступного тижня. Радий знайомству, міс Ліппман.

Вийшовши у коридор, Ганна з важким серцем чітко зрозуміла одне: наступного тижня вона не піде на консультацію доктора Маєрса. Ба більше, вона не знала, чи взагалі зможе його бачити.

ПІСЛЯ

У потягу до Единбурга Ганна сиділа й дивилась у вікно, знову й знову прокручуючи в голові розмову з Раяном. Це жарт?

Тест на вагітність. Позитивний.

Нічого нового після розмови з Ґерайнтом вона не почула, але слова з уст Раяна...

«Він скидався на справжній?»

«Вона могла намалювати їх... кульковою ручкою, наприклад».

Паскудство. Паскудство. Вона потерла обличчя. Глибоко в душі вона хотіла б викреслити спогади про ту розмову й отруйні підозри, які вона породила, але розуміла, що це неможливо. Навіть якби Ганні випав шанс чарами стерти Раянові слова з пам’яті, вона ним не скористалася б. Не могла залишити все просто так. Байдуже, правда це чи ні, байдуже, що Ейпріл — затята й невиправна жартівниця — могла бути настільки жорстокою й утнути таку непрощенну безжалісну витівку з Раяном. У будь-якому разі цей факт — важливий шматочок пазлів, який несподівано виринув, звалився як сніг на голову, зруйнував попередню картинку й бачення всієї ситуації.

Позитивний тест на вагітність — справжній чи ні — це саме те, чого бракувало у справі проти Невілла. Мотив. І не тільки для Раяна. Це також мотив для Вілла й для кожного, хто спав з Ейпріл.

Ганна знову пригадала звуки, які вранці після прем’єри долинали крізь зачинені двері спальні Ейпріл. І тепер вона щиро шкодувала, що не зупинилася, не відчинила тих дверей і не побачила на власні очі того, хто там був.

Адже то був не Раян, вона впевнена: настільки переконана, що не запитала про це в нього відверто. Не лише через його поведінку у вечір прем’єри, коли він сторонився Ейпріл, ніби відчуваючи огиду від доторків до неї, а й через його слова під час останньої розмови: «Але написала мені зранку після першої вистави». Якщо Ейпріл була з Раяном у ліжку, то чому писала б йому повідомлення з тією новиною аж через годину? Це було б геть нелогічно — безтурботний гучний секс і тест на вагітність одного й того самого ранку. Раян не повірив би, він здивувався б, чому вона не розказала про все годину тому чи раніше.

Але якщо не Раян, то хто?

Очевидно, що Вілл — наступний кандидат. Але й щодо нього Ганна сумнівалася. Того вечора на виставі щось було не так. Та незрозуміла стриманість чи навіть ворожість між ним і Ейпріл не поєднувалися з гучними награними звуками, що долинали крізь стіну наступного ранку. Хоча Ганна й зніяковіла від цієї думки, але все ж знала, як звучав і звучить Вілл під час сексу — і тоді, і зараз. Спостерігаючи за пейзажами, що монотонно пропливали за вікном, вона думала про свого чоловіка: як він, спершись усім тілом на передпліччя, тримається над нею, дивиться їй у вічі — мовчазний, зосереджений, уважний. Він не стогне, не крекче й не рипається, наче якийсь порноактор.

Чому. Чому вона не залишилася того ранку? Чому не зіщулилася на кріслі у вітальні й не дочекалася побачити, хто саме вийшов зі спальні Ейпріл?

Чому вона не розповіла Ейпріл, що сталося?

Тому що була травмована і все заперечувала. Оговтувалася від... — лише зараз, через десять років, вона може сказати це, не вважаючи, що перебільшує, — оговтувалася від нападу. І тому, що вона не знала. Навіть уявити не могла, наскільки важливим стане це запитання. Не розуміла, що через багато років від нього залежатиме так багато. Її щастя. Її майбуття. Її шлюб.

Раптом потяг заїхав до тунелю, у вагоні стало темно, а Ганна дещо відчула. Щось унизу живота. Тріпотіння, наче всередині неї луснула булька або легесенько стрельнула натягнута гумка. Відчуття, як щось крихітне, гладеньке й ніжне смикнулося всередині неї.

Вона завмерла. Навіть не дихала.

Потяг виїхав з тунелю, і світло знову залило вагон, проте Ганна й далі сиділа заціпенівши, тримала руку на животі й сяяла від щастя. Вперше після смерті Джона Невілла вона не думала ні про Ейпріл, ні про минуле, ні про те, що, можливо, прирекла невинну людину на смерть у в’язниці.

Ганна думала про дитину — про нове життя всередині себе. Її щастя стало до болю сильним.

ДО

— Тапішов ти.

— Сама йди.

З кімнати Ейпріл чітко доносилися голоси. Ганна здригнулась і замислилася, чи розуміє та парочка, що вона сидить через стіну та працює над останнім есеєм у цьому триместрі.

Ганна вже подумала вигукнути щось типу: «Люди, тут дехто намагається вчитися», щоб жартома повідомити їм про свою присутність, та раптом Вілл вийшов, роздратовано грюкнувши дверима.

— Ой. — Він, як і належало, розчервонівся, коли побачив її, а потім додав: — Вибач, я не знав...

— Та що ти, боже, усе гаразд, — відповіла Ганна. Відклала «Королеву фей» і незграбно підвелася, схрестивши пальці. — Ви мені не заважали, — додала вона, а її щоки побагровіли від брехні. — Ну тобто я могла б... я мала б... кудись піти. А в тебе?..

«А в тебе все гаразд?» — хотіла запитати вона, але побоялася, що ці слова прозвучать поблажливо і недоречно. Так чи інак Ейпріл — її подруга. Подруга, яка, ймовірно, підслуховує за дверима. Тож не можна переходити на бік Вілла.

Однак Вілл насупився, підійшов ближче — і пильно й збентежено придивився до неї.

— Ганно, що в тебе з обличчям?

Ганні залоскотало в животі від тривоги. Невже це триватиме наступні кілька днів? Невже вона розповідатиме ту історію знову й знову?

— Дуже видно? — Ганна розуміла, що уникає відповіді, але ще не надумала, як бути далі. Чи справді вона готова дати цій справі більшого розголосу?

Вілл кивнув.

— Ну... все не так уже й жахливо, але створюється враження, що ти сперечалася з дверима й програла.

— Так воно й було, — відповіла Ганна й тремтливо засміялася. Вона збрехала ще раз. А може, у її відповіді й була частка правди. Не важить. Хай там як, вона не розповість Віллові про те, що сталося. Бо він відреагує ще гірше, ніж Емілі: ймовірно, силою потягне її до голови коледжу, і вона знову зіткнеться з тією витончено-ввічливою скептичністю.

— Ти йдеш на завершальну виставу Ейпріл у суботу? — зрештою запитала Ганна, однак не через цікавість, а радше через бажання змінити тему.

Вілл скривився і глянув їй у вічі.

— Ні, на вихідних день народження моєї мами, а вона не... гаразд, не зважай, байдуже. Я їду додому, до Сомерсета. У неділю вернуся. Саме тому ми й... Ну ти сама все чула.

Якусь хвильку вони мовчки стояли, прикипівши одне до одного до болю пронизливими поглядами. Ганна вдивлялася в його світло-карі, як торфова вода, очі. Бачила, як рухаються м’язи його щелепи, коли він ковтав. За мить Вілл підступив до неї й простягнув руку, а її спину всипало морозом від гострого бажання — воно, таке потужне, лоскотливо пробіглося її шкірою.

На мить Ганні здалося, що Вілл доторкнеться до неї. Вона мимоволі глянула на зачинені двері до кімнати Ейпріл, і цей простий рух очима зруйнував магічну енергетику між ними. Він опустив погляд і відступив, ніби лише щойно пригадав, де перебуває та чому.

— Ну добре, ще побачимося, — мовив Вілл і пішов.

Згодом насуплена Ейпріл вийшла зі своєї кімнати. Ганна запідозрила, що та підслуховувала під дверима й чекала, поки піде Вілл.

— Усе гаразд? — запитала Ганна. — Що сталося?

— Довбана мамка мого недохлопця сталася, а більшого й не треба, — кинула Ейпріл. Вона роздратовано постукувала ногою, аж випромінюючи негатив. — Як він посмів? У суботу остання вистава, і він добре знає, що для мене означають ці виступи. Але де там: мамці погано, мамці буде п’ятдесят, мамця передусім.

Останні слова вона промовила плаксивим дитячим голосом, геть не схожим на розважливий Віллів. Ганна хотіла заперечити, та їй вистачило одного погляду на грізне обличчя подруги, щоби передумати.

— Ну він же був на прем’єрі... — несміливо мовила Ганна. Ейпріл накинулася на неї:

— Ну і? Цей козел драний — мій хлопець! Або був ним. Я серйозно задумалася, бо бачу, що йому мої почуття до одного місця. Прем’єра — це найнижча планка, усі були на тій прем’єрі, навіть Г’ю! Та навіть Емілі, щоб вона згоріла! Ганно, це найважливіше, що я коли-небудь робила у своєму житті. Я лише хочу, щоб він підтримав мене, а не свою іпохондрійну мамку. Хіба я так багато прошу?

«Його мати хвора?» — задумалася Ганна, та одразу зрозуміла, що немає сенсу питати про це в Ейпріл. Їй не хотілося ще дужче розпалювати гнів подруги.

— Та забудь про нього, — мовила Ганна натомість. — Я прийду в суботу. І знаєш що? Після виступу ми дещо влаштуємо. Вечірку. Справжню. Ми зберемо всіх акторів у барі й організуємо тематичні коктейлі. «Медея»... Що пасуватиме? Щось криваве... Журавлинний сік з горілкою й гренадином!

— Це хіба не «Секс на пляжі»? — запитала Ейпріл.

Ейпріл полагіднішала: думки про вечірку захоплювали її, і розривна лють поволі слабшала. Вона обійшла крісло й упала в нього так, що аж пружини заскрипіли.

— Ідея з вечіркою крута. Ти чесно для мене все організувала б?

— Та звісно, — відповіла Ганна. Вона дружньо поплескала Ейпріл по плечу. — Ти ж моя найкраща подруга!

На мить запала тиша, а потім обличчя Ейпріл осяяла широка усмішка — така яскрава, ніби на Ганну спрямували мегаватний прожектор.

— Ти, Ганно Джонс, тупо найкраща, от яка ти! — вигукнула Ейпріл, а тоді підвелась і розправила спідницю. — Добренько. Вечеряти йдеш?

— Я не можу, — розчаровано відповіла Ганна. — Маю закінчити есей. Цілий тиждень готувалася до іспитів і так замахалася, що тепер мозок геть не варить.

Ейпріл зупинилася й глянула на неї. Потім на куточках її вуст замерехтіла усмішка, а на щоках з’явилися ямочки.

— Хочеш допоможу?

— З есеєм? — Ганна насуплено глянула на подругу. — Ти читала Спенсера?

— Та ні, можу посприяти концентрації, — кинула Ейпріл, пішла до своєї кімнати й, судячи зі звуків, запорпалась у гармидері приліжкової тумбочки. Згодом вона вийшла з двома пігулками на долоні й простягнула їх Ганні.

Ганна витріщилася на них. То були напівпрозорі капсулки, наповнені десятками крихітних кульок.

— А що це? Щось типу «Нодозу»?

— «Нодоз» для дорослих, — відповіла Ейпріл. На її вустах знову замерехтіла легесенька усмішка, від якої на одній щоці майнула й миттєво зникла ямочка. — Ну, бери. Там, де я їх взяла, запаси величезні.

— Я... Послухай, дякую, але, якщо чесно, то я майже закінчила. Мені просто треба добити кілька абзациків, тоді здам.

— Ну добре, як хочеш, — безтурботно мовила Ейпріл, недбало поклала таблетки до кишені й взяла своє пальто. — Так, горілка, журавлина, шампанське й крем де касис.

— Що?

— Для «Медеї». Горілка, журавлина, шампанське й крем де касис. У келиху для шампанського. З коктейльною вишенькою зверху.

— Домовилися, — кивнула Ганна, і Ейпріл усміхнулася.

ПІСЛЯ

Дорогою з вокзалу Ганна зателефонувала Відлові.

— Дитя поворухнулося!

Сильний шум і звук пожежної машини на фоні видавали, що Вілл надворі.

— Що ти кажеш?! — запитав він, перекрикуючи сирену. — Хто поворухнувся? Вибач, тут страшний гамір.

— Дитя. Я відчула його, Вілле, я відчула, як наше дитя рухалося.

На мить запала тиша, а потім вона почула його здивований радісний сміх.

— Поворухнулося? Ти прямо відчула?

— Так! Двічі! Я саме верталася додому й відчула рухи. Вілле, це так дивовижно, ніби як лускання бульбашок чи щось таке. Так незвично! Таке вже траплялося, просто я не була певна, що саме відчуваю, а цього разу так по-особливому. І я одразу зрозуміла. Я зрозуміла, що це він.

— Він?

Стать дитини й досі була для них таємницею — рішення, яке радше належало Ганні, аніж Віллові. Звісно, скидалося на своєрідний забобон, але так чи інак, а вона не могла пояснити цього бажання.

— Або вона, — додала Ганна й почервоніла. — Просто дивно казати «воно», коли дитина стає справжньою людиною.

— Я теж хочу його відчути, — мовив він, а Ганна почула захоплений сміх у його голосі. — Як гадаєш, зможу?

— Не знаю. — Ганна поклала руку на живіт, щоби перевірити, і, звісно ж, нічого не відчула. — Не впевнена. А ти вже йдеш додому?

— Так, я сьогодні раніше звільнився, — відповів він уже іншим тоном, виснаженим і роздратованим. — Паскудна сьогодні робота. Як думаєш, це нормально — ненавидіти свого боса?

Ганна прикусила губу. Бідолашний Вілл. Він ніколи не хотів працювати бухгалтером. Він бажав змінити світ, але вплутався в цю роботу, коли переїхав до Единбурга, а тепер не може кинути її.

— Ну... я не ненавиджу Кеті, — дещо невпевнено мовила вона.

— У цьому світі мало таких, як Кеті, — відповів Вілл. — Ну принаймні не в бухгалтерії. І, як завжди казав мій батько, якби робота дарувала задоволення, то за її виконання ніхто не платив би.

Ганна розсміялася, але коли вони поговорили про вечерю й попрощалися, відклала телефон зі щемким відчуттям. Вілл завжди був головним годувальником — бухгалтер заробляє більше за продавчиню в книгарні, ось і все.

Тепер же вона відчувала, що її прийдешня декретна відпустка тисне на нього.

Та не знала, що із цим удіяти.

— Я ЙОГО ВІДЧУЮ? Зараз рухається? — Вілл прибіг, перестрибуючи по дві сходинки за раз, а потім обійняв Ганну так, що в неї аж кістки затріщали. Вона відчула прохолоду його шкіряного одягу на своїй шкірі. Дещо згодом похитала головою.

— Навряд чи. Зараз я його не відчуваю. У будь-якому разі не впевнена, що ти зміг би відчути щось ззовні. Ще дуже рано. У книжках, здається, пишуть, що інші можуть відчути рух тільки на шостому місяці.

— Поворухнувся, — мовив Вілл, ніби не йняв віри своїм словам. Його обличчя розпливлося в безтямній усмішці. Він завмер, ніби на мить розгубившись, а потім кинувся до Ганни й нестримно поцілував її, взявши її обличчя в долоні та припавши холодними вустами до її теплих. — Наш малюк поворухнувся! Боже мій, Ганно, я ж не сплю? Це відбувається насправді?

«Саме так», — хотіла відповісти вона, але натомість мовчки всміхалася й відчувала їхнє спільне щастя, яке, мов повітряна кулька — величезне й тендітне — застигло між ними.

— А що це за запах? — запитав Вілл, урвавши всі їхні мріяння.

— Цибуля, чортова душа! — Ганна забула про неї, бо розхвилювалася, почувши Віллові кроки на сходах. — Я готую болоньєзе.

Вони подалися на кухню, Ганна заглянула до сковорідки й почала відшкрібати пригорілу цибулю.

— Здається, нічого страшного. Буде трохи карамелі-зована.

— Буде смачнюща, — заспокоїв її Вілл. — А як твоя консультація?

Боже, консультація. Здавалося, що вона була мільйон років тому, тож якусь мить Ганна пригадувала, чим вона закінчилася.

— Ой... добре... тобто не зовсім добре. Тиск і досі трохи зависокий. Але нічого серйозного. Акушерка не думає, що це прееклампсія чи щось таке. Мені, мабуть, треба трохи менше стресувати. Вона сказала прийти наступного тижня, просто для спостереження.

Ганна притихла, бо настала та мить, коли вона мусила дещо розповісти. Про відвідини Раяна. Не можна приховувати цього від Вілла. Це безпосередньо стосується його.

— Мала вільний час після клініки, — обережно почала вона, викидаючи фарш на сковорідку, щоб не дивитися на Вілла, промовляючи ці слова, — то я... я провідала Раяна.

— Прошу? — Вілл приклав долоню до вуха. М’ясо забризкало й зашкварчало, тож цей шум поглинув її слова. — Кого ти провідала? Я не розчув.

— Я провідала Раяна, — сказала вона гучніше, а тоді відклала ложку й обернулася. — Нашого Раяна. Раяна Ковтса.

— Хвилинку, — мовив Вілл і насупився. Ганна не могла розшифрувати вираз його обличчя: суміш недовіри й пригніченого роздратування, якого він намагався не показувати. З-під коміра байкерської куртки виповз рум’янець і забарвив його засмаглі щоки. — Ти поїхала аж до Йорка, щоб зустрітися з Раяном Ковтсом? І нічого мені не сказала?

— Та я не планувала, — швидко пояснила Ганна, хоча не була повністю щирою. — Я йому навіть не телефонувала, щоб хоч якось попередити. Вже в дорозі замислилася, що його взагалі може не бути вдома. — Вона на мить притихла, подумавши, що принаймні останні слова правдиві, а потім повела далі: — Я мусила, Вілле. Просто не могла викинути з голови слів Ґерайнта. Хотіла запитати в Раяна особисто, зрозуміти, чи той Ґерайнт просто нав’язливий переслідувач, а чи справді його товариш. Якщо він усе вигадав, то я мусила переконатися в цьому, щоб, можливо, навіть звернутися до поліції.

Вілл уже не був таким ошелешеним, як хвилину тому, ніби її останні слова трохи прояснили ситуацію, але досі спантеличено хитав головою.

— І ти не могла зателефонувати? Та це ж Йорк! Він же не десь за рогом, правда ж?

— Але й не так далеко. І, між іншим, подорож потягом мені сподобалася, заспокоїла. А ще я відчувала... не знаю, Вілле. Я просто мусила навідатися до нього. Поговорити з ним особисто, а не розпитувати про все телефоном. Я не дуже пишаюся тим, як ми «підтримали» його після інсульту. Ти ж теж?

Звісно, ці слова дещо присоромили Вілла. Він легенько хитнув головою, цей жест скидався на щось середнє між згодою й запереченням, хоч і не був ані тим, ані другим. Хай там що, Ганна зрозуміла його. Так, Вілл знав, що вона мала на увазі. Ні, він теж не пишався своєю поведінкою. Раян був його другом — одним з найкращих — і заслуговував на ліпше ставлення.

— Як він? — зрештою запитав Вілл. Він розвернувся і скинув із себе куртку — радше, щоб згаяти час, подумала Ганна. Його потилиця досі пашіла.

— Ну... на диво добре, якщо чесно, — відповіла Ганна. Вона глянула на Віллову спину, на обриси його плечей під футболкою та спробувала уявити, що було б, коли б його, як Раяна, буквально за день скосила хвороба. Ця думка різко кольнула їй серце. — Він і досі у кріслі колісному, але вже дуже гарно говорить. Трохи затинається і часом забуває слова, але нічого серйозного. Дітей я не бачила, але, гадаю, вони чарівні. З Беллою йому дуже пощастило.

— Ага, — повільно мовив Вілл. — 3 Беллою він зірвав славний джекпот. То що він сказав про того репортера? І я так розумію, ви розмовляли про... — він ковтнув, — про Ейпріл?

— Так, — відповіла Ганна. Вона сіла на табурет біля стільниці й почала розтирати втомлені ноги. — Так, розмовляли. Раян направду знає його. Сказав, що Ґерайнт — хороший хлопець. А ще він поділяє певні його думки. І... — О боже, невже вона справді це скаже? Мусить. Не годиться приховувати цю розмову від Вілла, надто ж тоді, коли ситуація стосується його безпосередньо. Вчинити так було б несправедливо. — Він сказав, що спав з Ейпріл. Ти знав?

— Так, здогадувався, — коротко відповів Вілл. Він підійшов до плити й узявся готувати вечерю. Ганна бачила, як напружилися м’язи його плечей під футболкою.

— І він... він підтвердив чутки, про які я розповідала тобі вчора ввечері. Про... — Вона притихла. Усе виявилося значно складнішим, ніж очікувала. Чому так важко сказати правду коханому чоловікові? — Про тест на вагітність. Вілле, вона сказала Раянові, що вагітна. Вона сказала, щонайменше натякнула, що то його дитина.

Жар почав поволі сходити з Віллової потилиці. Довгу мить він просто стояв на місці — нерухомо, з опущеними плечима.

— Господи...

— Так, — мовила Ганна й відчула, як їй скрутило в животі. — Він не знає, чи Ейпріл казала правду про вагітність, але... так вона розповіла.

— Чому? — запитав Вілл. Його голос скидався на стогін.

— Чому вона брехала б Раянові?

— Ні, Ганно, я про тебе. — Вілл відклав ложку, прибрав сковорідку з плити, обернувся й поглянув її просто у вічі. Його бліде обличчя застигло. — Чому ти це робиш? Чому саме зараз?

— Чому я роблю що?! — вигукнула вона. — Намагаюся дізнатися правду? Бо Невілл помер, Вілле. Помер. Я мушу знати, чи прирекла невинну людину гнити у в’язниці! Невже ти не розумієш?

— Ні, розумію, — відповів Вілл, опанувавши себе. Страждальні нотки зникли з його голосу. Тепер він заговорив рівним і неприродним тоном, ніби взявся пояснювати щось маленькій дитині. — Насправді я думаю, що це ти не розумієш, Ганно. Ти не бачиш, що робиш? Якщо Невілл не винен, то винен хтось інший. Так, Невілл помер, але цього не змінити. Може, пора про все забути?

Після цих слів Ганна витріщилася на Вілла так, ніби він — незнайомець, що раптом вигулькнув на її кухні.

— Вілле, ти серйозно? Ти кажеш, що вбивця Ейпріл розгулює на волі, а тобі байдуже?

— Я кажу, що вбивця Ейпріл, якого судили й визнали винним за законом, помер у в’язниці. І для всіх нас така розв’язка найліпша! Яка користь із того, що ти розкопуєш усе, шукаєш мотиви, яких не було, розворушуєш бруд десятирічної давнини? І що з того, що Ейпріл надіслала Раянові тест на вагітність? Ти підеш із цим до поліції? Для чого? Щоб той хлопець у кріслі колісному, який має двох маленьких донечок і кохану дружину, гнив у в’язниці замість Джона Невілла?

— Я не сказала, що підозрюю Раяна! — різко випалила Ганна, та Вілл перебив її.

— А кого ж тоді? Г’ю? Емілі? Мене?

— Не будь дурнем, тебе навіть у коледжі не було того вечора, — огризнулася Ганна. — А сотні інших студентів і співробітників були, але не потрапили під слідство через мої докази проти Невілла. Я не можу із цим змиритися, хай навіть тобі до одного місця те, що сталося з Ейпріл!

Вона замовкла, злякавшись своїх слів. Зрозуміла, що зайшла надто далеко. Вілл не дурник. І він не менше за неї страждав через Ейпріл.

Ганна завмерла, чекаючи, що він докорятиме їй — за несправедливі слова, за безвідповідальне рішення копати далі. Думала, що він назве її егоїсткою або одержимою, присоромить, що вона десять років спокійно дозволяла Невіллові гнити у в’язниці, а ще запитає, чому вона спохопилася саме зараз, що змінила його смерть.

Ганна знала, що не змогла б відповісти на жодне із цих запитань. Бо хоч що скаже Вілл, він матиме слушність.

Однак він змовчав. Не промовив жодного слова. Просто обернувся до неї спиною, знову поставив сковорідку на плиту й узявся помішувати страву.

ДО

— Вона йде, — сказала Ганна Раянові, відірвавши погляд від телефона. Як і домовлялися, Г’ю з горішньої кімнати будиночка чергових написав їй, коли група акторів увійшла через центральні ворота. — Вони будуть тут за п’ять хвилин. Вимкніть хтось музику.

«Де ти????» — написала вона Емілі, коли світло погасло. За баром заметушилися. Тієї ж миті Odelay Бека приглушили і стало так тихо, наскільки це можливо в приміщенні, сповненому студентами напідпитку. «Увімкніть довбане світло!» — прогарчав хтось у глибині кімнати, але бармен доброзичливо похитав головою.

— Ай, тихо будь, друже. Дай їм п’ять хвилинок.

Вони причаїлися в зеленкуватому мороці, тьмяність якого розбавляло світло холодильників за баром і глухе сяйво вказівників аварійних виходів. Коли головні двері зі скрипом відчинилися, натовп миттєво збурився, але Г’ю швидко всіх заспокоїв, прошепотівши: «Це я, вони позаду». Потім прослизнув за столик, до Ганни.

У повітрі зависла напружена тиша. Раптом Ганнин телефон завібрував. Хтось зайшовся нервовим сміхом. Вона сиділа навпочіпки, а тому мусила докласти зусиль, щоб дістати його з кишені. То, певно, Емілі написала — попередила, що запізнюється, але вже біжить. Точно, Емілі.

Але вона не бігла.

«Вибач. Робота».

Ганна витріщилася на це повідомлення, шокована і розлючена водночас. «Вибач. Робота». А більше вона нічого не хоче сказати? Іспити ж позаду. Ейпріл нібито її подруга. Та часу на роздуми вже не було.

Двері до бару знову відчинилися, цього разу широко, впускаючи струмінь літнього нічного повітря. Ганна почула знайомий голос Ейпріл.

— ... а я сказала йому, що жарт дурний, що це вже занадто. А що зі світлом?

— Сюрприз! — Вигук рознісся всім приміщенням, і світло спалахнуло. Групка акторів у костюмах стояла просто у дверях — всі вони, як і належить у такій ситуації, сяяли від приголомшення. Ейпріл верещала й затуляла обличчя руками, дуже вправно вдаючи подив від такого дійства, хоча Ганна добре знала, що Ейпріл допомогла все підготувати — від списку гостей і до точних пропорцій фірмового коктейлю «Медея».

— Боже мій! — повторювала вона й обіймала всіх по черзі, витираючи, Ганна була певна, удавані сльози. — Людоньки! Ви що! Не можу повірити, що ви все це придумали!

— Вітаю тебе, Ейпріл. Ви всі неймовірні, усі, — мовила Ганна, підійшла до Ейпріл і обійняла її, відчуваючи шорстку перуку на своїй щоці й сподіваючись, що теракотовий макіяж не залишиться на її одязі. — А особливо ти, — прошепотіла вона.

— А ти така крута, що все це організувала, — прошепотіла у відповідь Ейпріл. Потім відійшла й закрутилася на місці, розвіюючи своєю тогою. — Ну як тобі мої манатки?

— Люкс! Хоча й не думала, що прийдеш у костюмі. Чого так надумалася?

— Та що, завіси опустилися аж о дев’ятій тридцять. От я й подумала: нащо гаяти час, коли вже можна випити. Луїс і Клем принесли змінний одяг у сумці. Про Роллі й Джо не знаю.

— Якщо хочеш, збігай до кімнати й перевдягнися, — запропонувала Ганна. — 3 тостами можемо й почекати.

— А будуть тости? — з удаваним жахом запитала Ейпріл, а Ганна вишкірила зуби.

— Та жартую!

— Ні, най буде! Хочу здобути всю славу. Ти не хвилюйся, я піду нагору через одну сек. Бо спершу випити хочу. Де там мій коктейль?

— Ходімо, я пригощу тебе й інших акторів першими келихами.

— Ні, — твердо відповіла Ейпріл. — Це я тебе хочу пригостити. Бандо-бандо! — загукала вона, намагаючись перекричати дедалі гучніший шум голосів та музики й замахала рукою до групки акторів. — Ідіть до бару, я хочу вас пригостити!

МАЙЖЕ ЧЕРЕЗ ГОДИНУ Ейпріл, що сиділа на чолі столу посеред бару, підвелася. В одній руці вона тримала телефон, у другій — келих із шампанським, а сама похитувалася. Ганна навіть подумала, що її подруга намірялася вилізти на стіл, але та просто вигукнула, перекричавши гучний гамір:

— Увага, мої шалапути! — Вона обвела рукою стіл, а люди, що сиділи за ним, обернулися — веселі й трохи п’яні — до неї. — Я хочу виголосити тост. Цей рік майже скінчився, він став кайфовим початком нашого нового життя. Правда ж?

— Так, так! — вигукнув хтось, і всі підняли келихи.

— Той старий пердун, голова коледжу, сказав би нам, певно, що ми приперлися до Пеламу працювати, учитися або морочитися ще з якоюсь академічною фігнею. А я хочу сказати, що це брехня! Ми тут не для роботи. Ми тут для... дружби.

Вона притихла й вказала келихом на Ганну, і та відчула, як її щоки залив рум’янець.

— Бо друзів, хороших друзів, торба як важко знайти, — провадила далі Ейпріл. Вона була, безсумнівно, п’янюча, навіть трохи хиталася, але трималася дуже добре. — Друзів, які прикриють твою спину, друзів, які ніколи не зрадять. Коли знайдете такого друга, тримайтеся за нього. Правильно кажу?

— Однозначно! — крикнув хтось з іншого боку столу.

— Ну добре, тоді за це і вип’ємо. За друзів. За справжніх друзів! — вигукнула Ейпріл і підняла келих, розливши червоний напій собі на руку.

— За справжніх друзів! — заволали всі за столом.

— За тебе, Ейпріл, — сказала Ганна, підійнявши келих.

Ейпріл легенько й по-театральному вклонилася, від чого перука сповзла на одне око, а потім усміхнулася до подруги.

— А тепер, ви вже даруйте, піду до свого будуара перевдягнутися, — оголосила вона.

— А хіба не пізно? — із сумнівом запитала Ганна. — Уже майже одинадцята. Нас скоро витурять звідси.

— Чорта пухлого, — урочисто мовила Ейпріл і тицьнула пальцем на Ганну: — А ти не смій драпнути до ліжка, коли я повернуся до тебе спиною, юна леді. Я вернусь і гулятиму до останнього. Надіюся, що ви всі будете тут. Я говорю про кожного з вас, — сказала вона, обводячи звинувачувальним поглядом невеличкий натовп, що скупчився навколо столу. — Сьогодні субота, майже кінець триместру. І ви, ботанчики, можете хоч раз гарно гульнути!

По цих словах, драматично махнувши тогою, Ейпріл зникла за дверима. Г’ю звів брову й глянув на Ганну, яка спершу зайшлася сміхом, а потім відчула себе зрадницею.

— Та бачу-бачу. Але ти ж її знаєш. І це ії вечір. А ще вона була розчарована, що Вілл не прийшов.

— А я розумію, чого він злиняв, — пробурмотів Раян. — Увесь тиждень вона ставилася до нього, як до лайна.

— Ага, саме хотів сказати. Вона, може, і класна акторка, але й добряча скалка в дулі, — додав один з акторів, що грав у п’єсі. Ганна не знала його імені напевно, але пригадала, що Ейпріл, здається, називала його Луїсом. — Я і тижня не витримав би її. Респект тому хлопові, що терпів цю королеву драми майже весь рік.

— То, може, вони розійшлися? — втрутилася Клем. Ганні здалося, що так дівчина спробувала зам’яти розмову про вади Ейпріл. — Той тост і балачки про дружбу. Щось типу «жіноча солідарність понад усе». Зазвичай людина так каже тоді, коли її кидонули.

— То Ейпріл тепер знову на ринку вільних дів? — поцікавився Роллі. — Мені ставати в чергу? Вона ще та скалка в одному місці, але ж гаряча штучка!

— А що значить «знову на ринку»? Як я чув, вона з нього не йшла, — сказав його друг з кумедно-хтивим голосом. Вони обидва зайшлися диким реготом, але Ганна не сміялася. І Раян теж. Його обличчя палало громовим гнівом.

Пролунав перший дзвінок. Ганна підвелася:

— Я йду до бару, бо вже час останніх замовлень. Комусь щось брати?

— Мені одну пінту, — відрубав Раян.

— Кому ще?

— Я буду «Гіннесс». Щира дяка, — сказав Луїс.

Клем похитала головою.

— Я хотів би плящину чогось, — мовив Ролл, ніби перед ним стояла барменка. — Що там вони мають? «Сол»? «Естреллу»?

— Я запитаю, — коротко кинула Ганна.

— Я буду лагер, — сказав Г’ю, — але піду з тобою, бо ти сама не донесеш.

Ганна кивнула, почекала, поки Г’ю вибрався з-за вузької лавки, а потім розвернулася й рушила через велелюдну кімнату до бару. Годинник над стійкою показував, що вже за три одинадцята. Ейпріл не було вже майже двадцять хвилин, а бар от-от мав зачинятися. Дійти до Нового дворика й повернутися назад можна за кілька хвилин. Гаразд, за десять хвилин, якщо знімати перуку й макіяж. Ейпріл передумала? Чи запросила когось до себе?

— Що кому?! — крикнув бармен навпроти. Ганна підняла руку.

— Так-так, я наступний! — вигукнув кремезний хлопець у футболці для регбі й проштовхнувся вперед.

Незабаром пролунав другий дзвінок, і Ганна здалася.

— Думаю, потяг пішов, — сказала вона Г’ю.

— Ага. Які плани? Спатусі?

Ганна кивнула. Вони повернулися до столу, за яким досі сидів Раян та інші.

— Вибачте, не змогла доступитися до бару.

— Треба було послати того хлопа! — сказав друг Луїса. — Останні замовлення потребують трохи м’язів.

Усмішка Ганни згасла.

— Я, мабуть, піду спати, бо реально замахалася. Вибачте, що йду першою. Знаю, що зануда. Було дуже приємно познайомитися, — сказала вона групці акторів.

— Що? — Раян відірвався від захопливої розмови з хлопцем, якого Ганна ніби вже бачила в клавді. — Вибач, що ти сказала?

— Тоді ти — довбаний марксист, безсумнівно! — вигукнув його співрозмовник, наче їхня бесіда не переривалася.

— Я додому! — відповіла Ганна, підвищивши голос. — Вибач, що не принесла тобі пінти, не змогла навіть доступитися до того бару.

— Та нічого, — озвався Раян. — Слухай, Річе, якщо ти хочеш називати базову перерозподільну фіскальну політику марксизмом...

— Я... я піду з тобою, — дещо невпевнено сказав Г’ю. — Проведу тебе й таке інше.

Ганна вдячно йому всміхнулася. Після того випадку з Невіллом вона почувалася беззахисною та ловила себе на тому, що вечорами дедалі частіше озирається через плече. Швидка хода позаду змушувала її серце калатати, а адреналін підскакувати. Ганну мучив страх, що доктор Маєрс без її згоди поговорив з Невіллом про «звинувачення». І тепер Невілл вишукує її, щоб запитати, якого чорта вона звинуватила його в нападі. Саме тому думка, що її проведуть, надзвичайно заспокоювала.

— Якщо тобі зручно, то я буду дуже вдячна, — мовила Ганна. Г’ю взяв свою куртку з лавки, і вони поволі попрямували до виходу.

Порівнявшись там із групою дівчат, Г’ю одразу ж поступився, легенько вклонився і відчинив двері перед однією з них.

— Хай воно скисне, — видала дівчина, проходячи повз. — У мене є руки, хіба не бачив. Господи, таке враження, що у двадцятих минулого століття опинилася.

Вони проштовхалися повз Г’ю і, сміючись, зникли у дворику.

— Дякую, Г’ю, — мовила Ганна вибачливим тоном, бо він притримав двері й для неї. Після барної духоти повітря надворі було приємним, прохолодним і чистим.

— Прошу, — трохи сумно відповів Г’ю.

Ганну охопили злість і бажання захистити його. Г’ю такий милий. Тільки він помітив, що їй не хотілося йти додому наодинці. І він справді допоміг організувати цей вечір. Навіть попри те, що Ейпріл не була його найкращою подругою. Навпаки, вона завжди ставилася до нього з насмішкуватою зверхністю, крутила ним, як хотіла, мала за попихача й затикала ним усі діри. А Г’ю... Г’ю просто терпів усе зі своєю добродушною усмішкою. Хай навіть його манірність видавалася старомодною, але саме так він зав’язував стосунки з дівчатами. Не кожен має легкий шарм Вілла або провокаційну жартівливість Раяна. Навряд чи Г’ю скоїв злочин століття, притримавши перед дівчиною двері.

Вони ступили на знайому вкриту рінню доріжку в Старому дворику. Ганна взяла Г’ю під руку й ніжно стиснула її. Вона нечітко бачила його обличчя в тьмяному світлі місяця й ліхтарів, що височіли навколо дворика, але навіть попри це їй чомусь видалося, що він виснажений і пригнічений.

— Ти як? У тебе все гаразд?

— Та ніби гаразд, — мовив Г’ю та зніяковіло знизав плечима. — Якщо чесно, я дуже хвилююся через іспити. Я впевнений, що провалив той, який був після першої вистави Ейпріл.

Серйозно? — здивувалася Ганна. Вона пригадала Віллові слова: «Г'ю був найголоватішим хлопаком у нашому й всіх паралельних класах». — Слухай, я впевнена, що ти переживаєш через дрібниці. Усі думають, що провалили, поки не побачать результатів. Усе буде добре.

— Думаєш? — Г’ю скривився. Ганна була вражена — їй здалося, що він ледь стримує сльози. — Просто в медицині ти не маєш права на провал. Якщо не встигаєш за іншими, то тобі ввічливо покажуть на двері. Цей рік... він, по правді, справжній шок. У Карне не надто терпіли ледарів, але вчителі були на боці учнів і підтримували. А в Пеламі... таке відчуття, що тут ти борешся наодинці, боїшся всіх підвести. Ти розумієш, про що я?

Ганна мовчала, адже не могла дібрати потрібних слів. Насправді почуття Г’ю були для неї чужими: навчання в новому місці виявилося геть не таким важким, як вона боялася. У Додсворті не було викладачів на її боці. Їй просто бажали успіхів — як і сотням інших учнів, що навчалися з нею та в паралельних класах. І вона, звісно, не боялася когось підвести. Усі були щасливі, що їй вдалося досягти таких успіхів.

Коли вони повертали за ріг, Ганна подумала, що з усієї їхньої компанії вона найменше знає Г’ю. Зухвалий дотепний Раян, суха саркастична Емілі — вона знала їх менше ніж рік, але здавалося, ніби все життя. Знала їхні заяложені анекдоти, коронні фразочки, чула про їхніх друзів з дому, а ще про їхні перші рази й кошмарних колишніх. А між нею та Ейпріл була невимушена близькість, що можлива лише зі співмешканкою: Ейпріл — та людина, яка бачить її першою щоранку, чує її стогони над есеями, знає, коли в неї менструальні болі, і хто застукував її, коли дудлила молоко просто з пакета.

Навіть Вілл, стриманіший від інших — Ганна знала про його період у школі-інтернаті, про його батька з типовим характером військового та його м’якосерду маму, а ще про різкий розрив з Олівією, подругою Ейпріл. Вона знала, яких викладачів він ненавидів і що хоче вивчати наступного року.

А Г’ю... Г’ю та його думки були для неї таємницею, аж поки він сам не відкрився. І тепер Ганна шкодувала його, бо ж він мусив сам-один справлятися з турботами щодо навчання. Звісно, він дружив з Віллом, але той мав ще десятки друзів та Ейпріл. А Г’ю мав лише одного друга. Ганна вперше зрозуміла, як самотньо він почувався, коли Вілл був не в коледжі або зникав з Ейпріл.

— Чому ж ти мовчав? — запитала вона. — Я й не думала, що ти так переймаєшся. І нащо тоді ти пішов на першу виставу Ейпріл? Ти міг просто сказати, щоб вона відчепилася, і все.

— Ну так, — скривився він. — Я просто... вона так хвилювалася, розумієш? А Ейпріл... Їй важко відмовити.

Ганна мовчала. Тут вона його розуміла.

— Я просто боюся напартачити, — мовив Г’ю, коли вони проходили під Червеллською аркою, яка відділяла Старий дворик від Фелловзького саду. — Мої батьки не заможні, розумієш? Не такі, як у Вілла. Мій тато — простий сімейний лікар, а мама — домогосподарка. Вони все життя економили кожну копійку й відкладали гроші, щоб я навчався в приватній школі. А Пелам... що тут казати, Пелам — це все, чого вони хотіли. Мій тато навчався тут і так пишався, коли я вступив. Я в них один, справді єдина надія. Я не можу їх підвести. Просто не можу.

— І не підведеш, — мовила Ганна, здивована відчаєм у голосі Г’ю. Вона стиснула його руку, відчувши, як напружилися його тонкі м’язи під курткою. — А ще... Навіть якщо ти провалив той іспит — хоч я так не думаю, — то що з того? Вони однаково любитимуть тебе.

Г’ю знову знизав плечима, а потім, ніби бажаючи змінити тему, прокашлявся й сказав:

— У тебе сироти на шкірі. Дати куртку?

Він ніс її в руці. Ганна зупинилася, обернулася до нього й на мить торкнулася його обличчя.

— Г’ю, чому ти такий добрий? — запитала вона, а той ледь-ледь знизав плечима.

— Та не знаю. Просто дурник, мабуть.

— Ти дуже милий дурник, — усміхнулася Ганна. — І дякую тобі.

Вона взяла куртку, накинула її на плечі й повернулася до Фелловзького саду, трава якого біліла від роси. Раптом їй на думку спала одна ідея.

— А ти... а якщо порушити правила? Зараз же останній тиждень триместру. Нас навряд чи виженуть.

Якусь мить Г’ю, здавалося, не зрозумів, що про що вона. Проте незабаром його стурбоване обличчя осяяла широка усмішка.

— Я тільки за.

Вони відпустили руки одне одного й побігли по незаймано-неторканому саду, відчуваючи м’яку росяну траву на стопах. Добігши до іншого краю, зупинилися й перевели подих. Ганна озирнулася назад і побачила їхні зелені сліди зі зрадливо-чорнуватим відтінком на тлі блідих, по-ювелірному витончених і сяйних кінчиків неторканих стеблин. Їй довелося стримати раптовий порив сміху.

Коли вони пройшли крізь ковані ворота до Нового дворика, Ганна всміхнулася й хотіла щось сказати — згодом так і не пригадала що — але зупинилася. З-під арки, що вела до сходів, виринула постать. Постать, що дуже скидалася на... Не може бути.

Вона різко зупинилася.

Г’ю ще трохи пройшов, а потім почув, що вона стала, й обернувся.

— Ганно?

— Tc-c! — наполегливо прошипіла Ганна і показала в протилежний бік дворика. Чоловік, який поволі брів до галереї, їх, мабуть, не побачив — вони стояли в тіні високого тиса.

— Г’ю, — поспіхом прошепотіла вона, говорила тихо, але щоб він почув. — Г’ю, а це, це не... Невілл?

Він придивився, зняв окуляри, витер їх об футболку, знову надів і примружився, намагаючись розгледіти постать, що віддалялася, поволі розчиняючись у мороці галереї.

— Гм, ну так, може бути. Силует його. А що?

— Я впевнена, що він спустився із сьомих сходів. З моїх сходів, — пояснила вона, а Г’ю розгублено глянув на неї.

— Думаєш, він шукав тебе? — запитав Г’ю, порушивши тривале мовчання. Ганна обняла себе руками. Вона раптом затремтіла, попри теплий літній вечір.

— Не знаю.

— То він міг просто робити обхід, — дещо невпевнено мовив Г’ю.

— Який обхід? — запитала Ганна. — Нащо йому шастати сходами в таку пору?

— Хтось міг покликати його, — відповів Г’ю не надто переконливо.

Ганна міцно схрестила тремтячі руки, щоб вгамувати дедалі сильнішу тривогу. Раптом їй закортіло опинитися у своїй кімнаті, вдома, де Ейпріл, мабуть, не перевдягнулася і не зняла макіяжу, а вже вляглася на дивані й хропіла на все горло. Ганна могла б замкнути двері й згорнутися калачиком під теплою ковдрою з гарячою пляшкою води.

Джон Невілл зник у дальньому кінці дворика, у галереї, а Ганна мовчки пішла далі, дедалі більше прискорюючи ходу. Г’ю повагався якусь мить, а потім підтюпцем побіг за нею.

Вони мовчки попростували вздовж дворика і зупинилися біля сьомих сходів.

— А ти впевнена, що він виходив звідси? — зрештою запитав Г’ю.

Ганна стала біля освітленої сходової арки й глянула на темряву вгорі, а потім знизала плечима.

— Я не можу сказати напевно. Але, думаю, що так. А ти справді не бачив, як він виходив?

Г’ю похитав головою.

— Та в мене зір нікудишній. Нічого не бачив, поки ти не сказала. То я почекаю, коли ти дійдеш до кімнати.

— Та не треба, він уже пішов, — заперечила Ганна, але Г’ю рішуче замотав головою.

— Ні, я так хочу. Коли зайдеш до кімнати й будеш у безпеці, напиши мені. Тоді я піду. Але перед тим хочу переконатися, що в тебе все добре.

Він був напружений і стурбований. Ганна зауважила, що його чоло, на яке лягало нерівне світло лампи над сходами, було надто насуплене як для дев’ятнадцятирічного хлопця.

— Добре, — зрештою мовила вона.

Перший крок у сутінки завжди найгірший. Він нагадував стрибок віри — треба наважитися й пірнути в темряву, перш ніж сенсор на повороті сходів зафіксує рух, а нагорі замерехтить світло.

Однак підіймаючись, Ганна відчула, що поволі заспокоюється. Запахи й звуки сьомих сходів були такими знайомими та затишними. З-за дверей четвертої кімнати чувся гучний голос Генрі Клейтона. Це точно він провадив чергові політичні дебати зі своїм сусідом Філіпом, які, Ганна знала, могли затягнутися до третьої ночі. Поверхом нижче хтось приймав вечірній душ, запах гелю для душу Dove просочувався до сходів разом із плескотом води.

У кімнаті доктора Маєрса було тихо, але під його дверима виднілася смужка світла. Він, певно, ще не спав — перевіряв роботи студентів. Ганні чомусь полегшало від цієї думки. Ну й що з того, що Джон Невілл знову приходив сюди зі ще якимсь дурнуватим приводом? Ейпріл, певно, послала його й вигнала, і він забрався геть з підібганим хвостом.

Їхні двері, щоправда, були прочинені, але зовсім трішки. Так, ніби Ейпріл поспіхом вернулася й не зачинила їх до кінця. Вона не вперше лишала їх так, як і багато хто з коледжу: часом сусіди забували ключі. А іноді прочинені двері свідчили, що людина вдома й була б рада гостям. Хоча й не так пізно.

Ганна штовхнула двері й увійшла всередину. А потім...

ПІСЛЯ

Ганна не могла заснути. Вона лежала, поклавши руку на живіт, прислухалася до рівномірного дихання Вілла й думала, чи він справді спить, але не наважувалася запитати.

Натомість вона знову й знову прокручувала в голові події минулого. Тепер дні перед смертю Ейпріл поставали в іншому світлі. Згадувала розмову з Раяном. І суперечку з Віллом перед вечерею.

А все тому, що Ганна не розуміла його бажання йти далі, залишивши минуле позаду. Так, вона й сама цього хотіла... дотепер. Але якщо через її свідчення невинна людина опинилася у в’язниці, а вбивця розгулює на волі, то ні. Вона не могла просто так змиритися із цим, хай як би Вілл того хотів. Не могла до кінця своїх днів роздумувати, чи не схибила тоді так жахливо. Вона мусила дізнатися.

Ганна лежала й намагалася перенестися спогадами до Пеламу, усе згадувала, згадувала, згадувала. Якби ж то вона пригадувала кінець того вечора так само чітко, як і його початок. Та здавалося, шок щось зробив із мозком — змусив його вимкнутися й забути, що постало перед очима.

Раптом їй дещо спало на думку. Г’ю.

Г’ю теж там був. Фактично він бачив те саме, що й вона, і, можливо, пам’ятає навіть більше.

Ганна перша опинилася в кімнаті з Ейпріл, упала на коліна біля її тіла й кричала, рвучи горло, але другим зайшов Г’ю. Саме Г’ю — а не Ганна — робив їй штучне дихання, відчайдушно натискав на її мертве серце, хоча й швидко зрозумів, що до життя її вже не повернути.

Можливо, Г’ю пам’ятає те, що не може згадати вона.

Із цією думкою Ганна перевернулася на інший бік і нарешті заплющила очі.

Їй байдуже до Віллових слів. Завтра вона зустрінеться з Г’ю.

— ХОЧУ ЗУСТРІТИСЯ З Г’Ю.

Ганна, ріжучи бейгл, намагалася розповісти про свої плани якомога безтурботнішим тоном, але Вілл, звісно, зрозумів, до чого вона хилила. Очевидно, не про невимушену дружню зустріч.

— Хочеш зі мною?

— Ні.

— Вілле...

— Слухай, ти запитала, — він поставив свою чашку, — я відповів. Я не хочу, щоб ти рилася в тому всьому. Немає сенсу, до того ж це тільки засмучуватиме всіх причетних. Зупинити тебе я не можу, але долучатися теж не буду.

— А що мені сказати Г’ю, якщо він запитає, чого ти не прийшов?

— Кажи що хочеш, — відповів Вілл і схопив свою сумку, — твої справи, не мої.

— Добре, — мовила вона, придушуючи полемічні нотки в голосі. — Але я однак піду.

— Гаразд.

Вілл розвернувся й вийшов, грюкнувши вхідними дверима. Від різкого звуку дитина в її животі здригнулася.

Ганна ненавиділа їхні сварки, а ще знала, що пізніше напише йому повідомлення з вибаченнями й спробує все владнати. Діставши телефон, вона відкрила листування з Г’ю у вотсапі.

«Привіт, Г’ю, — написала вона. — Не хочеш випити кави?»

Вона зупинилася й перечитала повідомлення. Чи воно невимушене? Не те щоб запрошення було дивним, але зазвичай зустрічі ініціював Вілл. І запрошувати Г’ю першою, без Вілла, так... так незвично. Друкуючи повідомлення, вона мала врахувати цей факт, та вирішила не наголошувати на ньому.

«Учора говорила з Раяном, — додала вона, — він питав про тебе. І я зрозуміла, що ми не бачилися цілу вічність :)». Палець Ганни застиг над кнопкою «Надіслати», але раптом її телефон запищав, нагадуючи, що час іти на роботу. Відчувши спалах несподіваної рішучості, Ганна таки натиснула ту кнопку, поклала телефон до кишені й вимкнула кавомашину.

Вона саме спускалася сходами до вхідних дверей і думала про плани на день, коли телефон завібрував. Відповідь Г’ю.

«Звісно. Можна випити по чашечці після роботи. Що скажеш? Я звільнюсь о 6».

Ганна полегшено всміхнулася.

«Шоста — супер, — відповіла вона. — Зайти до тебе в офіс?»

Зверху на екрані з’явилося «Пише...», і незабаром прийшла відповідь від Г’ю.

«Прекрасно. Побачимось о 6 :)».

ДЕНЬ БУВ НАДЗВИЧАЙНО НАСИЧЕНИЙ, нагадував радше суботу, а не п’ятницю. Десь о третій Ганна відчула запаморочення від голоду й усвідомила, що не обідала, тому похапцем з’їла сандвіч із сусіднього гастроному й побігла назад допомагати Робін із чергою. О четвертій тридцять вона вже вагалася, чи зможе вирватися на зустріч. Як залишити Робін наодинці з такою навалою покупців? Одна людина не дасть ради з касою та потоком запитань, не кажучи вже про потребу сходити до вбиральні або щось іще.

Однак о п’ятій тридцять крамниця спорожніла, ніби покупці скорилися магічному заклинанню. Робін, пробиваючи на касі обгортковий папір для останньої покупчині, підвела голову й побачила, що Ганна крадькома перевіряє час на телефоні.

— Уже йдеш?

— Ну... вже пів на шосту, але... ти впораєшся? — запитала Ганна. — Сьогодні якесь божевілля.

— Звісно, впораюся, ти ж бачиш, усі порозходилися. П’ятнадцять фунтів, дев’яносто сім. Щиро вам дякую, — звернулася вона до жінки біля прилавка, а та кивнула й дістала свою картку.

— Ну... якщо ти впевнена, — мовила Ганна. — Я тут ще трохи побуду. Якщо останньої хвилини буде наплив, то хоч допоможу.

Ганна, одягнувши пальто в кімнаті для персоналу, побачила, що із дзеркала на неї дивиться бліде й стурбоване обличчя. Вона пошкодувала, що не спланувала всього заздалегідь, не взяла із собою косметики: так почувалася б хоч трохи впевненіше перед розмовою з Г’ю.

У її сумочці лежала лише стара помада, але це вже краще ніж нічого. Наносячи її перед потрісканим дзеркалом над умивальником, вона згадала, як Ейпріл фарбувалася біля захаращеної шафки у своїй спальні.

«Чесно, єдина помада, якою я користуюся — це “Шантекай”, Ганно. У крайньому разі “Нарс”. “Номер Сім” не підходить. От із чого її роблять? З моторного мастила? Та ще й фактично без пігменту».

Ганна опустила погляд на помаду у своїх руках — стертий недогризок темно-рожевої помади «Шантекай», яку Ейпріл подарувала їй на Різдво так давно, — і на мить відчула, як колючий біль минулого відродився й пройняв її до кісток. Вона заплющила очі й глибоко вдихнула.

Потім натягнула ковпачок на помаду, накинула сумку на плече й вийшла з кімнати.

— Грандіозна вечірка? — здивовано запитала Робін, коли Ганна проходила повз касу. Та всміхнулася і знизала плечима.

— Та ні, просто коротенька зустріч зі старим другом. Але він дуже елегантний, і я завжди відчуваю свій несмак, коли ми бачимося. Працює пластичним хірургом.

— І грошей кури не клюють? — Робін підвела брову, а Ганна всміхнулася й кивнула. — Що ж, якщо він самотній...

— Самотній, — відповіла Ганна, хоча й не могла уявити Г’ю і Робін разом. Насправді вона взагалі не уявляла Г’ю з кимось... Він же просто... Г’ю.

— Ну тоді гарного вечора, — сказала Робін, коли Ганна попрямувала до дверей. — І не роби дурничок, бери приклад з мене.

— І які ж табу?

— Та їх мало, — мовила Робін і в’їдливо вишкірила зуби. Ганна засміялася, відчинила двері, розбурхавши дзвіночок нагорі, і вийшла на вулицю, оповиту вечірньою прохолодою.

Дощ, що крапотів увесь день, тепер вщух. Темний і слизький тротуар віддзеркалював ювелірний блиск крамничних вивісок, сяйво вуличних ліхтарів і світло фар невпинних автомобілів.

Ганна дійшла до кінця вулиці, перетнула її, повернула праворуч, потім ліворуч, відчуваючи, як вечірнє повітря просочується до її легень і охолоджує подих. Згодом зупинилася на перехресті й почекала на зелене світло. На протилежному боці дороги стояв лімузин з тонованими задніми вікнами, а позаду нього — дві автівки. Ганна мимоволі подумала, що в ньому їхала якась знаменитість або якась компанія святкувала дівич-вечір, аж раптом заднє вікно прочинилося — хтось протирав пару на склі. У Ганни ледь серце не спинилося.

Жінка всередині... жінка всередині... то ж Ейпріл.

Ганна прикипіла до місця з незмигним поглядом, але потім усвідомила, що чоловічок на світлофорі вже став зеленим і заблимав їй просто в обличчя, сповіщаючи про можливість перейти дорогу.

Ейпріл. Ейпріл. Не може бути. Але то ж вона... звісно ж, вона! Чи ні?

— Ейпріл!— гукнула Ганна, але жінка вже зачинила вікно.

Ганна поспіхом пішла через дорогу, а її серце мало не вискакувало з грудей. Дійшовши до тротуару, повернула не праворуч, до клініки Г’ю, а ліворуч і кинулася до ряду автомобілів — туди, де стояв лімузин. Але перш ніж добігла до нього, перш ніж постукала у вікно й покликала пасажирку на задньому сидінні, проревіли мотори, і ряд рушив.

Боже. Боже.

— Ейпріл! — безпорадно закричала вона, коли лімузин перейшов на другу передачу й набирав швидкість. Запізно. Автівка поїхала і зникла за рогом. Тоді Ганна вкотре зрозуміла: то не Ейпріл. Так завжди. Вона часто помічала в натовпі білявку з короткою стрижкою — і з шаленим стукотом серця кидалася туди, наздоганяла її і наштовхувалася на підлітку або жінку під сорок, які здивовано витріщалися на неї. Хай кого вона там бачила, але не Ейпріл. «Як завжди», — подумала Ганна, повільно розвернулася й пішла назад до перехрестя — до клініки Г’ю. І так буде завжди. Але вона ніколи не перестане шукати її.

РІВНО О ШОСТІЙ Ганна повернула за ріг і опинилася просто біля клініки Г’ю — перед чорними вхідними дверима зі стриманим блиском. Могло здатися, що вони ведуть до звичайної житлової будівлі, якби на них не висіла мідна табличка з написом «Клініка», а під ним — ім’я Г’ю та ще двох його партнерів, вигравіювані шрифтом Garamond.

Вона натиснула дзвінок, а коли рецепціоністка відповіла їй через домофон, мовила:

— Ганна де Частейн, я до Г’ю Бленда.

— На жаль, його робочий час уже скінчився, — тріскотів жіночий голос з динаміка домофона. — А ви записані до нього?

— Ні, я прийшла не на консультацію. Це особисте. Він чекає на мене.

— Хвилинку, — сказала жінка, і динаміки заглухли. Ганна стояла напрочуд довго. Вона саме надумалася зайти або знову подзвонити, та раптом почула чиюсь ходу. Блискучі чорні двері відчинилися навстіж.

То був Г’ю, високий і бездоганний — у довгому тренчі з верблюжої вовни, твідовій жилетці й ідеально скроєному костюмі в ялинку. Він зустрів її з розпростертими руками й усмішкою.

— Ганно!

Вони обійнялися. Ганна вдихнула дорогий одеколон Г’ю й відчула, як парасолька в його руках заколола в спину. Її живіт трохи неприємно стиснувся від обіймів. Вона ще й досі не звикла, що дитя нагадує про себе в таких ситуаціях. Не уявляла навіть, що буде на восьмому місяці. Потім Г’ю відпустив її — і вони стали розглядати одне одного в золотому світлі, що пробивалося крізь аркове вікно над дверима.

— Що ж, — зрештою мовив Г’ю, — не питатиму, як ти, бо квітнеш на очах.

Ганна розчервонілася, хоча не зрозуміла чому.

— Дякую. Ти й сам маєш дуже гарний вигляд.

— Точно не скаржуся, — відповів Г’ю. Він повісив парасольку на руку й відкинув чуб з очей. — Куди підемо? Я знаю гарний маленький бар за рогом, «Джолі Божоле». Зараз там може бути людно, але я знайомий із власником, тому точно не стоятимеш.

— Я можу й постояти годинку, Г’ю, — відповіла вона, водночас ображена й розчулена його турботою. — Я вагітна, але ж не хвора.

— Я тебе знаю, Ганно Джонс, — сказав Г’ю, вказуючи пальцем. — Ти цілий день стояла в тій книгарні, і найменше, що я можу — це забезпечити тебе стільцем.

— Добре, дякую, — відповіла вона, усміхаючись. — І «Джолі» чи як там — гарна ідея. Мені насправді байдуже, куди йти.

Г’ю взяв Ганну під руку і, підлаштовуючи свою ходу, рушив разом з нею вулицею. Поглядаючи на нього збоку, Ганна не стримала усмішки. Він скидався на карикатуру англійського державного службовця — типового класичного героя з фільмів за мотивами творів Джона Ле Kappe: пальто з верблюжої вовни, костюм, парасолька з гачкуватою ручкою, окуляри з роговою оправою. Ще й шкільна краватка з гербом Карне. Для повного образу бракувало хіба що капелюха-казанка. Г’ю завжди вмів гарно пройматися ролями — звісно, не так, як Ейпріл, але навіть в Оксфорді він, здавалося, завжди наслідував тих типових студентів, яких бачив у фільмах типу «Повернення до Брайдсгеду» або «Вогняні колісниці».

— Як твоя робота? — запитала Ганна, коли вони повертали за ріг. Знову пустився дощик, тож Г’ю розкрив парасольку й тримав її над ними вільною рукою.

— Добре, — усміхнувся він до неї. — Прибутково. А ще цього року ніхто не подав на мене до суду.

Ганна засміялася. Минулого року незадоволена пацієнтка подала до суду на клініку Г’ю, бо її новий ніс недостатньо відрізнявся від старого. Справу вона програла, бо Г’ю надав запис передопераційної консультації з її проханнями, щоб зміни були «ледь-ледь помітними, і ніс геть трішечки відрізнявся від того, що зараз». Жінка, очевидно, отримала те, чого просила.

— Як там Раян? — поцікавився він, а Ганна прикусила губу. Таке запитання було очікуваним. Певною мірою вона навіть сподівалася почути його: так могла б логічно перейти до теми, яку хотіла обговорити, але чомусь відчувала, що ще зарано. Вона уявляла, що згадуватиме Ейпріл, коли Г’ю триматиме в руках напій.

— Він... добре, — мовила вона після короткого мовчання. — На диво, добре. Я так давно його не бачила. Мені аж погіршало, коли зрозуміла, скільки часу минуло. Він казав, що ви спілкуєтеся.

— Часом буває, — відповів Г’ю люб’язним тоном. Ганна розуміла, що він намагався не посилювати її почуття провини. — Думаю, йому було легше розмовляти зі мною, бо ж я медик і все таке.

Ганна кивнула, вдячна, що Г’ю не змушує її ніяковіти. Згодом він різко повернув до вузького проходу між двома кам’яними будівлями. Ганні одразу впала в око освітлена вивіска — «Ле Джолі Божоле». Вони спустилися східцями до бару з дещо надокучливим французьким стилем: картини Анрі Тулуза-Лотрека на стіні, підставки для напоїв від «Ґолуаз» і ряди блискучих келихів та пляшок. «БОЖОЛЕ НУВО ПРИБУЛО!» — сповіщав напис французькою над баром.

У приміщенні було душно й надміру людно. Г’ю, як і обіцяв, поговорив із чоловіком за барною стійкою, тож для них знайшли столик у кутку. Ганні запропонували обшиту оксамитом банкетку, а Г’ю підтягнув свої досконало випрасувані штани й сів на табуретку навпроти. Бармен з театральною пишністю витер їхній столик, поставив нову свічку в забризкану воском пляшку, а потім вручив їм два меню.

— Дуже вам дякую! — вигукнула Ганна до бармена, намагаючись перекричати гамір. Він легенько вклонився на французький манір.

— Прошу, мадмуазель! Ми завжди раді вітати мосьє Г’ю. Чого бажає ваша душа?

— Чогось безалкогольного, будь ласка.

— «Пер’є»? «Евіян»? Оранджина? Кола? Апельсиновий сік?

— Ем... оранджину, якщо можна. Дякую, — відповіла Ганна.

— Мосьє? — бармен обернувся до Г’ю.

— Що ж, я просто зобов’язаний замовити «Джолі Божоле». Що скажете?

— Келих «Нуво»? Цьогоріч воно неймовірне.

— Прекрасно, дякую. І ще чогось погризти — можливо, an assiette de fromage?[6] І трохи хліба.

Бармен усміхнувся і ще раз вклонився, а тоді розвернувся й пішов крізь натовп до бару.

— Але не лише «давні молоді літа» спонукали мене навідати Раяна, — мовила Ганна, ніби їхня розмова не переривалася. Вона спробувала відкинути страх.

Г’ю підвів брову.

— Справді?

— Так, бо до мене дехто заходив. Його старий друг.

І Ганна почала пояснювати: згадала про Ґерайнта, про їхню зустріч у кав’ярні, про тест на вагітність і реакцію Вілла — про все.

Коли вона завершувала розповідь, обличчя Г’ю, як завжди, залишалося лагідним, але його права брова мало не діставала волосся.

— Ну от, я подумала... що зустрінуся й поговорю з тобою, — закінчила вона. — Ти єдиний, хто справді знає, що сталося того вечора. І ти пам’ятаєш усе.

— Розумію, — мовив Г’ю.

Він зняв окуляри й почав протирати їх нагрудною хустинкою, ніби намагаючись виграти час. Без них його обличчя змінилося: здавалося не таким довершеним, бо очі зменшилися й стали менш виразними.

До них підійшов бармен із тацею, де було вино Г’ю, оранджина Ганни й сирно-м’ясне асорті. Побачивши все це, вона раптом усвідомила, що страшенно зголодніла, водночас розуміла, що не може з’їсти дев’яносто відсотків замовлення.

Розставивши склянки й тарілки, бармен відійшов. Вони й досі мовчали. Ганна чекала. Г’ю заговорить першим, чи краще почати їй? Вона не знала напевно, що хотіла б запитати.

— Вілл... Вілл не в захваті від моїх дій, — зрештою додала вона, радше, щоб розірвати болісно напружене мовчання, а не щоб Г’ю це знав. — Тому він і не прийшов. Вілл не... Здається, він не розуміє, нащо я копаю. Для нього Невілл помер і все. Але я... Це мої свідчення, Г’ю. Якщо я помилилася, то Невілл помер у в’язниці через мене...

— Розумію, — знову мовив Г’ю. Він надів окуляри й зітхнув. На його обличчі виднілася втома, ніби Ганнина розповідь звалила на його плечі величезний тягар.

— Послухай, Г’ю, — імпульсивно звернулася Ганна. — Якщо ти хочеш про все забути, то так і скажи. Ми облишимо цю тему. Розмовляти про це необов’язково. Якщо ти відчуваєш те саме, що й Вілл, я не звинувачуватиму тебе, але...

— Ні, я розумію, — відповів Г’ю. Він потер долонею щетинисту щоку. — Я хотів би... ну я хотів би, щоб цей хлопець, Ґерайнт, не ворушив старого й не каламутив води. Але я не вдаватиму, ніби цього не сталося. І я розумію твої почуття. Що ти хотіла б знати?

— Усе, що пам’ятаєш з того вечора. Щось, будь-що, що я могла прогледіти або забути. Мені байдуже, чи заспокоять мене твої слова, чи змусять ще сильніше засумніватися у вироку — я просто мушу знати все.

— Навряд чи я розповім більше, ніж ти знаєш, — відповів Г’ю. Він добряче надпив вина, ніби готувався до чогось болючого. — Але спробую. Про початок вечора ти знаєш. Я був у кімнаті над будиночком і виглядав її. Вона прийшла зі своїми друзями з вистави. Усі вони були в костюмах, пам’ятаєш? У тих перуках і з макіяжем.

— Так, і дві дівчини перевдягнулися посеред вечора, здається, — пригадувала Ганна. — Клем і ще одна, як її звали? Шинейд чи якось так. Тільки Ейпріл і хлопці залишилися в костюмах.

— Ми всі були в барі весь вечір, — продовжив Г’ю. — Ніхто нікуди не виходив, я міг би заприсягтися. — Ганна кивнула. Вона пам’ятала те саме. — А коли бар мав от-от зачинитися, Ейпріл захотіла піднятися й перевдягнутися.

— Ще й так пізно, — пригадувала Ганна. — І по-дурному, бо її вже не впустили б до бару. Думаю, вона хотіла продовжити вечірку в нас або деінде.

— Але вона не повернулася, — додав Г’ю. — І ти сказала, що йдеш її шукати, а я захотів піти з тобою. Ми дійшли до дворика, були вже майже біля твоїх сходів, і ти побачила, як звідти вийшов Невілл.

— А ти його не помітив?

— Я бачив когось дуже схожого на Невілла, але не знаю, чи він виходив саме з твоїх сходів, — мовив Г’ю. — Але ти бачила... і бачила до того, як дізналася, що щось відбулося. І, крім того, він зізнався, що був там. Правда ж? Не починай сумніватися в собі.

— Та ні, — відповіла Ганна. — Тобто я сумніваюся, але не дуже. Не подумай, що в мене прогалини в пам’яті і я заповнюю їх. Ні, я просто хочу... хочу переконатися... розумієш? Хочу побачити все з іншого ракурсу. Може, я щось пропустила. У моїх словах є бодай якась логіка?

Г’ю кивнув.

— Гаразд, тоді що було далі? — запитала Ганна.

— Ну що ж... — повільно мовив Г’ю і знову надпив вина. Ганні здалося, що він намагається заспокоїтися, пересилити себе й відповісти. — Потім... ти піднялася сходами. Я чекав. Саме хотів піти, але почув, як ти закричала. Я знав, що не через Невілла, ми ж бо бачили, як він пішов, принаймні ти. Але ти кричала... кричала дуже налякано. І я одразу зрозумів, що щось не так. Я побіг сходами, двері були відчинені, ти сиділа в кімнаті, на колінах, схилилася над... — Він ковтнув, і його обличчя, освітлене свічками, раптом постаріло. — Над тілом Ейпріл.

— Ти розумів, що вона вже мертва? — пошепки спитала Ганна. Її горло пересохло, але вона не хотіла пити оранджини. Не була певна, що зможе проковтнути її.

Г’ю похитав головою.

— Спершу ні. Щонайменше не був упевнений. Вона мала дивний колір обличчя, але то могли бути залишки макіяжу. Вона була... — Раптом Г’ю здушено кашлянув, а потім приклав руку до обличчя, ніби намагаючись сконцентруватися. — Вона була в перуці. Я завжди запитував себе...

Він знову ковтнув, а потім притих.

— Що? — спантеличено запитала Ганна. Вона вже чула історію Г’ю, але цю подробицю — вперше. Про що він запитував себе?

— Я завжди запитував себе, — лагідно мовив Г’ю, — чи він вас, бува, не сплутав.

У Ганни все похололо всередині.

— Що ти маєш на увазі?

— Ейпріл мала коротке біляве волосся, а ти — на той час — довге й темне. І світло було дуже тьмяним, горіла тільки одна лампа в кутку.

Ганна кивнула: Г’ю казав про лампу з рожевим абажуром, яку вони завжди лишали ввімкненою, коли кудись ішли, щоб не повертатися до темної кімнати.

— Я не раз запитував себе, чи Невілл, зайшовши до кімнати й побачивши темне волосся, не подумав... не подумав...

— То ти гадаєш, що він хотів убити мене? — уточнила Ганна. Її губи пересохли, а руки раптом захололи, наче з них зникла вся кров.

— Ти саме тоді повідомила про нього керівництву, — жалісно сказав Г’ю. — Хіба не так? От я завжди запитував себе...

— Господи, — мовила Ганна. Вона схопила склянку й ковтнула трохи, намагаючись приховати тремтіння рук. — Ти хочеш сказати... що вона померла через мене?

— Ні! — різко відповів Г’ю. Він нахилився й узяв Ганну за вільну долоню своїми руками — великими, вправними, кістлявими й дуже сильними. Руками хірурга. — Ти не так зрозуміла. Хай хто вбив Ейпріл, то його провина. Не твоя, Ганно. Не дозволяй таким думкам поглинати тебе. Але я завжди запитував себе, от якби ти піднялася першою...

— Господи, — знову мовила Ганна. Їй стало погано.

— Ось що я мав на увазі. Не дозволяй собі зациклюватися на цих «а що, а коли б». Бо так і збожеволіти можна.

— Я просто хочу знати, — відповіла Ганна. Вона ковтнула слину, долаючи сухість у горлі. — Просто хочу знати, що сталося. Я не пам’ятаю, що було далі. Можу хіба пригадати, як ти робив їй штучне дихання...

Ганна приклала руку до голови, ніби намагаючись впорядкувати спогади. Вона пам’ятала, що Г’ю прибіг сходами, а потім упав на коліна біля Ейпріл.

Г’ю відпустив руку й відкинув чуба з очей. Горе затьмарило його обличчя.

— Я підійшов до неї. Ти стояла на колінах біля... біля її тіла. Ти знову й знову повторювала: «Ейпріл, боже, Ейпріл». Я намагався намацати її пульс і, думаю, глибоко в душі розумів, що вона мертва, але не міг, ніяк не міг цього визнати. Почав робити масаж серця, просто надіявся на чудо, а ти стояла така нажахана, бліда, спустошена... Ти хиталася, і я подумав, що ти зараз знепритомнієш, а тому сказав: «Ганно, заради бога, біжи до бару, поклич на допомогу». Почасти заради Ейпріл, а подекуди думав, що тобі краще піти, бо ти от-от упадеш. Я дуже хотів, щоб хтось подбав про тебе. Ти якось здушено схлипнула і хитаючись вийшла до коридору. Я чув, як ти важко спускалася сходами, задихалась і повторювала: «Боже мій, та допоможіть же хтось, будь ласка, допоможіть». А я й далі робив Ейпріл штучне дихання й масаж серця десь... боже, та навіть не знаю, скільки часу. — Він замовк, а потім, тремтячи, добряче надпив вина. — Я не зупинявся, аж поки не приїхали поліціянти. Здавалося, минула вічність. Але вони таки приїхали. Прибули врешті-решт. Сказали, що я зробив, що міг. Але цього було недостатньо. І я не думаю... я не знаю, чи зможу колись собі це пробачити. Цього було замало.

— Дякую тобі, Г’ю, — мовила Ганна. Її голос захрип, а очі запекли. Вони вперше обговорили ті події, Г’ю вперше розповів їй, що пам’ятав. До суду їм суворо заборонили обговорювати справу, щоб вони не повпливали на свідчення одне одного. А після... Після того Ганна найменше у світі хотіла знову поринати в біль і жахіття того вечора. Тепер їй стало соромно, бо зрозуміла, що Г’ю пережив те саме, що й вона, а може, навіть гірше. Усі ці роки він жив зі спогадом про мертві губи Ейпріл на своїх, з почуттям провини, що не зміг її врятувати. — Г’ю, ти ж розумієш, що ти не винен? Ейпріл уже була мертва, її задушили. Ти не зміг би її врятувати.

Г’ю мовчки хитав головою, сильно примруживши очі. Навіть за роговими окулярами виднілися ледь стримувані сльози. Він заговорив знову — затинаючись і водночас зайшовшись пронизливим сміхом:

— Вибач, я... я просто не очікував. Якби знав, то замовив би більший келих вина.

— І ти пробач мені, — щиро відповіла Ганна. — Я мусила попередити. Було несправедливо на тебе отак накинутися.

— Та все гаразд, — мовив Г’ю. Він намагався вичавити галантну усмішку, до якої, мабуть, вдавався під час розмов з пацієнтами, та вона не діяла на тих, хто знав його так добре, як Ганна. — Бог свідок, я вже мав би забути про все. Нині нам, імовірно, запропонували б безплатну терапію. Але тоді нам казали типу: «Ви просто не засмучуйтеся, на іспитах ми дивитимемося на вас крізь пальці». Розумієш?

Ганна кивнула, хоча насправді не розуміла його. Вона не повернулася до Пеламу. Г’ю, Вілл, Емілі й Раян — вони всі пішли далі — приголомшені й травмовані, але таки пішли далі та завершили навчання. А Ганна ні.

Натомість вона переїхала до своєї мами. Обіцяла собі повернутися до Пеламу. Можливо, після річної перерви. Та потім один рік переріс у два, а повернення до Пеламу — на ідею перевступити до Манчестерського університету. Або Даремського. Куди завгодно.

А потім поволі зникла і ця мета, відійшла в тінь. А з нею спогади про друзів, навчання і ту дівчину, якою вона була. Лишився тільки Вілл. Той, чиї листи, написані характерним гострим почерком, надходили регулярно, як за годинником. У них він розповідав про травневі бали й вечірки наприкінці триместрів, про веслування на річці й провалені іспити, про есеї, консультантів і різні витівки, а зрештою — про випускні церемонії, магістратуру та подальше післяуніверситетське навчання.

Тоді Ганна думала, що ніколи не переживе смерті Ейпріл, що вона вигоріла — і від тієї сповненої надій дівчини, яка прибула до Пеламу погодного жовтневого дня, лишилася сама оболонка. І якийсь час так і було. Почасти. Адже дещо, попри все, вижило. Її кохання до Вілла. Воно єдине вистояло.

— То... Ти думаєш, що це таки Невілл? — запитала Ганна через силу, а потім узяла склянку й надпила оранджини.

Г’ю знизав плечима.

— Та навіть не знаю. Тоді я був певен, але ти змусила мене задуматися. А все ж...

Він замовк.

— Що все ж? — перепитала Ганна.

Г’ю раптом розчервонівся, на його вилицях проступили яскраво-червоні плями. Він відкинув волосся з очей нервовим рухом — тим самим, який Ганна добре запам’ятала, коли вони зустрілися вперше. Вочевидь він збентежився.

— Що ти хотів сказати? — насупилася Ганна.

— Я почуваюся бовдуром, — мовив Г’ю. Він змучено скривився, але Ганна похитала головою.

— Та просто скажи, що хотів. Ми ж зараз у безпечному просторі «без жодного осуду», — мовила Ганна, показавши пальцями лапки на словах «без жодного осуду». Так вона намагалася бодай трохи зменшити напругу. Г’ю зайшовся тремтливим сміхом.

— Ну... якщо так потрібно. Гаразд, я хотів сказати, що... вона все ж таки мала ворогів.

— Ворогів? — Ганна не очікувала почути таких слів від Г'ю, тож здивовано глянула на нього. — Що ти маєш на увазі?

— Саме це. Ворогів. Ти знаєш про її постійні витівки. Вони... замахували людей, розумієш?

— Та то ж просто жарти... — сказала Ганна, але затихла, коли Г’ю підвів брову.

— Ну для неї, мабуть, жарти, але її жертвам не завжди було весело. Пам’ятаєш, як злився Раян, коли змив через неї всю свою траву в унітаз? А виклик до голови коледжу? Не думаю, що він був у захваті. Я ж порівняно легко відбувся: та дурна історія з телефоном і надувна секс-лялька в моєму ліжку. Господи, я витратив купу часу й сил, щоб винести її непомітно. Просто диво, що ми всі дозволяли їй виходити сухою з води.

Різкі нотки в його голосі здивували Ганну. В університеті він завжди був полохливий і поступливий, зводив усе до жартів з доброзичливою усмішкою. Вона навіть і не підозрювала, що Г’ю щось не подобалося. Та тепер пригадала тисячу дрібничок, тисячу подряпин на його серці від того, що Ейпріл постійно командувала ним, витирала об нього ноги. Вона добре пам’ятала той перший вечір, коли Г’ю намагався ґречно вийти з гри, а Ейпріл грубо відрубала: «Стули писок, Г’ю. Усім так чхати, що аж соромно». Вона згадала його вираз обличчя, коли він знову сів грати — ту напружену бунтівну лють.

— Г’ю... — повільно мовила вона. — Г’ю, а тобі взагалі... подобалась Ейпріл?

Запала тривала мовчанка. Потім Г’ю зітхнув, ніби випустив із себе почуття, які досі стримував.

— Чесно? Ні. Я нікому не сказав би таких слів, а тобі можу. Про мене, то Ейпріл була не надто приємною людиною, вона взагалі не підходила Віллові, і в останньому триместрі він дуже страждав через неї. Я розумію, чому в неї закохувалися хлопці. Вона була такою кумедною і ставала неймовірно милою, коли хотіла. Але деякі її витівки були дуже жорстокими. Тільки подумай, як вона вчинила з Емілі.

— А як вона вчинила з Емілі? — Ганна спантеличено повторила останні слова Г’ю. — Мені здається, вона їй нічого не зробила.

— А ти хіба не знаєш? — Г’ю насупився, а потім змінився на обличчі. — Це сталося просто перед... гм. Просто перед тим.

Йому не потрібно було пояснювати. Вона розуміла, що він мав на увазі.

— То що Ейпріл зробила? — запитала Ганна.

— Ну теж лист, — дещо невпевнено відповів Г’ю. — Схоже на той жарт, коли Ейпріл розіграла мене з телефоном. Тільки цього разу вона... — Він глибоко вдихнув. — Вона написала, що результати післяшкільних іспитів Емілі взяли під сумнів. Написала цілого листа, дуже переконливого, Емілі показувала мені. На офіційному бланку. Я навіть не уявляю, як вона його так якісно оформила. Зараз таке дуже легко зробити, дрібниця, бо на кожному телефоні є додаток для сканування, але тоді вона, мабуть, доклала титанічних зусиль, аби той лист вийшов настільки правдивим на вигляд. У ньому «екзаменаційна комісія» повідомляла, що відповіді Емілі збігаються з відповідями іншої дівчинки з її школи. Фактично Емілі звинувачували в тому, що вона або списала сама, або ж дала списати.

— Ого! — Ганна була ошелешена. Такий учинок справді жорстокий. Тепер вона зрозуміла, що Г’ю мав на увазі. Цей жарт був геть не смішний. Здебільшого витівки Ейпріл містили хоча б крихту гумору, хай навіть жертвам так не здавалося. Але цей жарт... він був направду жахливим. — А як Емілі відреагувала?

— Ну я дізнався про це пізніше, тому не скажу напевно. Але... та ти знаєш Емілі.

Ганна повільно кивнула. Вона справді знала Емілі. І раптом у неї виник гострий і ясний спогад: Емілі, що йде повз каплицю морозного листопадового вечора, а її голос холодний і пронизливий, як нічне повітря: «Якщо вона спробує втнути зі мною якусь подібну холеру, я її приб’ю».

— А як Емілі дізналася? — запитала Ганна. — Про те, що то витівка Ейпріл.

— У листі була вимога зателефонувати за вказаним номером і поговорити з одним з екзаменаторів. От Емілі й зателефонувала. Згодом вона розповіла, що спершу повірила, але потім щось її насторожило. Думаю, вона почула щось, окрім голосу Ейпріл, дзвін каплиці чи абощо, і запідозрила, що її співрозмовник зараз у коледжі. І все зрозуміла. Вона сказала, що Ейпріл навіть не перепросила, просто по-ідіотськи розсміялась і сказала, що Емілі сама винна, бо зарозуміла й дуже пишається своїм інтелектом. А тоді кинула слухавку.

— Господи! — Ганна піднесла руку до обличчя. Стільки всього прояснилося вмить. «Вибач. Робота». Ось чому Емілі не пішла на вечірку Ейпріл. Вона, певно, сиділа у своїй кімнаті, кипіла від гніву й намагалася вирішити, як бути далі. А що вона зробила б?

«Я її приб’ю».

Пішла б до керівництва коледжу? Поскаржилася б консультантові?

Хай що спало на думку Емілі, вона не встигла помститися. А може...

На Ганну раптово звалилася думка — як хвиля, що різко випливає на берег і накриває людину з головою.

А може, таки встигла...

Та ці роздуми Ганна одразу відкинула. Це ж смішно. Емілі могла мати зуб на Ейпріл, але, певно ж, не вбивала б її.

— Але для чого це Ейпріл? — запитала вона, поглядом благаючи Г’ю відповісти. — Чому вона так жорстоко вчинила з Емілі?

— Ну-у... — протягнув Г’ю. — Я можу помилятися, але завжди підозрював... Думаю, Ейпріл поставила Раянові ультиматум, і все склалося не за її бажанням.

— Тобто...

— Та не знаю, — дуже лагідно мовив Г’ю і взяв Ганну за руку. — Але... ваші з Віллом почуття, ближче до кінця всього... Ну вони не були очевидними, але, гадаю, не треба бути Фройдом, щоб їх помітити. А Ейпріл дуже добре зналася на людях.

Ганну кинуло в жар, а потім у холод.

— То ти знав? І Ейпріл знала?

— Не думаю, що вона щось знала. Але той останній тиждень був страшно напружений. І гадаю, Ейпріл захотіла порвати з Віллом і йти далі. Але Раян...

— Але Раян не хотів зв’язуватися з нею, — повільно мовила Ганна. — Хоча він і тягався з Ейпріл, та все ж любив Емілі.

— Це єдине пояснення, яке я маю. — Г’ю знизав плечима. — Щодо її відверто жахливого вчинку з Емілі. Вони ніколи не дружили по-справжньому, але й не ворогували відкрито. Однак та витівка — вона ж скидалася на справжню ненависть.

Ганна мовчки кусала губу й намагалася скласти докупи спогади. Наскільки вона пригадувала, Емілі була цілком ввічливою з Ейпріл упродовж тижня до вечірки. А отже, отримала того листа аж суботнього ранку. Якщо він лежав у поштовій комірці вранці, у день вечірки, то Ейпріл «надіслала» його напередодні, а ще витратила кілька днів, щоб написати текст і підробити бланк. Звідси випливає, що Ейпріл уже з понеділка планувала ту каверзу: коли всі були в театрі, підтримували її під час першого виступу, усміхались і захоплювалися нею.

Ганна пригадала. Згадала ту напругу між Раяном та Ейпріл, ввічливі посмішки, сварку «крізь зуби» з Віллом. Чи планувала Ейпріл вчинити так з Емілі, коли усміхалася до неї, випивала з нею й запрошувала її на каву? Певно, що так. Іншого варіанта немає.

Ганні стало дуже погано.

Потім їй дещо спало на думку. Якщо Ейпріл злилася на Емілі, яка, зрештою, нічого не зробила — просто була дівчиною Раяна, — то як вона ненавиділа Раяна за те, що він дав їй відкоша? Чи вистачило б того гніву, щоб підробити тест на вагітність?

У такому разі Ейпріл не була вагітною, коли померла? Однак якщо вона таки була вагітною, а батько майбутньої дитини знехтував нею, то це бодай трохи пояснює її надмірну жорстокість до Емілі.

О боже! Ганна мала припинити сушити голову, знову й знову спростовуючи свої ж підозри. Їй треба знайти когось, хто справді знав, про що думала Ейпріл того тижня. Але вона й гадки не мала, хто б то міг бути.

Наступну годину вони, ніби за мовчазною згодою, розмовляли про інше. Про дитину. Про справи Вілла на роботі. Г’ю розповів кілька кумедних історій про своїх пацієнтів, а Ганна — про своїх найексцентричніших покупців. Лише згодом, коли вони оплатили замовлення, а Г’ю подав їй пальто, вона подумала про дещо інше. Те, що скрутило їй шлунок дивною сумішшю тривоги й провини, що змусило її зупинитися й завмерти, так і не одягнувши пальта повністю, а Г’ю — тихенько кашлянути й нагадати їй, де вона зараз.

Якщо Ейпріл так злилася на Емілі — бідолашну Емілі, що не зробила нічого поганого, — то як вона могла гніватися на дівчину, яку, можливо, кохав Вілл? Як сильно вона ненавиділа Ганну?

ПІСЛЯ

Наступні кілька днів і тижнів скидалися на нескінченний кошмар наяву. Пізніше спогади про ті часи щезнуть, а замість них у пам’яті Ганни лишаться лише безладні й моторошні уривки.

Спершу поспішні кроки: чергові й працівники коледжу відштовхують її і біжать сходами. Г’ю стоїть у коридорі й розпачливо повторює зламаним голосом: «Не торкайтеся її, поки не приїде поліція, будь ласка, не чіпайте нічого в кімнаті».

Потім звуки сирен, поліціянти в уніформі огороджують сходовий майданчик стрічкою, блимають сині вогні патрульних автівок. Вони відбиваються від протилежної будівлі на Пеламській вулиці й мерехтять на тихих чорних водах річки.

Поліціянти допитували Ганну до світанку, а потім дали пакунок з її речами й дозволили поспати в чужій кімнаті, десь у Старому дворику. Наступного дня її знову допитали, а потім переселили до іншої кімнати, що була в галереї, із кращою звукоізоляцією, бо ж її ридання заважали сусідам спати. Приїхали Ганнині батьки, вона довго плакала на маминих плечах, а потім знову переїхала — цього разу на розкладний диван у маминому готельному номері. Почалися літні канікули, але Ганні не дозволили покинути Оксфорд, так само як і Г’ю.

Емілі, Раяна й Вілла теж допитали, але швидко відпустили додому. Нікого з них не підозрювали. Раян весь вечір провів у барі, що підтвердили б численні свідки, включно з Ганною та Г’ю. Вілл був не в коледжі, а вдома, у Сомерсеті, аж до недільного ранку. Емілі весь вечір просиділа в бібліотеці коледжу, її картку перевірили — вона не виходила звідти до 23:00. Лише потім вона й ще кілька студентів, відірвавшись від книжок, вийшли з’ясувати, що ж сталося, чому поліція топче газони та щодуху летить до Нового дворика.

У Ганни й Г’ю все було інакше. Їх ніхто не підозрював, однак вони були свідками. Саме вони знайшли тіло Ейпріл, а Ганна скаржилася керівництву на головного підозрюваного за кілька днів до загибелі подруги.

Лежачи вночі поруч із мамою, яка вже заснула, Ганна розмірковувала про те, що сталося, що вона могла б зробити інакше, а що, можливо, впустила... Ганна усвідомила, що її життя розділилося на дві частини: до і після.

У житті «до» вона була щаслива. У житті «після» — розбита.

ГАННА БАЧИЛА БАТЬКІВ ЕЙПРІЛ ЛИШЕ раз. Вона саме виходила з поліційного відділка, надавши чергові свідчення, як повз неї пройшла висока білявка у величезних сонцезахисних окулярах, а за нею — чоловік у сірому костюмі, що натягнувся на його череві. Їхні обличчя були скам’янілими й похмурими. Щось — Ганна не зрозуміла що, можливо, форма губ і підборіддя тієї жінки — спонукало її дістати телефон і ввести в пошуковій стрічці «батьки Ейпріл Кларк-Клівден». Так, це були вони. Мати Ейпріл — Джейд Райда-Клівден, батько — Арнольд Кларк, колишній міський банкір, а тепер приватний інвестор.

Були в мережі й старіші світлини, на яких містер Кларк сідає в таксі, махає рукою та самовдоволено посміхається або потискає руку після успішних бізнесових угод; місис Кларк-Клівден, що заходить до спа-салону або виходить із крамниці «Гарродс», стріляючи поглядом у фотографа. Та найбільше Ганнину увагу привернула найсвіжіша знимка, яку зробив якийсь папараці одразу після новини про смерть Ейпріл. На тій фотографії вони йшли до автівки й скидалися на людей, що живуть у якомусь нічному жахітті. Ганна розуміла, що вони відчували, бо й сама потрапила в цей кошмар.

Її охопило імпульсивне бажання наздогнати їх, поспівчувати, запитати, чи в них усе гаразд, хоча таке запитання було б відверто дурним: про яке «гаразд» може йтися? Померла їхня донька. Вони переживали найстрашніше, що взагалі може статися з батьками.

Однак не змогла. Просто стояла, прикипівши до місця, і дивилася на них, аж поки ті зникли за дверима поліцій-ного відділка.

А тепер, через десятиліття, Ганна замислилася.

Їй стало цікаво, як живуть містер і місис Кларк-Клівдени. Цікаво, як її мати, та професійна нікчема, як її зневажливо називала сама ж Ейпріл, упоралася зі смертю дитини. Цікаво, чи справді її батько був таким сильним й егоцентричним, як вважала Ейпріл. Чи опанував себе й просто живе далі, заробляє гроші та керує бізнесом? Чи його світ зруйновано?

Ці думки не покидали Ганну ані на мить, навіть коли прийшла разом із Г’ю до зупинки, сіла в автобус, обернулась і побачила, як він, махаючи їй на прощання, стояв під вуличним ліхтарем, а довкруж падав дощ.

ПІСЛЯ

Наступного ранку в голові Ганни роїлися ті самі думки. Вона лежала під теплою ковдрою біля Вілла, думаючи про Ейпріл, її батьків і вчорашню розмову з Г’ю.

Сьогодні субота — у Вілла вихідний, але не в Ганни — тож вона тихесенько встала з ліжка, намагаючись не розбудити його, коли він повертався на інший бік.

— Доброго ранку.

Вона зупинилася, обернулася й щільніше затягнула на собі халат. Без ковдри було холодно — перші подихи зими вже відчувались у повітрі.

— Доброго ранку. — Вона почувалася дещо ніяково, бо їхня вчорашня сварка досі висіла в повітрі. — Вибач, я намагалася вийти тихо.

— Та нічого. — Вілл трохи підвівся й потер сонні очі. — Ти коли вчора прийшла?

— Не дуже пізно. Десь о десятій. Ти вже спав, не хотіла будити.

На якусь мить запала тиша.

— Вибач, що був таким козлом, — мовив він.

Водночас Ганна запитала:

— Хочеш знати, про що ми говорили з Г’ю?

Вони обоє дещо невпевнено розсміялися, а потім Вілл винувато усміхнувся.

— Чесно? Не дуже.

Ганна кивнула. Він не хотів ворушити болючих спогадів, а вона розуміла його, бо теж так жила понад десять років. Та після смерті Невілла Ганна почувалася інакше, хоча й сама не розуміла чому.

— Треба вставати, — мовила вона, глянувши на телефон. — Хочу щось спланувати на завтра. Щось класне. Може, прогуляємося до Трону Артура?

— Гаразд, — відповів Вілл, усміхнувшись. Ганна розуміла, що він намагається все виправити, загладити біль, якого вони завдали одне одному. — Кохаю тебе.

— І я тебе кохаю.

ЇДУЧИ В АВТОБУСІ НА РОБОТУ, Ганна перевірила пошту. Один лист підтверджував доставлення бюстгальтера для вагітних і легінсів, які замовляла онлайн. У другому їхній із Віллом улюблений ресторан дарував купон, чинний до кінця листопада.

Третій лист був від мами, з темою "Вихідні 12-13".

Ганно, була рада тебе чути. Запитаннячко: що скажеш, якщо я трохи погостюю у вас на вихідних, 12-13 числа? Уже маю речі, про які ми говорили. Хочу віддати, поки тобі не знадобився новий одяг. Скорочуй, використовуй повторно, переробляй! Мама <3

Ганна, стримуючи усмішку, збиралася швиденько відповісти, аж раптом на екрані вигулькнуло сповіщення про новий лист. Вона глянула на ім’я відправника, і всередині все перевернулося. Ґерайнт Вілльямс, тема: «Новини«.

Проігнорувавши мамине повідомлення, Ганна відкрила лист від Ґерайнта й одразу відчула тремтливий поштовх усередині. Її хвилювання впливає і на дитину.

Дорога Ганно, щиро сподіваюся, що у Вас усе гаразд і що наша нещодавня розмова не сколихнула надзвичайно неприємних спогадів.

Вибачте, що знову пишу, але Ви просили повідомити, якщо вивідаю щось важливе. Про дещо таки дізнався. Чи навіть про декого — Новембер Рейн. Думаю, Вам варто з нею зустрітися, оскільки вона має певну, ймовірно, важливу інформацію про результати розтину. Я не хочу писати тут забагато. Гадаю, Вам краще почути все з перших вуст, бо у Вас можуть виникнути запитання.

Розумію, що пишу трохи запізно, але чи могли б Ви прийти на зустріч сьогодні? Річ у тому, що Новембер живе в Лондоні, але зараз перебуває в Единбурзі з робочим візитом.

Увечері вона відлітає. Отже, сьогодні, ймовірно, остання можливість зустрітися з нею віч-на-віч.

Будь ласка, дайте мені знати. Я також увесь день в Единбурзі й можу зустрітися в будь-який час. Новембер працює, але сказала, що знайде час до 17:00, а після їхатиме до летовища.

Будь ласка, повідомте мені.

Ґерайнт

Паскудство. Ганна заблокувала телефон, втупилася очима просто перед собою та роздратовано гризла ніготь. Паскудство. Ґерайнт взагалі не розуміє, про що просить: думає, мабуть, що вона, як і більшість, вихідна в суботу. Та однаково це шанс дізнатися, що відбувалося під час слідства, вивідати, чи точно Ейпріл була вагітною, а може, навіть з’ясувати, хто був батьком... Хто така ця Новембер? Патологоанатомка? В інтернеті її точно не знайти. Її ім’я дуже дивне — так радше звали б драг-квін, а не судово-медичного експерта. Хоча, подумала Ганна, і в патологоанатомів можуть бути батьки-фанати Ексла Роуза. Та хай навіть так, але звертання «пані Рейн» було б доречнішим для ділового спілкування. А друга або колегу радше зватимуть «Новем-бер». Може, це просто чергова журналістка. Ганні стало некомфортно від цієї думки. Чи не заманюють її на інтерв’ю, якого вона не хоче давати?

«Привіт, Ґерайнте, — почала друкувати вона й зупинилася, на мить задумавшись. — Я сьогодні працюю. Ви могли б розповісти мені про все трохи докладніше? Чи є якась причина, чому ми не можемо обговорити все телефоном? Ганна».

Через хвильку вона знову зібралася відписати мамі, але в поштовій скриньці вигулькнув новий лист.

Перепрошую, Ганно. Я Вас добре розумію, але й сам не знаю всіх подробиць, тема надто делікатна. Плюс, думаю, Новембер дуже хоче зустрітися з Вами й пояснити все особисто. Причини цілком очевидні.

Ганна заплющила очі, відчуваючи хвилю розчарування і дратівливості водночас, але не могла нічого вдіяти, хіба що відмовитися зустрітися із цією жінкою.

Хай там як, але Ганна справді хотіла дізнатися результати розтину. Якщо Ейпріл направду була вагітною, то все змінюється.

Зрештою Ганна розплющила очі й, притлумлюючи роздратування, натиснула «Відповісти». Не було сенсу відштовхувати Ґерайнта, не познайомившись із тією загадковою особою.

Добре. Вирватися складнувато, але я зустрінуся з Вами ближче до обіду. Розмова буде короткою, бо я не можу лишити свою колегу в крамниці надовго. Де ми могли б перетнутися? Якщо можна, то десь неподалік крамниці.

Ганна

Прекрасно. Якщо події розгортатимуться не так, як хотілося б Ганні, у неї буде залізобетонна причина припинити розмову й утекти.

Звісно, їй доведеться обговорити все з Робін, хоча в суботу вона завжди має перерву ближче до обіду: покупці починають сходитися приблизно о дванадцятій, а ще в крамниці щосуботи підробляє Іліс — приходить об одинадцятій і виручає на касі.

Відповідь надійшла миттєво.

Чудово. 11:30 влаштує? Новембер зупинилась у готелі «Ґранд Каледонія», недалеко від Королівської милі. Ми могли б зустрітися там. У фоє є кав’ярня. Знаєте це місце?

Ганна звела брови. Звісно, вона знала готель «Ґранд Каледонія». Безсумнівно, найдорожчий в Единбурзі. Не зовсім те місце, яке вибрав би журналіст, приїхавши сюди по роботі. Ґерайнт, наприклад, скидається на типаж чоловіка, що зупинився б у готелі «Голідей Інн». Та все ж іти туди хвилинок із десять, і кава там, безумовно, смачна.

«Звісно, — відписала вона. — Зустрінемося там».

ПРИЙШОВШИ, ГАННА ЗАСТАЛА РОБІН у крамниці: щосуботи вона відчиняла її, а Ганна затримувалася ввечері. Коли вона розповіла колезі, що хотіла б узяти перерву трохи раніше й піти з другом на каву, та безтурботно кивнула.

— Та, звісно ж, без проблем. До того часу вже прийде Іліс, і ми легко відіб’ємося. Не поспішай.

Сильно дощило, погода була паршивою, а тому покупці не квапилися до крамниці. Об 11:20 Ганна взяла пальто й парасольку в кімнаті для персоналу, пообіцяла Робін та Іліс, що швиденько повернеться, і подалася на зустріч. Дорогою до «Лонмаркету» дощ усе сильнішав. Дійшовши до «Гранд Каледонії», вона змокла як хлющ.

Тремтячи, Ганна зупинилася під золотобережним піддашком, струсила воду з парасольки, і швейцар відчинив перед нею величезні блискітливо-чорні двері. Раптом у її голові різко блиснув спогад про вечір в оксфордському приватному барі, коли добрий літній швейцар запропонував їй викликати таксі коштом батька Ейпріл. Ганна заплющила очі. Такі думки зараз недоречні. Вона вже й так пошкодувала, що вплуталась у все це, навіть не розпитавши в Ґерайнта про подробиці. Якщо під час розмови в голові ще й роїтимуться болісні спогади про Оксфорд...

— Чи можна взяти вашу парасольку, мадам? — запитав швейцар, і Ганна похитала головою, бо знала, що так забуде її.

— Ні, дякую, я краще візьму її із собою. Ви не проти?

— Звісно, ні, — мовив він і дав їй пластиковий футлярчик. Ганна засунула туди парасольку й зайшла до готелю, розмірковуючи, що хай зараз із парасольки вода не тече, але це станеться пізніше.

Ганну зустріло просторе фоє: всюди мармур і золото, як у банковій залі, а посередині під стелею — величезна люстра. Масивні сходи звертали праворуч. Глянувши вгору, вона побачила, що там проходить якась фотосесія — гігантська золота парасолька відбивала світло на закручені сходи, на тлі яких когось, очевидно, фотографували.

— Прекрасно, — почула вона. — А тепер зіприся спиною на поруччя. Нахили голову.

Кав'ярня ховалася за сходами. Крокуючи мармуровою підлогою, Ганна з болем усвідомила, що з її плаща капає вода, а волосся збилось у «щурячий» хвіст.

Вона обійшла сходи й побачила Ґерайнта, що сидів за столиком і друкував на телефоні. Угледівши її, одразу ж підвівся й засяяв на обличчі.

— Ганно! Дякую, що прийшли. Можна пригостити вас кавою?

Ганна завмерла. Інтуїція підказувала їй не брати нічого в Ґерайнта, але, з іншого боку, саме він запросив її. Ба більше, якщо платитиме він, їй не доведеться чекати на рахунок, якщо раптом захоче швидко піти.

— Звісно, — зрештою мовила вона. — Ем... безкофеїнове капучино й... мабуть, біскоті, якщо тут є.

Їй трохи наморочилось у голові. Низький цукор, мабуть: під час останньої консультації акушерка попередила її, що таке може бути, й порадила потрохи, але частенько перекушувати.

— Новембер щойно написала, — сказав Ґерайнт, — через п’ять хвилинок буде. Вони саме закінчують. Гаразд, я тоді сходжу по напої. Зараз повернуся.

Він пішов до стільниці, а Ганна сіла й, гризучи нігтя, задумалася, навіщо вона погодилася на пригощення.

Ґерайнт, повертаючись до столика з величезним зеленим смузі та біскоті, подивися кудись за Ганнину спину.

— Ох! Прекрасно. Тепер усі на місці, — радісно мовив він. — Ганно, це Новембер Рейн. Новембер, це та сама Ганна де Частейн. Ти радше знала її під іменем Ганна Джонс.

Ганна підвелася й обернулася. Всередині неї все обірвалося.

Перед нею стояла струнка й невимовно красива, безперечно й безсумнівно... жива Ейпріл.

ПІСЛЯ

Якусь мить Ганна була певна, що знепритомніє. Усе навколо поринуло в темряву, а у вухах загуло. Вона вхопилась обома руками за край столу, щоб встояти, і переконувала себе, що це якась омана.

— Ганно? — почула вона занепокоєний голос Ґерайнта. — Ганно? Усе гаразд?

— Привіт, — мовила дівчина й рушила до них, ховаючи мобільний у кишеню шовкових гаремних штанів. Її лабутени зацокотіли по мармуровій підлозі. Вона простягнула руку до Ганни. — Вітаю. Я Новембер, дуже приємно познайомитися.

Ганна поволі отямлювалася, хоч і не розуміла, чи це завдяки голосу дівчини — дуже схожому на голос Ейпріл, але не її, чи це щось було в її очах. У будь-якому разі її вираз обличчя вказував на одне: вона не впізнала Ганни. Навіть Ейпріл, хай якою неперевершеною акторкою вона була, не змогла б отак прикинутися.

— Хто... хто ви така? — мовила Ганна, а її захриплий голос мимоволі прозвучав різко, з ноткою докору.

— О боже, — пробубнів Ґерайнт, ніби лише зараз зрозумів, що накоїв. — Я дуже перепрошую, я мав би сказати, думав, що ви знали. Новембер — сестра Ейпріл.

Ганна примружилася, а потім дуже повільно сіла. Новембер сіла навпроти неї, а на її обличчі виринула м’яка сумна усмішка, яка так нагадувала усмішку Ейпріл, що в Ганни аж серце затерпло. Проте на її щоках не було тих самих ямочок, що чомусь заспокоїло Ганну: незаперечний доказ, що перед нею геть інша людина. Тепер Ганна зауважила, що ця дівчина надто молода, радше схожа на Ейпріл зі спогадів, а не на ту, якою вона мала би бути зараз — якби була жива. Цій дівчині десь двадцять два чи двадцять три роки, не більше.

— Шкода, що ми не познайомилися раніше, — мовила Новембер. — Я, звісно ж, чула про тебе від Ейпріл. Я постійно канючила в неї, щоб взяла мене до Оксфорда, але тоді я була просто меншою шмаркатою сестричкою. А потім, думаю, батьки хотіли захистити мене від ЗМІ. Мене ніколи не пускали до суду чи ще кудись. Нічого дивного — тоді мені було лише одинадцять чи дванадцять.

— Так... так, правда шкода, — мовила Ганна. Вона досі намагалася все осягнути. Сестра Ейпріл... Через стільки років. Як Ґерайнт її назвав? Новембер Рейн? — Вибач, Ґерайнт сказав, що твоє прізвище Рейн. Змінила?

— Ох... — Новембер дещо сором’язливо усміхнулась і прибрала з очей білосніжне волосся. Її довгі сережки-пір’їнки сягали кінчиками оголених засмаглих плечей. — Щось таке. Рейн — це, так би мовити, псевдонім. Я інфлюенсерка в інстаграмі, а брати прізвище Кларк-Клівден... Звучить бундючно, ще й має свою... історію. Рейн... Тут я трохи пожартувала із цим словом. Знаєш, як у тій пісні November Rain. Завдяки їй «Новембер» не так впадає в око.

Звісно. Раптом Ганна склала все докупи: фотосесію, готель, вроду Новембер, довершену ніжним макіяжем. Вирване з контексту ім’я ні про що не говорило, але навіть Ганна, яка дуже рідко заходить в інстаграм — хіба щоб покатувати себе спогадами про Ейпріл — чула про б’юті-інфлюенсерку Новембер Рейн.

— Я весь тиждень була в Единбурзі, позувала для Дольче й Ґаббани, якось так випадково склалося. Потім Ґерайнт написав мені в інсті, що ти тут живеш, спитав, чи могла б я зустрітися...

Дівчина знизала плечима. Тієї миті офіціант приніс Ґерайнтове американо й Ганнине капучино. Бесіда на якийсь час стихла: всі троє розбирали свої напої, Ганна відмовилася від цукру.

Офіціант пішов, і Ганна глибоко вдихнула. Вона стільки всього мала запитати в Новембер, так багато хотіла обговорити, але мусила одразу братися до самої справи, бо часу було обмаль.

— Новембер, вибач, що запитую так різко, але я зараз на короткій обідній перерві. От-от доведеться піти. Ґерайнт сказав... він сказав, що ти знаєш щось... про розтин...

Новембер кивнула.

— Так. Просто не все. Ясно, що ніхто не розказував дванадцятирічній дівчинці про ті кошмарні подробиці, але я підслуховувала під дверима й усяке таке. Багатьох речей не згадали в суді — наркотики, вагітність...

Ганна затамувала подих. То це правда?

— Як... о... о боже, — Ганна знервовано видихнула. — Перепрошую, просто забагато нового. То вона точно була вагітна?

— Або була незадовго до того, — відповіла Новембер. — Цього я так і не зрозуміла. Хай там що, але гормонів було достатньо, щоб результат виявився позитивним. І мені здається, що вони намагалися зробити тест ДНК, щоб визначити батька, але не знаю, чи змогли. Може, протестували замало людей або не взяли достатньо ДНК Ейпріл для хорошого профілю.

Ганна заплющила очі. Раптом усе в голові прояснилося. Вона пригадала, як поліція брала мазки та відбитки пальців у неї, Вілла, Раяна й інших. «Елімінація за допомогою ДНК», — казали вони. Тоді Ганна думала, що вони просто хотіли виключити тих людей, які без лихих намірів бували в кімнаті Ейпріл. Тепер вона задумалася, чи крилося в тому всьому щось більше, щонайменше пов’язане з хлопцями.

— То ж не... — Голос Ганни захрип, вона не знала, чи зважиться вимовити ці слова, але таки мусила: — То ж... то ж не... Вілл?

Новембер співчутливо похитала головою, але в її очах виднівся смуток.

— Вибач, я не знаю, але гадаю, що ні. Якби так було, ми довідалися б. Але я не впевнена. Ти, мабуть, могла би піти до поліції й розпитати, хоч я і не знаю, чи вони тобі щось скажуть.

Тепер уже Ганна похитала головою. Знала, що нікуди не піде. Не тільки через те, що поліція навряд чи розголошуватиме конфіденційну інформацію про закриту справу. І не через те, що станеться, якщо вона зізнається у своїх страхах, визнає, що всі ці роки дедалі сильніше вагалася, чи на ту людину вказала. А тому, що боялася можливих наслідків.

— А т-твої батьки? — запитала вона. — Вони могли б знати?

— Сумніваюся, — відповіла Новембер. — Мій тато помер. Знала?

— Ні, — мовила Ганна і прикусила губу. — Співчуваю.

— Тяжкий серцевий напад два роки тому. Та якщо чесно, він так і не зміг оговтатися після вбивства. Розумієш, Ейпріл була його першою дитиною, золотою дівчинкою. Він не змирився з такою трагедією. А моя мама... Ейпріл, мабуть, розказувала тобі. У неї... проблеми. Мала їх навіть до того, як Ейпріл померла. Її пам’ять, м’яко кажучи, не дуже надійна, а вона ще й доклала зусиль, щоб усе забути. Не думаю, що вона погодилася б говорити про ті події, а навіть якби й так, не певна, що її словам можна вірити.

— Боже, Новембер, я дуже співчуваю, — мовила Ганна. — Не уявляю, як тобі важко.

Новембер легенько знизала плечима, мовляв: «А що тут удієш?»

— А... наркотики? — запитала Ганна. — Ти казала, що під час розтину в її організмі виявили наркотики. Вони якось причетні до її смерті?

— Та ні, не думаю, — зітхнула Новембер. — Наскільки я знаю, знайшли ту штуку, як воно, ну її дають дітям зі СПАУ...[7] Декс чи щось таке.

— Декстроамфетамін, — тихо мовив Ґерайнт, а Новембер кивнула.

— Так, точно. У її кімнаті вдома знайшли сховані запаси, так само й у коледжі. Саме тому, гадаю, ніхто й не припускав, що їй оте все підкинули. Про смерть від передозування теж не йшлося. Ейпріл приймала препарат добровільно, методично й дуже довго. Думаю, вона добре знала про його токсичність.

— Ліки від СПАУ?.. — приголомшено перепитала Ганна. — Щось тут немає логіки. Нащо вони Ейпріл? Вона ж не мала жодних синдромів.

— Деколи цей препарат вживають для покращення навчання, — пояснив Ґерайнт. — Під час війни його давали пілотам військово-повітряних сил, щоб ті краще концентрувалися і не засинали. Підлітки ж п’ють його, аби не спати всю ніч. Для іспитів і так далі. Але його важко дістати: потрібен рецепт, бо якщо з ним гратися, то можна звикнути й стати залежним. А тому контроль продажів серйозний.

— О боже... — прошепотіла Ганна.

Раптом дуже багато речей стали на свої місця. Есеї, які Ейпріл часто писала ночами та її, здавалося, надлюдська здатність виступати на сцені весь тиждень і вчитися всю ніч. Ганна пригадала, як поскаржилася їй на втому, а вона запропонувала дві пігулки. Згадала, як тоді спантеличилася: «А що це? Щось типу “Нодозу”?» Тоді Ейпріл засміялася і сухо відповіла: «“Нодоз” для дорослих».

— А які вони на вигляд? — запитала вона в Ґерайнта, а той швиденько знайшов їх в інтернеті й показав світлину. У Ганни завмерло серце. Це вони. Ті самі капсули, наповнені перлинками, які Ейпріл запропонувала їй багато років тому.

— Я знала, що вона їх пила, — мовила Ганна. — Просто не розуміла, що то. Але... вони ж не причетні до її смерті, правильно?

Новембер похитала головою.

— Ні, не думаю. І припускаю, саме тому про них не згадували в суді. А от ця тема з вагітністю... Мені якось дивно, що адвокати Невілла ніколи не згадували цього.

— Гадаю, вони вбачали в тому ризик, — пояснив Ґерайнт. — їхні шанси й так були гарні, через брак доказів. Не було нічого конкретного, що пов’язувало б Невілла зі смертю Ейпріл. Хіба те, що він виходив з будівлі десь під час убивства, а його побачили. Проте зі свідченнями Невілл мав проблеми.

Ганна кивнула, бо теж чула, як дивно він свідчив. Спочатку Невілл взагалі заперечував, що заходив у кімнату, стверджував, що просто перевіряв щось у будівлі. Та потім посеред перехресного допиту рознервувався і змінив свою історію: коли Невіллу показали його відбитки пальців на дверній ручці зсередини, він раптом зізнався, що таки був у кімнаті. Однак пояснив, що просто приніс щотижневу посилку від Ганниної мами, а Ейпріл його впустила. Запевняв, що вони приємно поспілкувалися — це Ганна апріорі вважала брехнею — і що через кілька хвилин залишив Ейпріл живою і здоровою.

Ці свідчення і стали доленосними. Джон Невілл стверджував, що бачив Ейпріл живою о 23:00. Ганна й Г’ю знайшли її мертве тіло лише через кілька хвилин. Вхід до будівлі весь час був перед їхніми очима. Ніхто інший не міг би туди ввійти. Або Невілл, або ніхто.

Чи... ні?

Ганна насупилася, збираючи думки докупи, але Ґерайнт знову заговорив.

— Річ у тім... добренько, трохи побуду адвокатом диявола. Навіть якщо Ейпріл була вагітною, важко простежити зв’язок цього факту з усією справою. Ми не живемо у вікторіанській Англії. Ніхто не намірявся змушувати когось до шлюбу. Можна було б говорити про вбивство на ґрунті ревнощів. — Ґерайнт кинув на Ганну вибачливий погляд, розуміючи, що мимоволі натякнув на Вілла. — Задушення зазвичай вказує на побутове вбивство, на типовий злочин через сексуальні мотиви. Однак хлопець Ейпріл тут ні до чого, у вечір убивства він був далеко від коледжу. А вагітність сама собою не дуже скидається на мотив.

— Це ти так думаєш, — утрутилася Новембер. — Вагітність-то всяка буває. А якщо був хтось, для кого викриття статевих зв’язків зі студенткою стало б не надто вигідним? Хтось, чия робота чи шлюб опинилися б під загрозою?

— Ти про викладачів? — запитав Ґерайнт. Новембер знизала плечима, а він, очевидно, відчув інтригу. — Безумовно, що й таке могло бути.

— Боже мій, — мовила Ганна. Її руки різко похололи. — Боже мій!

— Що? — запитав Ґерайнт, насупившись. — Ганно, усе гаразд?

Ганна хитнула головою, сама не розуміючи, що означав цей жест: «усе паскудно» чи «не зважайте». Вона знала, що сполотніла. Вираз обличчя Ґерайнта підказував, що те приголомшення, яке пройняло її зсередини, виднілося в її погляді.

— Доктор Маєрс, — прошепотіла вона, радше собі під ніс, а не до них.

— Хто? — перепитала Новембер.

Ґерайнт насупився.

— Той консультант, що жив на вашому сходовому майданчику?

— Так, — серце Ганни калатало як навіжене. Вона почувалася невимовною дурепою. Аж не вірилося, що це не спало їй на думку раніше. — Так. Боже мій, він єдиний, хто міг потрапити до кімнати Ейпріл у ті кілька хвилин, коли Невілл пішов, а ми з Г’ю ще не прийшли. Йому не треба було заходити до будівлі, він уже був там.

— Ви хочете сказати... — Ґерайнт насупив брови й продовжив: — Ейпріл же не могла завагітніти від нього? Правильно? Він навіть не викладав у неї.

— Ні, він викладав у мене, але Ейпріл знала його. Вона була на одній з його вечірок. А він мав певну репутацію... — Ганні погіршало. У вухах загуділо. — Він часто запрошував студентів... тобто студенток... випити. І всі вони були як Ейпріл. Дуже вродливі, дуже...

Раптом її голос зірвався. Гудіння у вухах дедалі сильнішало. Здавалося, що її віднесло кудись дуже далеко звідси.

— Тобто це означає, що він міг спати з нею? — запитав Ґерайнт. На його обличчі з’явився скептицизм, але заразом якась дивна надія. Ганна ж відчувала що завгодно, однак не надію.

— Я не знаю, — видавила вона із себе. Водночас з подивом відчула, ніби її язик збільшився. Пальці задубіли. Усе тіло заніміло. — То я із самого початку помилялася? Я не... я не...

Слова не приходили. Раптом Ганна перестала відчувати власне тіло, воно здавалося чужим, а руки й ноги — пластиліновими.

Я не... — мовила вона голосом, що долинав звідкись іздалеку.

Ганно? — почула вона. — Ганно, усе гаразд?

— Я...

Умить усе довкруж розчинилося, і Ганна плавно провалилася в чорну безодню.

ПІСЛЯ

Ганна прокинулася посеред шуму-гамору: навколо неї скупчилися люди. Ґерайнт невпинно повторював: «Відійдіть хоч трохи від неї!» Новембер, стривожена, стояла біля неї на колінах. Хтось підклав Ганні під голову пальто і зняв з неї окуляри. Від цього вона відчула себе ще більш вразливою.

— Викличте швидку! — вигукнув хтось. Почувши ці слова, Ганна спробувала звестися на лікті.

— Ні-ні, будь ласка, мені не треба швидкої, — вона намагалася говорити якомога переконливіше, однак голос тремтів. — Я вагітна, от і все.

— Ви вагітні? — ці слова, здавалося, не заспокоїли Ґерайнта. Він стривожився ще більше й тепер скидався на бомбу зі зворотним відліком, яка могла вибухнути будь-якої миті.

— Тебе треба оглянути. Тут є лікар? — звернулася Новембер через плече до працівника готелю й підвелася. — Хто-небудь... Люди, у цьому готелі є лікар?

— Я тут, — озвався хтось із дальнього кінця фоє. Голос був чоловічий, з англійським, а не шотландським акцентом. Наступна фраза прозвучала гучніше — чоловік наближався: — Чим можу допомогти?

Ганна спробувала сісти. Без окулярів вона бачила лише розмиті обличчя.

— Ця жінка... вона знепритомніла, — стурбовано мовив Ґерайнт. — Вона вагітна. Може, треба викликати швидку?

— Та чесно, мені не треба швидкої, — мовила Ганна, ледь стримуючи сльози. Їй не вірилося, що все це відбувається насправді. Вона подивилася на лікаря благальним поглядом: нехай би підтвердив, що з нею нічого серйозного. — У вагітних часом паморочиться в голові, правда ж? Я сьогодні не снідала.

Лікар розстібнув свою сумку, витягнув звідти стетоскоп і тонометр, а потім лагідно всміхнувся.

— Ну на ранніх термінах низький тиск може викликати запаморочення, але знепритомнення трапляється не так часто... Дозволите?

Ганна, побачивши манжету в руках чоловіка, тремтливо кивнула. Він закріпив її на руці й накачав, потім приклав стетоскоп до вигину на лікті й, коли та почала здуватися, прислухався. Згодом випростався і заспокійливо усміхнувся.

— Ймовірно, нічого серйозного, але, думаю, треба відвезти вас до пологового відділу обстежити. Який маєте термін?

— Двадцять третій, ні, майже двадцять четвертий тиждень. Завтра почнеться двадцять четвертий. Хтось може зателефонувати моєму чоловікові?

— Твій телефон у мене, — озвалася Новембер, показавши його, а тоді звернулася до лікаря: — Дякую за огляд. Їй же треба до лікарні, правильно? — Вона кивнула на Ганну, і її величезні сережки гойднулися.

Лікар вимушено кивнув.

— Боюся, що так. Я вже давно не працюю в акушерстві, але в разі знепритомнення огляд необхідний. У вас трохи підскочив тиск. Можливо, вони візьмуть кров і оцінять стан дитини.

— Мій водій чекає за рогом, — мовила Новембер. Вона взяла шкіряну куртку, що висіла на стільці. — Дайте мені п’ять хвилинок, я попрошу, щоб він під’їхав до виходу.

— Я сама дійду, — заперечила Ганна. Вона ледь не розридалася від думки, що її можуть вивести з фоє, як немічну, і посадити в машину. — Мене не треба підвозити, я зателефоную Віллові й поїду автобусом.

— Звісно, чоловікові телефонуй, але я не відпущу тебе в якийсь довбаний автобус. Або моя машина, або швидка, — сказала Новембер. Дівчина схрестила руки, а на її обличчі з’явився типовий для Ейпріл вираз — гордовита безкомпромісність. — Що вибираєш?

Ганна заплющила очі. Вона зрозуміла, що програла.

ЧЕРЕЗ СОРОК П’ЯТЬ ХВИЛИН ГАННА сиділа в м’якому кріслі пологового відділу Королівського госпіталю, до її живота прикріпили датник, на руку — манжету для вимірювання тиску, а поруч із нею на краєчку пластикового стільця примостилася Новембер, яка, безсумнівно, дещо зніяковіла через усе, що трапилося. Ганна здала сечу і, здавалося, пів літра крові, яку розлили по маленьких пробірках.

З одного боку, їй хотілося лишитися наодинці зі своїми думками, а з іншого — така перспектива лякала.

Найбільше вона хотіла до Вілла, але він не відповідав.

Де ж він?

— Хочеш, я наберу його ще раз? — запитала Новембер, ніби прочитавши її думки.

Дівчині дозволили лишитися як «супровідниці», що трохи дивно, адже Ганна знала її лише півтори години. Водночас щось у Новембер так разюче нагадувало Ейпріл, що Ганні здавалося, ніби вони знайомі багато років.

— Ні, я наберу, — мовила Ганна, розуміючи, що Вілл не мав почути цієї новини від Новембер. Вона потерла руку там, де розростався синець від уколу, а потім удев’яте набрала його номер. Послухавши деякий час ритмічні гудки, поклала слухавку й написала повідомлення: «Зателефонуй. Негайно». Стримуючи сльози, Ганна поклала телефон на коліна.

Біда не лише в тому, що Вілл зник, а взагалі в усьому. Ганна усвідомлювала, що сама винна в тому, що сталося. Розслідуючи вбивство Ейпріл, вона наразила на небезпеку власну дитину. Однак альтернатива така само нестерпна. Як їй жити наступні шістнадцять тижнів із цим болісним, всепоглинальним питанням: чи правда все те, що вона бачила, про що думала й говорила? Вона прагнула з’ясувати це напевне, щоб остаточно спростувати Ґерайнтові підозри й спокійно жити далі. Дитина поворухнулася, а монітор запищав частіше від прискореного Ганниного серцебиття.

— А ти маєш ще когось, кому можна зателефонувати? — спитала Новембер.

Ганна похитала головою.

— Та ні. Мама живе дуже далеко. Але якщо тобі треба йти...

— Я не піду, — твердо відрекла Новембер. — Буду тут, поки тебе не випишуть. Можу почекати в машині, якщо не хочеш, щоб я тут сиділа. Розумію, що тобі незручно, ми ж ледь-ледь знайомі.

— Ні, я буду рада, якщо ти лишишся. Мені приємно у твоїй компанії.

— Тоді добре. — Новембер схрестила руки на грудях. — Я лишаюся.

Запанувала тиша, яку переривало лише пищання-клацання приладів і ледь чутна розмова жінок у сусідньому кабінеті.

— То міг бути доктор Маєрс, — мовила Ганна. Ця думка снувалась у її голові ще з тієї миті в готелі. Озвучивши її Новембер, Ганна відчула полегшення, але гірке: ніби проста здогадка обернулася на реальну можливість. — Він був там і міг зайти до кімнати, коли Невілл пішов, а ми з Г’ю ще не з’явилися. Ґерайнт має рацію: якщо Маєрс спав з Ейпріл, якщо студентка завагітніла від нього, то є і мотив, і можливість. Невілла засудили лише через можливість убити Ейпріл, але мотивів у нього не було жодних. А от Маєрс... тільки він міг прослизнути туди непомітно.

— Мені от цікаво, чи його взагалі допитували, — задумливо мовила Новембер. — Поліція мала б поцікавитися, чи він нічого не чув. А він був серед підозрюваних?

— Не знаю, — відповіла Ганна. — Я ніколи не бачила його в суді, але мені не дозволяли бачитися з іншими...

Вона затихла. Телефон на її колінах задзвонив. Щоб виявити бодай якусь повагу до таблички «Користуватися мобільними телефонами заборонено», Ганна вимкнула звук. Тепер телефон вібрував від вхідного дзвінка. Вілл. Дякувати богові.

— Вілле!

— Ганно, — важко дихаючи, озвався Вілл. — Щойно отримав повідомлення. Був на плаванні. Що сталося? Усе гаразд?

Вона ковтнула. Віллові ця новина, звісно ж, не сподобається.

— Я знепритомніла, — зрештою мовила Ганна. — І мене забрали до пологового відділу для огляду.

Запала тривала мовчанка. Ганна розуміла, що Вілл намагався опанувати себе, щоб не зреагувати надто бурхливо й не засмутити її ще більше, надто ж після їхньої нещодавньої суперечки. Він гучно ковтнув слину, а потім обережно запитав:

— Як... а все гаразд? З дитиною все добре?

— Думаю, що так, — відповіла вона. — Огляд ще не закінчився, але до мене постійно заходять, контролюють частоту серцебиття дитини й, здається, їх нічого не насторожує.

— Чудово. Я зможу бути через... — мовив Вілл, а його голос прозвучав ніби звіддаля. Ганна розуміла, що він дивиться на телефон і рахує, скільки часу займе дорога. — Через двадцять або двадцять п’ять хвилин.

— Та я, мабуть, уже піду до того часу. — Ганна глянула на годинник, що висів на стіні. — Обіцяли, що спостерігатимуть за мною пів години. Уже майже стільки й минуло. Зателефонувати тобі, коли дізнаюся, що сталося?

— Звісно, — відповів Вілл. У його голосі звучало ледь тамоване занепокоєння. — Я люблю тебе. І, Ганно...

— Що?

— Я... я дуже шкодую про... ти зрозуміла.

— Усе добре, — відповіла Ганна. Ніхто інший не зрозумів би його слів, але для неї все було очевидним: він казав про їхню сварку. Вона прикусила губу: їй так закортіло, щоб Вілл опинився поряд. — Ти ні в чому не винен, чесно.

— Добре... — мовив він не надто переконливо. — Кохаю тебе.

— І я тебе кохаю.

Вона поклала слухавку. Новембер трохи відійшла, створюючи для Ганни бодай ілюзію усамітнення, а тепер глянула на неї через плече.

— Усе гаразд?

— Думаю, що так.

Хтось постукав у двері. До палати ввійшла висока усміхнена акушерка-гінекологиня з канцелярським планшетом у руках.

— Ганна де Частейн?

— Так, — відповіла Ганна. Вона спробувала через силу сісти рівніше на кріслі, обшивка якого заскрипіла. — Так, це я.

— Прекрасно. Ми могли б хвильку поговорити? — запитала вона, глянувши на Новембер. Важко було зрозуміти, що вона мала на увазі: лишитися чи вийти?

— Ганно, я почекаю в коридорі, — тактовно мовила Новембер, взяла свою сумку й вислизнула з палати.

Лікарка сіла на стілець Новембер і почала переглядати Ганнині нотатки й показники на моніторі.

— Добре, — зрештою мовила вона. — Я чула, що ви трохи знепритомніли.

Ганна кивнула.

— Я думаю, просто... не знаю, я пережила невеликий шок, та ще й тиск, мабуть, був низьким. Зараз мені краще.

— Гарна новина: з вами все добре, з дитиною теж, усі життєво важливі показники в межах норми, сеча чиста, але... за тиском треба стежити.

— А чому?

— Бо тиск постійно підвищувався, коли глянути на показники останніх кількох консультацій, і, на жаль, зараз він теж трохи вищий, ніж хотілося б.

— Що? Я не розумію... лікар у готелі сказав, що люди непритомніють через низький тиск.

— Так і є, однак ваш, на жаль, зависокий. І на кількох останніх консультаціях він був підвищеним.

— Так, але на те були причини. — Ганна відчула, як до її горла підступили сльози, але стримала їх. Якби ж Вілл був поряд... — Я просто бігла на той огляд. Ви не розумієте.

— У вас були головні болі? Миготіння перед очима? Запаморочення?

— Ні! Хіба сьогодні, звісно, але загалом ні, взагалі ніколи. Я чудово почуваюся.

— Ну, думаю, тиск треба збити в будь-якому разі. Я вам випишу рецепт на «Метилдопу». Це абсолютно безпечний препарат, ми вже роками приписуємо його вагітним.

— Ви жартуєте? — У Ганни похололо серце, а потім наринуло спустошення: провина й водночас гнів на власне зрадливе тіло. — Лікуватися? Ніяких ліків я вживати не хочу. А може, спокійне життя без хвилювань розв’яже цю проблему?

— Це абсолютно безпечний препарат, — повторила лікарка.

Ганна розуміла, що та намагалася її заспокоїти, але спокою не відчувала. Навпаки. Її серце калатало, а лінія на моніторі шалено летіла догори. Її знову пробрало огидне відчуття, ніби вона сповзала в морок невизначеності. Те саме переживала після вбивства Ейпріл: усвідомлення, що події взяли над нею гору, а її життя вийшло з-під контролю. Тільки цього разу не поліціянти кажуть їй, куди йти, що робити і як почуватися, а лікарка в білому халаті, що має ту саму, таку знайому жалісливу й сповнену розуміння усмішку.

— Ні, — категорично мовила Ганна. — Ні, так не можна. Так не має бути!

— З вашою дитиною все гаразд, — спокійно повторила лікарка. — Я ж не хочу зробити вам гірше, лише прагну якнайкраще подбати про вас і дитину. Розумію, що ви засмучені, бо щось не так...

— Я не засмучена! — вибухнула Ганна, але ці слова були такою відвертою брехнею, що вона захотіла ридма сміятися через іронічність цього факту. Її горло стиснулося, вона відчувала, що от-от заплаче. Та не могла. Не хотіла. Натомість глибоко вдихнула. — Перепрошую. Звісно, я засмучена. Просто... просто все так несподівано. Тиждень тому все було добре, а зараз ніби...

«Ніби хтось прийшов, узяв моє життя під контроль, вирвав усе з рук і повів мене туди, куди я зовсім не хочу йти, але нічого не можу з тим вдіяти».

Ганні кортіло відповісти саме так, але вона змовчала. Направду ці слова влучно описували відчуття, але її раціональне «я» знало, що така реакція майже не стосується дитини й тиску. Вона набагато тісніше пов’язана з Ейпріл і Невіллом, з тими подіями минулого й сьогодення.

І раптом, разом із цією думкою, їй сяйнуло, що робити далі. Ганна відчула, як серцебиття сповільнилося, а в душі запанував спокій. Одного разу події, яких вона не могла контролювати, вирвали в неї з рук власне життя. Але тепер вона нізащо у світі не допустить, щоб так сталося знову.

Цього разу все буде геть інакше.

ПІСЛЯ

— То куди їдемо? — запитала Новембер, коли Ганна пірнула в пропахлий шкірою салон лімузина. — Правда ж, не на роботу?

От лихо. Крамниця. Ганні захотілося вдарити себе по лобу паперовим пакетом з пігулками, що тримала в руках.

— Я геть забула про роботу. Треба зателефонувати колезі. Можеш підкинути мене до Стокбриджа? Я живу в Стокбриджському завулку, біля Дін-Парк-стріт.

— Гадки зеленої не маю, де це, — з усмішкою мовила Новембер, — але якщо Артур знає, то залюбки.

Вона нахилилася поговорити з водієм, а Ганна зателефонувала до крамниці. Робін узяла слухавку, і Ганна пояснила їй усю ситуацію, потім заспокоїла шоковану й стурбовану колегу, вислухала настанови, що їй треба йти додому, відпочити та в жодному разі не приходити наступного тижня.

— Я не братиму лікарняного, — відповіла Ганна на останню довжелезну вказівку Робін. — Я не хвора, а ще маю багато відпускних днів. Запитаю в Кеті, чи зможу взяти тиждень.

— Добре! — суворо мовила Робін. — І щоб наступного тижня на очі мені не потрапляла. Тепер іди й відпочинь. Тобі треба розслабитися. Поїж шоколаду й не суши собі голови!

Вона поклала слухавку, а Ганна зітхнула.

«Уже відпустили додому, — написала вона Віллові. — Усе гаразд. З дитиною теж. Мене підвезуть. Скоро побачимося. Цілую».

— Усе гаразд? — запитала Новембер, а Ганна кивнула.

— Так, на роботі всі такі добрі, а я відчуваю себе якоюсь дурисвіткою.

— Чого б то? — здивовано запитала Новембер. — Ти ж не винна!

Ганна лише похитала головою. І не тому, що почувалася винуватою через сьогоднішні події. Атому, що не збиралася дослухатися до порад Робін. Не те щоб не хотіла, просто не могла. Десять років тому її захопив неконтрольований вихор подій. Тоді її життя обернулося на боротьбу із цим почуттям безсилля й паніки. Цього разу вона не сидітиме склавши руки, поки Ґерайнт копирсається в її минулому, а адвокати працюють за лаштунками. Цього разу вона візьме все у свої руки.

— Я поїду до Оксфорда, — сказала Ганна Новембер. — Думаю, іншого виходу просто немає. Я божеволію, відколи помер Невілл: знову й знову прокручую в голові спогади про той вечір, намагаюся зрозуміти, чи мала я рацію, чи справді бачила те, що пам’ятаю. Бо що більше я дізнаюся, то сильніше мені здається, що все було геть не так. Маю відчуття, ніби я щось пропустила, ніби щось вислизає від мене всі ці роки.

— Що ти маєш на увазі? — невпевнено запитала Новембер. — Що саме?

— У тому й то річ, що я не знаю. Може, якщо повернуся, поговорю з іншими людьми, які були того вечора там, наприклад, з доктором Маєрсом... — Ганна ковтнула. — Я маю подружку в Оксфорді, Емілі. Говорила з нею кілька тижнів тому, коли помер Невілл. Вона запрошувала мене в гості. Тоді я відмовилася — для мене не було б нічого гіршого, аніж опинитися там знову. Але тепер... тепер я скажу їй «так».

Ганна глянула на схвильовану Новембер.

— Що скажеш? Гадаєш, я збожеволіла? Бо Вілл так і думає.

— Ні, ти не збожеволіла, — повільно відповіла Новембер. — Просто... не думаю, що це гарна ідея — їхати самій до Оксфорда. Усі зрозуміють, що ти приїхала туди, аби щось винюхати.

— Ти про що? Мені потрібне якесь виправдання?

— Я про те... — Новембер глибоко вдихнула. — Я про те... що тобі треба їхати зі мною.

— З тобою? — Ганна намагалася не видати здивування. «Але ж ми ледь знайомі», — вигулькнуло в її голові, що насправді було не цілком правдою. Так, вони з Новембер провели разом лише кілька годин, але вона — сестра Ейпріл. Глибоко в серці Ганна відчувала, що вони знають одна одну значно довше.

— Дивись, я там ніколи не була, — швидко заговорила Новембер, пояснюючи їй свою думку. — Я про Оксфорд. Я ніколи не бачила, де жила Ейпріл, де померла. І, якщо чесно, це завжди гризло мене. І тоді, і зараз. Ти могла б узяти мене із собою до Оксфорду й сказати Маєрсові правду: що смерть Невілла сколихнула мої спогади, що я хочу заспокоїти їх, побачивши, де жила Ейпріл. Не думаю, що керівництво коледжу нам відмовить.

— Так... навряд чи відмовить, — повільно й замислено мовила Ганна. Їй дедалі більше подобався цей план. Діяти разом безпечніше, а ще Новембер зможе запитати те, про що сама Ганна не заговорила б.

— Треба дізнатися, чи він ще там, — мовила Новембер. — А як його звати?

— Гораціо, — Ганні було незвично вимовляти лише його ім’я, це звучало надто інтимно й фамільярно. Вона пригадала слова Ейпріл у день вечірки доктора Маєрса: «Гораціо запросив мене й ще кількох дівчат випити в місті...» Сьогодні годі навіть уявити, щоб викладачі так перетинали межу.

Новембер щось набрала в телефоні, а потім простягнула його Ганні.

— Це він?

— Так, він, — відповіла Ганна.

То була сторінка факультету англістики Пеламського коледжу, перший запис — «проф. Гораціо Маєрс, старший декан гуманітарних наук». Трохи старший, трохи сивіший, але, на диво, загалом такий самий. Він не змінився так, як Невілл — спустошена людина-примара, що причаїлася на одній зі сторінок вебсайту BBC і пильнує невідривним оком усякого відвідувача. Маєрс же, навпаки, має чудесний вигляд: з лиском, опасистий, видно, що всі ці роки не бідував.

— Міс Рейн, ми вже під’їжджаємо до Стокбриджського завулка, — пролунав голос з передавача.

Ганна здригнулася. Новембер натиснула кнопку.

— Дякую, Артуре.

Вона обернулася до Ганни.

— Я дуже рада познайомитися з тобою, Ганно. Зараз, певно, скажу дурницю, але я відчуваю... відчуваю себе значно ближче до Ейпріл, ніж будь-коли за останні роки.

Ганна кивнула. Новембер не сказала дурниці, бо вона відчувала те саме.

— Ти впевнена? — запитала Ганна. — Я про поїздку до Оксфорду. Ти ж не зобов’язана. Якщо думаєш, що за мною потрібно приглянути, то не їдь. Я буду з Емілі. Або попрошу Вілла.

— Я іду, бо справді хочу поїхати, — сказала Новембер.

Авто зупинилося, а Ганна взяла свою сумку.

— Гаразд, дякую тобі. І дякую, що підвезла.

— Та нема за що. Бережи себе, Ганно.

— Берегтиму, — мовила вона, а потім вийшла з автівки й завмерла, спостерігаючи, як силует Новембер у задньому вікні поволі віддалявся і зменшувався. На якусь мить вона ніби обернулася на Ейпріл і мало не роздерла Ганниного серця.

ПІСЛЯ

— Ти знущаєшся? — на Вілловому обличчі з’явилися шок, розчарування і розгубленість водночас, коли під час вечері Ганна розповіла йому про свої плани. — Та якого чорта тобі туди їхати? Чого зараз? Саме тоді, коли тобі треба відпочивати. — Він кивнув головою на пакетик з ліками, який Ганна лишила на бильці дивана.

— Лікарка сказала чітко: мені не треба менше працювати чи щось таке, — терпляче відповіла Ганна. Вони вже це проходили. Те саме вона сказала Віллові, коли зайшла до вітальні й побачила, як він ходив туди-сюди кімнатою з телефоном у руках і читав в інтернеті про «високий тиск під час вагітності». — Доза реально низька, вони виписують цей препарат багатьом вагітним. Я навмисно перепитала, чи треба мені працювати менше. Лікарка відповіла, що немає потреби, бо ж нічого серйозного. Рекомендувала просто більше сидіти й частіше перепочивати. І я влаштую собі такий відпочинок. У тому то й річ.

— А щодо Новембер... — мовив Вілл, ніби Ганна нічого й не говорила. — Вона хоч трохи розуміє, через що ти пройшла? Вона взагалі розуміє, про що просить?

— Нічого вона в мене не просила. То була моя ідея поїхати до Оксфорду, а не її. І Новембер тобі сподобалася б, Вілле, — мовила Ганна і взяла його за руку, помацала сухожилки й дрібні кісточки, поводила своїми пальцями по його. Поцілувала зовнішній бік долоні. — Чесно. Вона як... — Ганна притихла, добираючи слова. — Вона як Ейпріл, але, я не знаю, добріша, мабуть. І вона все розуміє, бо й сама пережила дуже схоже.

— Її тягали по судах? — розлючено пробурмотів Вілл. — Її підстерігали під дверима її ж будинку з дня на день, місяцями, роками?

— Вистежували? — Ганна відпустила Віллову руку. — Впевнена, що так, Вілле. Вона ж сестра Ейпріл. Можеш уявити, що вона пережила? їй було одинадцять, коли Ейпріл убили. Більшу частину дитинства вона намагалася змиритися із цим фактом, спостерігала, як преса розриває її сестру на шматки, а батько помирає від стресу. Я переконана, що вона все розуміє.

Звісно, такі слова трохи присоромили Вілла.

— Я не знав, що батько Ейпріл помер. Коли?

— Кілька років тому, здається.

Вілл відсунув тарілку й прикрив обличчя долонями. Згодом опустив руки й підвів очі. Його погляд був виснаженим, просто змарнілим, а волосся розкуйовдженим.

— Ти ж знаєш, що я проти цієї поїздки?

— Знаю, — ніжно відповіла Ганна. — Але я мушу, Вілле. Я вже поговорила з Емілі. Приїду в четвер, а в п’ятницю по обіді підемо до Пеламу. Емілі домовиться про зустріч із доктором Маєрсом.

— У п’ятницю? — Вілл стривожився ще більше. — Та я ж на роботі буду. Не зможу відпроситися так швидко.

— Я й не припускала, що ти надумаєшся їхати. Ти ж сам казав, що не хочеш ворушити стару історію.

— Не хочу, а ще не хочу, щоб ти там сама зустрічалася з незнайомими чоловіками...

— Навряд чоловіки будуть незнайомі, Вілле.

— А то дуже й дуже небезпечні люди, якщо твої підозри правильні.

— Але я буду не сама, а з Емілі й Новембер, ще й у дуже людному місці. Чи ти думаєш, що доктор Маєрс вискочить зі свого кабінету із сокирою?

— А мені звідки знати?! — вигукнув Вілл, підвівся і закрокував туди-сюди вітальнею. Здавалося, він так стримував емоції, що вже не міг спокійно сидіти за столом. — Знаю тільки одне: я не хочу, щоб моя вагітна дружина бачилася з потенційним убивцею.

— Я мушу! — Ганна й собі підвелася. Відчувала, що її голос підвищується, а обличчя червоніє. — Вілле, хіба ти не розумієш?

— Ні, не розумію! — гримнув Вілл. — Ну геть не розумію!

На якусь хвилину запала дзвінка тиша. Вони мовчки стояли й дивились одне на одного, а потім пролунав громовий стукіт, від якого обоє здригнулися. Їхній сусід знизу, якому, очевидно, набрид цей шум, постукав у стелю держаком мітли.

— Вибач, — мовила Ганна.

Водночас Вілл сказав:

— Ганно, кохана...

Потім вона мимоволі опинилася у Віллових обіймах, а він припав вустами до її маківки. У неї стиснулося горло, а очі, повні сліз, згарячіли.

— Будь ласка, — прошепотів він, занурившись їй у волосся. — Будь ласка...

Ганна розуміла, що він хотів сказати. Будь ласка, не їдь. Вона знала його так добре, що чула ці несказані слова, відчувала, що Вілл хотів упасти на коліна, цілувати її живота й благати зректися цього наміру.

Та натомість він мовив:

— Ганно, будь обережна. Я так тебе кохаю. Якщо щось станеться...

— Не станеться, — відповіла Ганна й поцілувала його: ніжно, обережно, а згодом наполегливіше, відчуваючи, як усередині наростає знайоме почуття: гаряча й нестримна жага до нього, яка ніколи не згасала, яку не остудили навіть десять років спільного життя. — Кохаю тебе, — мовила вона, а Вілл знову й знову відповідав їй тими самими словами, торкаючись губами її вилиць, горла, вигину шиї.

Згодом Вілл сів і потягнув її до себе на коліна. Вона притиснулася до нього, роздумуючи, що незабаром вони вже не зможуть так сидіти, бо живіт стане завеликим.

— Кохаю тебе, — прошепотіла Ганна знову, а Вілл, усміхнувшись, підвів на неї погляд. Він постарішав, обличчя вкрилося зморшками від втоми, але випромінювало той самий усміх, від якого її серце сп’яніло ще першого дня в пеламській залі. Ганна задумалася, скільки разів відтоді малювала у своїй уяві його риси: зморшки біля куточків рота, кривий горбик на давно загоєному зламаному носі. Сотню? Тисячу? Коли лежала на ліжку в Новому дворику, думаючи про колекційки. Коли ходила вулицями Додсворта, намагаючись не думати про майбутній суд. Коли намагалася заснути у своїй першій орендованій квартирі в Единбурзі, читаючи його листи й сумуючи за всім залишеним позаду. Вона простягнула руку й торкнулася його обличчя, провела пальцем по надбрівних дугах і горбику на носі.

І подумала: «Ти мій. Ти завжди був моїм».

— Усе буде гаразд, — мовила вона. — Обіцяю. Але поїхати мушу.

А Вілл просто кивнув. Він програв.

ПІСЛЯ

Їхати довго, тому Ганна взяла квиток першого класу, який передбачав обід. Сиділа ліворуч за напрямком руху. За Единбургом шлях стелився вздовж узбережжя, тож упродовж коротких прекрасних тридцяти хвилин її від води відділяла лише тонесенька скляна шибка.

Ганна сиділа, притулившись головою до вікна, дивилася на берегову лінію, що здіймалась і опускалась, на хвилі, які виблискували під промінням осіннього сонця, і згадувала, як Вілл уперше приїхав до неї — у вересні після завершення навчання.

На той час Ганна жила в Единбурзі вже понад рік, однак місто й досі було чужим для неї, а тим паче його околиці.

«Ходімо на пікнік, — запропонував Вілл. — Виберемося з міста. Чув про велич Танталлонського замку». Тоді він ще не мав мотоцикла, тож вони поїхали потягом — тим самим маршрутом, що й зараз.

Пригадала, як на траві, яку поскубли вівці, Вілл розстелив ковдру й дістав ретельно запаковані сандвічі й домашній лимонний пиріг з глазур’ю. На тлі блідувато-блакитного неба темнів силует замку. «А ти щаслива?» — запитав він, і Ганна боязко відчула, як її серце стислося від могутнього кохання. Вони спустилися вузькою кам’янистою стежкою до безлюдного пляжу й скупались у крижаній воді Північного моря, тільки вдвох, а потім кохалися на дрібнесенькому піску під шотландським сонцем. Пізніше, лежачи у Віллових обіймах і відчуваючи стукіт його серця на щоці, вона подумала: «Я щаслива. Вперше за багато років, можливо, уперше після того, як Ейпріл померла, я щаслива».

Коли б вона тільки могла втриматися за це почуття — своє кохання до Вілла, за цю коротку мить досконалої гармонії та спокою. Та коли потяг розігнався, а колія звернула вглиб країни, спогад почав вислизати крізь пальці, як дрібний білий пісок: що більше намагалася його втримати, то невпинніше він щезав.

У Лондоні Ганна пересіла на потяг до Оксфорда, який незабаром помчав, звиваючись, як змія, через західну частину міста. Вона задивилась у вікно, сподіваючись, що впізнає краєвиди або відчує дежавю. Однак студенткою Ганна їздила цим маршрутом лише кілька разів. Уперше — на день відкритих дверей, удруге — на співбесіду, а втретє — повертаючись після Різдва, коли зустріла на вокзалі Раяна. Вона не могла пригадати, чи дивилася тоді у вікно, але певно ж таки дивилася, і їй було дивно, що востаннє бачила ці будівлі, кущі й поля, коли ще жила цілком безтурботним життям. Життям до того. До того, як усе змінилося.

Прибувши до Оксфорда, вона почекала, поки люди вийдуть з потяга, щоб спокійно спустити валізу східцями. Проте коли підійшла до виходу, дуже здивувалася: на неї чекав чолов’яга з простягнутою рукою.

— Дозвольте взяти вашу валізу.

— Та ні, дякую, не треба, — відповіла Ганна й на мить розгубилася: чому цей чоловік поводиться з нею, як з літньою жінкою? Потім глянула донизу й зрозуміла. Він побачив її живіт. Збагнувши це, вона відчула дивне хвилювання: тепер її вагітність явна, очевидна навіть для незнайомців.

— Дякую, — зрештою відповіла вона і подала йому ручку своєї валізи. — Щиро вам дякую.

Він узяв валізу та спритно опустив на землю, а потім ввічливо простяг руку, щоб допомогти Ганні.

Її пробирав сміх, коли таки подала йому руку. «Як, по-вашому, я підіймаюся сходами до своєї квартири без чиєїсь допомоги?» — хотіла запитати вона, але водночас була зворушена. Він розгледів у ній якусь вразливість і захотів потурбуватися, що заспокоювало, але й нервувало водночас.

ГАННА ПІД’ЇХАЛА НА ТАКСІ ДО імпозантної кам’яної будівлі. Зайшовши всередину, роззирнулася.

— Я можу вам якось допомогти, мадам? — запитала рецепціоністка, і Ганна кивнула.

— Гм, так... Я забронювала номер. Ганна де Частейн. Ч-А-С-Т...

— Так-так, бачу, — з усмішкою урвала її жінка. — Люкс на дві ночі, правильно?

— Люкс? — спантеличено перепитала Ганна. — Я бронювала двомісний стандарт.

— Я забронювала кращий, — пролунав голос позаду неї. Обернувшись, Ганна побачила Новембер з пустотливою усмішкою на обличчі. — Тільки не дратуйся!

— Новембер, — знервовано мовила Ганна. — Я не можу... ти тут тільки через мою пропозицію.

— Я тут, — суворо озвалася Новембер, — бо попросила тебе зустрітися зі мною, ще й нахабно вперлась у твою поїздку. Відмов не приймаю. Плюс уже пізно. Запитай ось у пані.

— Так, правда, — з усмішкою відповіла жінка за стільницею, ніби радіючи тому, що долучилася до цієї доброзичливої змови. — Усе вже оплачено.

— Новембер! — вигукнула Ганна і безпорадно засміялася, а дівчина пустотливо підморгнула їй, точно так само як колись Ейпріл, від чого в неї стислося серце.

— Одна людина, так? — запитала рецепціоністка, а Ганна кивнула, шкодуючи, що Вілл не поїхав з нею.

Люкс! Можливо, це їхній чи не останній шанс гарно провести час до народження дитини.

Зайшовши до своєї кімнати, вона спершу завмерла, потім стала уважно роззиратися, а тим часом ґречний швейцар показував їй, як вмикати світло, відчиняти й зачиняти балконні двері.

Коли він пішов, Ганна якийсь час поніжилась у ліжку, а потім надіслала Віллові кілька світлин у вотсапі й додала: «Шкода, що ти не поруч!»

Ганна саме задумалася, що робити далі, аж раптом у двері постукали. Відчинила їх і побачила Новембер, яка, якщо таке можливо, погарнішала ще більше.

— Привіт, — мовила та із широкою усмішкою. — Я надумалася зайти обговорити плани. Уже... — вона швиденько глянула на телефон, — уже майже четверта. Ми зустрічаємося з Емілі за вечерею, так?

— Так, — відповіла Ганна, кивнувши, — о сьомій. У неї вдома.

— Тоді тур Пеламом завтра по обіді?

— Так, а потім чай з доктором Маєрсом.

Новембер замислено кивнула.

— Тоді о котрій... — заговорила вона, а телефон у Ганниній руці завібрував, і на екрані вигулькнуло ім’я Вілла.

«Заздрю!» — написав він.

— Вибач, — мовила Ганна, намагаючись стримати усмішку. — Що ти казала?

— Просто хотіла запитати, о котрій виходимо. Ти ж, думаю, хочеш трохи полежати?

— Було б добре, — відповіла Ганна, сама собі дивуючись. Зазвичай вона не любила просто так лежати в готельному номері, але зараз втомилася, хоча й нічого не робила, лише їхала. Її мучив біль у спині, а глибоко в тазові якось дивно й болісно поколювало, мабуть, через те що вона цілісінький день просиділа в одній позі на жорстких сидіннях потяга.

— Добре, тоді я зайду десь о пів на сьому, так? Я подивилася на карті маршрут, думаю, що за пів години будемо на місці.

— Так, навіть швидше, — мовила Ганна. — Оксфорд не дуже великий. Тоді до шостої тридцять?

— Так, — відповіла Новембер і, на подив Ганни, нахилилась і ніжно поцілувала її в щоку.

— Ганно, дякую тобі за все.

— Та не будь дурненькою, — зніяковіло відповіла Ганна. — Нам обом тут не дуже весело.

— Так, я про інше... просто... весь час, поки Ейпріл була в Оксфорді, я канючила, щоб вона дозволила мені приїхати до неї. А потім, коли її не стало... мені завжди було цікаво, як вона там жила. Однак ніколи не могла наважитися приїхати сама. Я розумію, що для тебе все це нелегко, але я... я просто рада бути тут. Рада, що я з подругою Ейпріл. Відчуваю, що так найправильніше. Розумієш?

— Так, розумію, — мовила Ганна, а її серце заніміло. Їй захотілося взяти Новембер за руку й стиснути, але сумнівалася, чи вони достатньо знайомі для такого жесту. — Я теж дуже рада, що ти тут. Я... я сумую за Ейпріл. Дуже. А коли ти тут...

«А коли ти тут, я відчуваю, ніби частинка Ейпріл зі мною», — хотіла сказати Ганна, але не була певна, як Новембер сприйме ці слова, чи не образиться, що до неї ставляться як до привида Ейпріл або її заміни. Однак вона направду тісно пов’язана з Ейпріл — не тінь і не імітація, бо й сама має яскраві риси, які підкреслюють її індивідуальність. Водночас і дитині ясно, що вона — сестра Ейпріл, тому й виникає це чітке відчуття, ніби Ейпріл десь поруч, надто ж коли вони опинилися тут, в Оксфорді, через стільки років.

— Не знаю. Відчуваю, що вона теж тут. Надіюся, це не прозвучало дивно, — зрештою мовила Ганна.

Новембер сумно всміхнулась і похитала головою.

— Нічого дивного. Привид Ейпріл переслідував мене більшу частину дорослого життя. Навіть трохи тішить, що я не одна така.

ПІСЛЯ

— Не можу повірити, — знову повторила Емілі.

Вони сиділи на дивані, пили біле вино (а Ганна — лимонад), і через тридцять хвилин дещо зніяковілих розмов усі ті збіглі роки почали поволі розчинятися. Минуло понад п’ять років відтоді, як Ганна востаннє бачила Емілі, але вона не надто й змінилася — мала ту саму гостру нетерплячість, сипала жартами, ховала невпинні амбіції під самоіронією («Ах, ти про це? Думаю, лише дві людини читали той текст, і одна з них — я».), а ще закочувала очі, розповідаючи про цьогорічних першокурсників. Вони обговорювали дослідження Емілі, роботу Новембер («А що таке інфлюенсерка? — запитала Емілі. — Це слово асоціюється в мене з якимсь фізичним експериментом».) і Ганнину вагітність. Ганна розповіла про Раяна та Г’ю, а ще про те, як Вілл ненавидить свою роботу бухгалтера. У словах Емілі відчувався сильний натяк, що він «марнує свою оксфордську освіту», хай навіть вона і не сказала того прямо.

Тепер Емілі зручно розсілася на дивані, попивала вино, переводила погляд з Ганни на Новембер і хитала головою.

— У що ти не можеш повірити? — зі сміхом запитала Ганна.

— Та просто... ви двоє. Поруч на дивані. Я розгублена, ніби опинилась у «Цілком таємно». З одного боку, тобі майже тридцять, ти вагітна, а з іншого... — Вона глянула на Новембер, ніби перепрошуючи. — Думаю, тобі багато хто це казав, але ти реально дуже схожа на Ейпріл.

— Я знаю, — відповіла Новембер. — І це одна з причин, чому я не працюю під прізвищем Кларк-Клівден.

— Так, розумію, — мовила Емілі, а потім нахилилась і наповнила свій келих. — Хоч я і не прямо причетна до всіх тих подій, та однаково зіткнулася з добрячим табуном придурків. Навіть не уявляю, як воно — бути Кларк-Клівден. Або тобою, Ганно, — вибачливо додала вона. — Мені в голові не вкладається, як коледж відкараскався від тебе. Від нас усіх, між іншим, але особливо від тебе. Вони просто дозволити тобі покинути навчання.

— Ага, Г’ю теж про це говорив, — пригадала Ганна. — Казав, що нині нам надавали б обов’язкові посттравматичні консультації та КПТ[8], а от тоді... Як він там сказав? «Ви просто не засмучуйтеся, на іспитах ми дивитимемося на вас крізь пальці».

— Правду каже, — сухо відповіла Емілі. — Я аж ніяк не заслуговувала на той найвищий бал. А Г’ю взагалі не склав би іспитів, якби не Ейпріл. Не подумайте, що я шукаю щось позитивне в тій ситуації, бо в тому лайні немає нічого позитивного, але він вивчився в тому Пеламі з лихою бідою. Не думаю, що йому там було місце.

— Ти так вважаєш? — здивувалася Ганна, хоча й не мала б. Г’ю вічно ходив зі стурбованим виразом, постійно скаржився на навантаження, а у вечір убивства Ейпріл зізнався їй, що дуже хвилюється через іспити й страшенно боїться підвести своїх батьків. Тоді вона гадала, що він, нервовий перфекціоніст-відмінник, проходив виснажливий курс медицини й занадто переймався. А тепер вона сумнівалася. Можливо, Г’ю направду був слабенький у навчанні? Ганні здалося, що такими думками вона зраджує Г’ю. — Тоді його не взяли б навчатися. Як там називається той іспит, який пишуть медики? ВМАТ. Кажуть, він дуже складний. Вілл якось розказував, що Г’ю склав його на відмінно. Його бали були такі високі, що його просто не могли не взяти.

Емілі саме захотіла відповісти, але на кухні задзвенів зумер.

— Ой, це таджин. Я приготувала нутовий таджин, підійде? Не знала напевно, чи ти не вегетаріанка, чи щось таке, — сказала вона Новембер. — Тому перестрахувалася.

— Так-так, я справді вегетаріанка, — усміхнулася Новембер. — Ідея з нутовим таджином класна.

Коли Емілі подалася до маленької кухні подивитися на страву, Ганна підвелася й роззирнулася довкола. Кімната обставлена скромно: жодних сувенірів з подорожей Емілі чи світлин її родини. Із прикрас — лише книжки й кілька старовинних мап на стіні. Ця кімната була незрозуміла: трохи схожа на саму Емілі. Стримана. Аскетична. Дещо сувора, можливо.

— Що ти хочеш знайти? — пролунав голос позаду.

Вона обернулася й побачила Емілі, яка стояла руки в боки.

— Ти про що? — уточнила Ганна, не розуміючи Емілі: та спитала про Оксфорд чи свою кімнату? Вона закидає, що Ганна нишпорить? — Що я хочу знайти в Оксфорді? Чи загалом?

— Я про Пелам. Але так, загалом. Ти шукаєш щось конкретне?

— Не зовсім... — Ганна мимохіть глянула на Новембер. Вони не домовилися, що саме розповідатимуть Емілі. А от історію для доктора Маєрса погодили: Новембер зв’язалася з Ганною, бо шукала тих, хто пам’ятає сестру, і та зголосилася показати їй Пелам і познайомити з кількома друзями. Однак про Емілі вони не поговорили. З одного боку, інтуїція підказувала, що про плани краще змовчати. А з іншого — Вілл, Г’ю та Раян знають, що вона копирсається в минулому. То чи є сенс приховувати це від Емілі?

— Річ у тому, що... — заговорила Ганна, а тоді затихла і знову глянула на Новембер. Дівчина мовчала, у її погляді проглядалася лише підтримка. Ганні ж хотілося, щоб вона подала мовчазний сигнал штибу «розповідай» або пояснила все сама.

— Річ у тому, що, — знову заговорила вона, — я дедалі частіше замислююся... Про смерть Ейпріл. Відтоді, як зі мною сконтактував репортер.

— А люди добрі! — Емілі приклала руку до чола. — Так і знала, що не треба було тобі про нього казати. Ти через мене почала роздумувати? Бо якщо так...

— Ні, зовсім ні, — перебила її Ганна. — Так, ти перша розповіла мені про Ґерайнта, але, якщо чесно... — Вона притихла, намагаючись сформулювати думку. — Після розмови з ним я зрозуміла, що багато з того, що він каже... Я теж мала ті самі сумніви. Просто не могла собі зізнатися.

— Зажди, то ти думаєш, що він має рацію? — Емілі була направду шокована. — Ганно... я розказала тобі про Ґерайнта, аби попередити, що він щось рознюхує, а не щоб звести тебе з ним. Він просто черговий конспіролог. Ці журналісти тільки й мріють, що їхня божевільна теорія виявиться правдою і вони напишуть свій magnum opus, штибу «Ейпріл: МОЯ ПРАВДА». А тоді «Нетфлікс» зніме про це документально-криміналістичний фільм. Докази були очевидні, Невілла звинуватили. Ти не винна, що його адвокати не виконали своєї роботи.

— Та не в тому ж річ. — Ганна відчула легеньке роздратування. — Ґерайнт розказав мені зовсім нову інформацію. Таке, про що я досі навіть не чула.

— Наприклад? — скептично запитала Емілі.

— Наприклад... — почала була Ганна, але замовкла. «Наприклад те, що Ейпріл надіслала Раянові позитивний тест на вагітність», — хотіла сказати вона. Та їй здавалося, що цими словами зрадить довіру Раяна. Хай навіть вони з Емілі вже не разом, але й це не якась дрібничка. Чи може Ганна розбовкати все, не порадившись із Раяном?

Та все ж Емілі її подруга. Вона має право знати.

Ганна прикусила губу, намагаючись сформулювати думку. От як сказати людині про те, що хлопець зраджував її цілий рік, ще й міг мати вагомий мотив для вбивства?

— Ну? — допитувалась Емілі. — Цікаво послухати кон-спірологічні теорії цього журналюги, але важкувато уявити, як ці «докази» спростують свідчення очевидця.

Щось у тоні Емілі мимохіть зачепило Ганну: можливо, її зневажливий тон і уїдливе «докази» або насмішка, що Ганна серйозно ставиться до Ґерайнтових підозр. Та раптом у її голові пролунав голос Г’ю, який цитував Ейпріл: «Вона сказала, що Емілі сама винна, бо зарозуміла й дуже пишається своїм інтелектом».

— Ну передусім, — спокійно мовила Ганна, — я геть не знала про ту витівку, яку Ейпріл утнула з тобою просто перед тим, як її вбили.

Вона не хотіла казати саме цих слів, та все ж промовила, і вороття не було. Емілі стиснула губи в тоненьку зловісну ниточку, схрестила руки й втупилась у Ганну.

— А на що це ти натякаєш?

— Ні на що, — зніяковіло відповіла Ганна. — Слухай, нікого з нас не підозрювали, ти знаєш. Ми й не могли такого вчинити, з огляду на обставини. Просто якщо вона так пожартувала з тобою, то могла ж і ще когось роздражнити? Останнього тижня вона як з ланцюга зірвалася. Підсунула свиню мало не всім знайомим.

— Усім, крім тебе, — сухо відповіла Емілі, окидаючи Ганну не надто доброзичливим поглядом. Ганна й забула, яка холодна та прямолінійна Емілі, наскільки чужі для неї ввічливі умовності, до яких люди зазвичай вдаються, щоб пом’якшити неприємну правду. Емілі завжди казала те, що хотіла, навіть якщо її слова присоромлювали або завдавали болю.

— Так... — повільно відповіла Ганна. — Усім, крім мене.

— Усім, крім дівчини, яка пасла очима її хлопця, — відрубала Емілі.

— Секунду, — втрутилася Новембер, але Ганна підняла руку, мовляв: «Ні, я впораюся».

— Перепрошую? — перепитала Ганна.

— Та я просто так сказала, — Емілі знизала плечима. Тепер вона опанувала себе, ледь помітно посміхнулася й пішла в інший кінець кімнати, до столу, на якому лежали оливки й грисині. — Якщо ми вже зачепили мотиви, то останні кілька тижнів усе було очевидним. Коли Вілл дивився на тебе, то бракувало тільки захмарного оркестрового супроводу. І так, я злилася на неї, але що з того? Її витівка з післяшкільними іспитами була мерзенною, а як вона все це планувала... Я перепрошую, — звернулася вона до Новембер. — Розумію, що вона твоя сестра, і я не хочу говорити погано про мертву людину. Просто коли ти вважаєш людину своєю подругою, а потім вона отаке коїть, ти усвідомлюєш, що весь час, коли ти була поруч, підтримувала її, пила з нею каву, гуляла, вона планувала, як підсунути тобі свиню... Це залишає гіркий посмак, розумієш?

— Та нічого, — мовила Новембер і сумно усміхнулася. — Я не маю ілюзій щодо Ейпріл. Я любила її і досі люблю. Хоч і знаю, якою людиною вона була. Могла бути невимовно доброю, але не завжди.

— Так, не завжди, — відрубала Емілі. Вона дуже різко поставила свій келих, від чого вино розлилося, а потім знову подалася на кухню. Ганна охопила руками голову: дурепа, нащо було злити Емілі...

— То сказати їй? — прошепотіла Ганна, користаючись із брязкоту каструль і сковорідок, які заглушували її голос. — Про доктора Маєрса?

— Дивися сама, — прошепотіла Новембер. — Я подумала. .. вона ж там працює зараз? Вона хоч не матиме клопоту?

— Не думаю. Емілі працює в Бейлліолі. То інший коледж. Ми ж не звинувачуємо когось із її колег.

— Чиїх колег? — Здригнувшись, Ганна обернулася й побачила, що Емілі стоїть у кухонних дверях і тримає в руках величезну касероль, наповнену парким нутом, пухкими абрикосами та пікантними спеціями — пахло неймовірно. Вона вправно поставила посудину на серветку посеред столу, а потім перепитала: — Про чиїх це колег ви говорили?

— Гаразд, це справжня причина, чому ми тут, — мовила Ганна. — Вибач, що я ляпнула про ту витівку Ейпріл. Вийшло по-дурному. Отже, Невілла засудили, бо, зважаючи на планування сходів, ніхто не заходив до будівлі в ті кілька хвилин між тим, як він пішов, а ми прийшли.

— Добре, — повільно мовила Емілі. Вона, розсипаючи таджин і кускус у три миски, насупила чорні брови, ніби не розуміла, до чого Ганна хилить.

— Хіба... хіба що та людина вже була всередині.

Емілі завмерла. Вона поставила миску навпроти Новембер і пильно глянула на Ганну.

— Ганно, що ти таке кажеш? Ти про те, що на сходах був хтось інший?

— Я кажу, що таке могло бути. Двоє хлопців знизу, Генрі й Філіп, мали алібі. Вони були разом увесь вечір у кімнаті Генрі, а під час суду свідчили, що чули, як Ейпріл ходила кімнатою десь після 22:45 і відчиняла комусь двері. А під ними є ще дві кімнати — перша й друга. У першій нікого не було, прибиральники використовували її як комору. А до дівчини з другої прийшов хлопець. Це я знаю, бо, коли спускалася, постукала в їхні двері, і вони вийшли разом. А от доктор Маєрс... його ніколи не допитували в суді. Він не вийшов з’ясувати, що сталося. Чому він не вискочив, почувши мої крики?

— Так. Чому... — дуже повільно мовила Емілі. — Хіба що він мав що приховувати... от зараза. Важко повірити, що поліція не виключила його з кола підозрюваних.

— Може бути, що й виключила, просто ми про це не чули. А з іншого ж боку, його могли просто не взяти до уваги. Який у нього міг бути мотив?

— Що ж, заувага слушна, — озвалась Емілі. — Який мотив він міг би мати?

Ганна опустила погляд на свою тарілку, розуміючи, що мусить розповісти Емілі про все. Це буде справедливо. Вона глибоко вдихнула.

— Ну... ми думаємо, що Ейпріл могла бути вагітною.

Ганна не знала, як відреагує Емілі. Можливо, буде шокована, а може, навпаки, вдаватиме, ніби знала про це. Та реакція була іншою: Емілі потонула в глибокому змученому сумі.

— От зараза, — стиха мовила вона. — Боже, який жах. Чого про це ніхто не говорив під час суду?

— За словами Ґерайнта, адвокати Невілла не зачіпали цієї теми, щоб все не обернулося проти нього, — відповіла Новембер. — Думали, що тоді їм закидатимуть нові обвинувачення. А от якби Маєрс був батьком, у коледжі не оцінили б цього.

— І його дружина також, — додала Емілі. — Ви знали, що він одружений?

— Що? — Ганна радше розгубилася, аніж здивувалася. — Відколи? Десь в останні роки одружився?

— Ні, давно. Він уже був одружений, коли ми вчилися в Пеламі.

— Що? — це таки вразило Ганну. — А... де тоді була його дружина? Вони розлучалися?

— Не думаю. Його дружина була в науковому відрядженні за кордоном чи щось таке, а наступного року — коли ти пішла — повернулася. Тоді вони й переїхали з Пеламу в гарненький будинок у Єрихонському районі. І, найімовірніше, досі там живуть. Вона викладає у Водамському коледжі.

— Оце так, — мовила Новембер. Вона мала дуже тверезий вигляд, навіть попри келих білого вина в руці. Раптом Ганні сильно закортіло випити, однак вона забула про алкоголь відтоді, як побачила позитивний тест на вагітність.

— І тому ви хочете піти до нього завтра? — збентежено запитала Емілі. Її холодне самовладання як вітром здуло. — Щоб спробувати... що? Заманити його до пастки? Приперти до стінки?

— Не щоб приперти до стінки, ні, — нетерпляче відповіла Ганна. Вона занурила ложку в таджин, ніби цей жест підтверджував нормальність ситуації. — Я ж не дурна. Ми просто... хочемо поговорити з ним. Не більше.

— Тобто... — Емілі завмерла. Вона склала руки на колінах, наче підбираючи слова, а потім заговорила знову: — Слухай, якщо ти думаєш, ніби хибно свідчила в суді, то я розумію твоє бажання докопатися до правди, але... ти наражаєшся на небезпеку.

— Нічого небезпечного, — відповіла Ганна, гніваючись. Вона не хотіла вислуховувати від Емілі ті самі побоювання, що й від Вілла. — А щодо Маєрса, то для нього ми з Новембер просто дві людини в жалобі, які згадують Ейпріл та її останній рік життя. Більше йому знати не треба.

— Я думаю...

— Я думаю, що рішення за Ганною, — втрутилася Новембер, і Ганна кинула на неї вдячний погляд: «Так. Дякую». — Якщо Маєрс винен — а тут головне слово «якщо» — то був би божевільцем, якби спробував зашкодити нам. Ми зустрінемося серед білого дня. Навряд чи він застрелить колишню вагітну студентку тільки через те, що вона приїхала до Пеламу на екскурсію.

— Ух, — зітхнула Емілі, ніби розчарувавшись. Провела рукою по волоссю, скуйовдивши й покошлативши жорсткі кучері, потерла перенісся, а потім поправила окуляри. — Я б хотіла піти з вами, але в мене заняття. Ви обіцяєте бути обережними? І завтра ввечері розкажете мені про все?

— Звісно, ми будемо обережними, — рішуче відповіла Ганна. Вона знову взяла ложку й над’їла трохи таджину. — І так, я розкажу тобі про все завтра ввечері. Може, повечеряємо десь у місті?

— Добре, — нерішуче відповіла Емілі. — Я забронюю нам місця й напишу тобі.

— Гаразд, — відповіла Ганна. — А тепер треба поїсти, я така голодна.

ПІСЛЯ

Наступного дня, крокуючи центральною вулицею до Пеламського коледжу, Ганна зрозуміла, як почувалася Емілі, коли бачила її з Новембер разом на дивані. Здавалося, ніби вона повернулася в минуле, — дуже сильне, трохи хворобливе відчуття. Оксфорд не змінився, що тільки посилювало цю ілюзію. Звісно, деякі крамниці й кафе тепер називалися по-іншому, але будівлі, дорога, річка, краєвиди — все настільки збігалося з її спогадами, що створювало сюрреалістичне відчуття, схоже на сон. Коли Ганна переходила Пеламську вулицю й наближалася до будиночка чергових, всередині неї все переверталося, аж до нудоти. Не від ностальгії — насправді вона не хотіла повернутися сюди. То було щось інше. Відчуття... відчуття, що минуле тисне й душить. До всього ще й Новембер ішла поруч, наче живий привид Ейпріл.

— Вибач, — звернулася Ганна до Новембер, коли вони наблизилися до величезних дерев’яних воріт і мініатюрних дверцят у них. — Вибач, ми могли б... мені треба секундочка.

— Звісно! — занепокоєно відповіла Новембер. Хвилину вони стояли на місці. Ганна сперлась однією рукою на золотисту кам’яну стіну, опановуючи себе. «Ти можеш, його там нема».

— Тепер усе гаразд, — зрештою мовила Ганна. Її слова були щирими. Адже в голові сновигав не образ тодішнього Невілла — високого, кремезного і страхітливого, а того чолов’яги зі статті — виснаженого старого у в’язничній уніформі. Ганна відчула, що її дихання вирівнялося. — Так, я готова.

— Ти впевнена? — дещо стурбовано запитала Новембер. — Ми не зобов’язані туди йти. Можемо передумати, перепросити всіх. Я скажу, що не витримала. Люди зрозуміють.

— Та ні, уже все гаразд. Я таки хочу зайти.

— Добре, — відповіла Новембер. Вона простягнула руку до великої металевої ручки дверей. — Точно?

— Точно.

Ганна кивнула, а Новембер штовхнула багатостолітні двері. Ті поволі прочинилися, і вони пройшли крізь них. І вперше за останні десять років Ганна знову опинилася в Пеламському коледжі.

Тут теж нічого не змінилося, одразу зрозуміла вона. Тут взагалі нічого не змінилося. Праворуч під аркою — будиночок чергових. Її шлунок рефлекторно стиснули спогади, як вона пробігала повз це місце з опущеною головою, як її душила паніка від думки, що він може бути там. Однак тепер Ганна змусила себе стати й подивитися, подивитися по-справжньому. За стільницею стояли двоє літніх чоловіків, білі сорочки обтягували їхні круглі черева, але вона не знала жодного з них. Невілл — лише привид у її уяві.

Новембер зайшла до будиночка чергових першою.

— Вітаю, ми прийшли на екскурсію. Мене звати Новембер Рейн, а це — Ганна де Частейн. Ми оглянемо коледж, а потім зустрінемося з доктором Маєрсом.

— Новембер Рейн? — задумано перепитав старший чоловік, провів пальцем по сторінці журналу, а потім кивнув. — Найшов. Здається, доктор Маєрс сам хотів вам усе показати. Зараз я йому хутенько дзенькну.

Новембер кинула погляд на Ганну, а та прикусила губу. Про таке вони не домовлялися. Емілі просто сказала, що голова коледжу радо затвердив їхню екскурсію, але не розповіла, хто все показуватиме. Ганна чомусь уявляла когось стороннього, незнайомого їм обом, хто нічого не знав про їхню історію та зв’язок з Пеламом. Однак, звісно ж, за логікою їх мав би зустріти саме доктор Маєрс.

Черговий розмовляв телефоном, кивав і часом підтакував. Потім поклав слухавку й обернувся до них.

— Він спускається. Сідайте. Чи хочете зачекати надворі на лавочці?

Новембер, підвівши брову, глянула на Ганну, а потім відповіла за них обох.

— Так, думаю, почекаємо надворі. Поніжимося під останнім сонячним промінням.

— От і правильно, — весело відповів черговий.

Надворі Новембер розхвилювалася ще сильніше від Ганни.

— Кошмар. Тут же нічого такого?

— Гадаю, що ні... — повільно відповіла Ганна. — Просто... я от собі подумала: а яка різниця? Звісно, в його присутності важко буде щось обговорювати, але так було б і з будь-ким іншим, хто водив би нас. Ми навряд чи розповідали б щось типу: «Ага, дивися, саме тут доктор Маєрс... ну ти зрозуміла».

— Звісно ж... — озвалася Новембер. Вона поволі заспокоювалася. — Так. Правду кажеш. Усе буде добре. Звичайна екскурсія.

— Звичайна екскурсія.

— Так-так-так! — пролунало позаду.

Від цього голосу в Ганни так різко підскочив адреналін, що вона відчула, ніби її тілом пробіг електричний струм і пронизав кожну його клітинку.

— Ганна Джонс.

Ганна заплющила очі й порахувала до трьох. Її серце мало не вискакувало з грудей. «Подумай про дитину». Вона подумала про дитину. Подумала про Ейпріл. Подумала про таблетку від тиску, яку запила апельсиновим соком сьогодні за сніданком.

Вона глибоко вдихнула, розплющила очі й обернулася.

Ось і він. Доктор Гораціо Маєрс. Трохи старший, з легкою сивиною на скронях, але з тією ж байронівською розпатланою зачіскою, у тому самому класичному твідовому піджаку, який ніби мав запевнити, що він не вдавав із себе науковця.

— Докторе Маєрсе, — озвалася вона.

— Як же приємно бачити вас тут, Ганно. — Його тон ідеальний, подумала вона, коли він взяв її руку й стиснув своїми долонями. Привітний, але й серйозний, з нотками розуміння, що Ганна не просто завітала згадати «давні молоді літа», а що тут дещо інше — значно болючіше. — Хоч тепер я вже професор Маєрс, — додав він, трохи розбавивши свій занепокоєний тон.

— Мої вітання, — відповіла Ганна, не знаючи, чого додати.

— А це, мабуть, Новембер, — мовив доктор-професор Маєрс, обернувшись у її бік. — Ви дуже схожі на свою сестру.

— Я знаю, — дещо уїдливо відповіла Новембер, нагадавши, що для неї ця тема не така вже й проста. Її усмішка пом’якшила цю різкість до того, як докторові Маєрсові довелося б зніяковіло виправдовуватися. — Дякую вам, що погодилися нас супроводжувати. Не вдаватиму, що мені легко, але я відчувала потребу. Мій тато помер два роки тому й забрав із собою багато спогадів про Ейпріл. Відтоді маю сильне бажання створити власні.

Вона бездоганно впоралася. Ганна майже забула про хвилювання, захопившись промовою Новембер. Якби могла, то заплескала б у долоні. Абсолютно переконливо, вона трималася майже як... як Ейпріл. Ганна ні на мить не сумнівалася в її щирості, хоч і розуміла, що їхня поява тут пов’язана із цілком іншим завданням.

— Гаразд, я залюбки зроблю все, щоб допомогти вам, моя хороша, — мовив доктор Маєрс. — Отож... Звідки почнемо? Особисто я схиляюся до бібліотеки.

Ганні захотілося закотити очі. Вона не пригадувала, щоб Ейпріл бодай раз просиділа в бібліотеці довше ніж п’ять хвилин. Скидалося на те, що доктор Маєрс поведе їх своїми улюбленими місцинами, а не особливими для Ейпріл. Хоча мета їхньої появи — поспостерігати за ним. Тож, можливо, усе на краще.

— Нехай буде бібліотека, — з усмішкою відповіла Новембер. — Макдуфе, веди.

— Гаразд, моя хороша, — мовив доктор Маєрс, і вони пішли Старим двориком до проходу біля каплиці. — Не хочу гратись у професора, але з огляду на наш пункт призначення, не можу не уточнити дечого. Насправді фраза «Макдуфе, починай» виникла в контексті поєдинку на мечах. Отож, можна здогадатися, що йдеться про заклик завдати першого удару. Пелам має один з небагатьох оригінальних примірників «Першого фоліо» Шекспіра, тож якщо нам дуже пощастить, зможу дістати дозвіл і показати вам оригінальний рядок у його найдавнішій друкованій формі.

Його тон легкий, невимушений, з ледь відчутними зверхніми нотками. Тон консультанта, який тлумачить свій улюблений предмет улюбленому студентові. Раптом Ганні здалося, що вона ніколи не покидала цього місця.

ДЕСЬ ЗА ГОДИНУ вони вже обійшли бібліотеку, студентську кімнату відпочинку, каплицю, велику залу й бар, а отже, логічно, що лишилося ще одне місце. Перетнувши Старий дворик і пройшовши під Червеллською аркою, Ганна зрозуміла, куди вони йдуть і відчула, як всередині неї розростається напруга від передчуття подальшого. Дитина, здавалося, відчула її хвилювання і неспокійно заворушилася.

Вони пішли навпростець газоном Фелловзького саду тепер законно, подумала Ганна, бо ж разом зі співробітником. Коли вибралися з тіні будинку голови коледжу й опинилися в осяяному сонцем Новому дворику, доктор Маєрс зупинився.

— Ви, певно, знаєте, а Ганна безсумнівно знає, що ми зараз у Новому дворику. Припускаю... не хотів би наполягати... тут кімната вашої сестри. — Він із сумнівом в очах глянув на Ганну, а потім на Новембер, ніби не знав, як висловити бажане. — Ви?..

«Ви хочете побачити, де вбили вашу сестру?»

Ганна розуміла його вагання. У суспільстві немає узвичаєного рецепта, як запитувати про таке.

— Так, я хотіла б побачити її колишнє помешкання, якщо можна, — рішуче відповіла Новембер. — Якщо ні, то я зрозумію.

Зазвичай під час триместру потрапити на екскурсію до студентських кімнат складно, але насправді, — мовив доктор Маєрс, — насправді з кімнати, точніше, з усіх кімнат на тих сходах, поробили кабінети й службові приміщення, після, ем... після смерті вашої сестри.

— Ага, — з розумінням мовила Новембер. Ганна подумала, що таке рішення цілком виправдане. Сьомі сходи, певно, мали погану славу серед студентів. Навряд чи батьки якоїсь першокурсниці захотіли б, щоб їхня донька провела перший навчальний рік у кімнаті вбитої студентки. — Так. Я розумію. Добре, коли так, я б хотіла побачити те місце, якщо можна. Але Ганна, мабуть, хотіла б відпочити. — Вона обернулася до Ганни, звівши одну брову. — Ганно? Може, посидиш тут, поки професор Маєрс показуватиме мені кімнату?

Ганна хотіла сказати «так». Їй боліли ноги, а в душі вирував вихор почуттів. Дитина нервово сіпалась у животі, реагуючи на її прискорений пульс. Ганна розуміла, що Новембер дарувала їй шанс уникнути всього.

— Ні, — почула Ганна власний голос. — Я хочу піти.

Вона зайшла так далеко. Тепер відступати не можна.

Ідучи вздовж дворика, Ганна відчувала якусь дивну відірваність від реальності. Вона наближалася до місця, що дало їй найстрашніший досвід у житті, але коли під ногами затріщала рінь, відчула, як у свідомості зринають щасливіші спогади. Пригадала їхні з Емілі пікніки на берегах річки Червелл. Упізнала лавку, де Раян одного літнього вечора вирізав своє ім’я, арку до третіх сходів, яку якийсь проворний студент заклеїв скотчем, щоб пожартувати під час благодійно-розважального тижня. Сонце сховалося за небосхилом, і у дворику засвітилися ліхтарі. Сутінки поволі густішали, дві постаті поряд з нею тьмяніли, поринаючи в них. Ганна ніби перенеслась у минуле, в один з далеких зимових вечорів, і йшла з Ейпріл і Г’ю до своєї вітальні.

Доктор Маєрс повів їх до арки сьомих сходів. Ганна впізнала під своїми ногами камінь, знайомий навіть через десять років. Усе так само як і тоді: крок у темряву, а потім — з тим самим невеликим зволіканням — спалах світла. Та сама луна. Доктор Маєрс більше нічого не коментував, ніби не міг дібрати слів. Вони пройшли повз першу й другу кімнати, проте на дверях не було жодних папірців з іменами студентів, тепер там були написи «Склад» і «Приймальня 1». Підіймалися далі, минали майданчик за майданчиком. Деякі двері були відчинені. Усередині Ганна бачила не ліжка й студентів, а столи адміністраторів — те, що зазвичай лишається за лаштунками: клопітку працю безлічі працівників коледжу.

На верхньому поверсі двері до кімнат були зачинені. Доктор Маєрс зупинився на майданчику й легенько постукав.

— Заходьте, — пролунав жіночий голос з легким йоркширським акцентом. Доктор Маєрс штовхнув двері й зайшов, притримуючи їх, щоб Ганна й Новембер могли зазирнути всередину. У кімнаті були два порожні столи, купа канцелярських шафок і тек. Жінка стояла біля вікна й одягала пальто.

— Ой, Гораціо, вітаю. Ви чогось хотіли? Я саме думала йти.

— Вітаю, Дон. Познайомтеся, моя колишня студентка Ганна. — Він вказав рукою на Ганну, а жінка ввічливо кивнула і, здавалося, не впізнала її. — Я проводив їй екскурсію, і вона забажала побачити свою стару кімнату. Ми вам не заважатимемо?

— Та ні, я ж уже йду. Зачините потім двері?

— Звісно. — Доктор Маєрс узяв ключі й легенько вклонився. — Лишити їх у будиночку?

— Дяка, було б файно. Вибачте, що не можу зостатися, маю забрати дітей від няньки. До понеділка! Рада знайомству.

— Гарних вихідних, Дон.

Ганна пропустила жінку, зайшла до кімнати й відчула, ніби минуле стиснуло її у своєму кулаці.

— Тут, на жаль, уже все по-іншому, — мовив доктор Маєрс, але його голос долинав звіддаля, ледь пробираючись до її думок. Саме тут вона, Ейпріл та інші грали в покер на роздягання першого вечора. Пляма на дубовому підвіконні — дірка, яку Ейпріл пропалила самокруткою. А тут... Ганна торкнулася старовинних дерев’яних дверей. Тут була її спальня.

— Докторе Маєрсе? — Ганна ніби почула свій голос здалеку, дивний, жорсткий і різкий, але не могла нічого вдіяти. — Докторе Маєрсе, чи не... чи не залишили б ви нас на хвильку вдвох?

— Добре, я... — Доктор Маєрс кинув погляд на залишені без нагляду лептопи й теки, а потім мимоволі на місце, де колись лежало тіло Ейпріл. На мить залягла німа тиша. Усі дивилися на килимок біля каміна. Ганні стало цікаво, про що він думає. Пригадує скоєне? Тієї миті, поруч із ним, їй було вкрай важко сприймати його як винуватця. Чоловік, який холоднокровно вбив дівчину, мав би випромінювати зло... Чи, може, почуття провини?

Однак Ганна нічого не відчувала. Лише глибочезний смуток, який вони всі поділяли.

Він, надумавшись, кивнув.

— Так. Звісно, я піду. У вас є стільки часу, скільки потрібно.

Він вийшов і зачинив за собою двері, а через якусь мить Ганна почула знервований видих Новембер.

— Ну от ми й тут.

— Я... не очікувала, що відчую такий... такий, я не знаю, вплив. Думала, що тобі буде важко в цій кімнаті, а про себе гадала, що просто зайду сюди й нічого не відчую. А вона... інакша.

— Так, — мовила Ганна. — Інакша.

Справді. Байдуже, що ця кімната скидається на типовий офіс. У будь-якому разі Ейпріл жила й сміялася, училася й спала саме в цьому місці. Тут і померла.

— А де була її кімната?

— Оця, — відповіла Ганна, вказавши на двері ліворуч від вікна. Вона відчинила їх, відчуваючи на дні серця надію побачити кімнату такою, якою її лишила Ейпріл, але, звісно ж, з неї теж зробили кабінет. Усередині стояв один стіл, значно більший, ніж ті два в колишній вітальні, списана маркерна дошка й гори тек. Тут, очевидно, працює начальник якогось маленького відділу. — Ось тут стояло її ліжко. Тут стіл, а крісло там, воно не належало коледжу. Кімната Ейпріл не була облаштована за стандартом, хіба ліжко й шафа для одягу, як у всіх. Але тут було як у смітнику, завжди. Усюди валявся одяг. Лак для нігтів. Недописані есеї.

«Таблетки», — подумала вона, але змовчала.

Новембер знервовано засміялася.

— Вірю. У її кімнаті вдома завжди панував хаос. Наша прибиральниця часом наводила там такий-сякий лад, але потім Ейпріл гасала злюща з кімнати в кімнату й бурмотіла, що нічого не може знайти. Прикол приколом, бо вона й без того ніколи нічого не могла знайти, завжди розкидала свої речі.

Дівчина підійшла до вікна й окинула поглядом дахи Пеламу, капличну дзвіницю і стіну, а потім втупилася в далечінь. Там повільно звивалася річка, переливалася сяйвом уже сипкого вечірнього світла.

— Такий гарний краєвид.

— Правда ж? Ми просто не розуміли, якими щасливими були. — Ганна підійшла до неї і підперла рукою підборіддя. — Якось я підіймалася сходами й почула крики Ейпріл. Залетіла до її кімнати...

— Зараз вгадаю, — перебила її Новембер з іронічними нотками в голосі. — Чергова каверза?

— Ага, тоді я ще була страшно довірливою. Я влетіла сюди, а Ейпріл ніде не було. А потім побачила бліді руки, що вчепилися за підвіконня.

— Що? — пирхнула Новембер зі спантеличенням і втіхою на обличчі. — Як так? Ми ж ніби на четвертому поверсі?

— Глянь донизу, — мовила Ганна, а Новембер визирнула й зайшлася сміхом.

— Ага, ясно. Вона спустилась і стала на цей еркер.

— Так. Тільки потім не змогла залізти назад. Їй не вистачило зросту дотягнутись і вхопитися за підвіконня, а мені — сили, щоб витягти її. То довелося спускатися по водозбіжній трубі.

Вони задивилися на іржаву водозбіжну трубу збоку від еркера, а на вустах Новембер заграла легесенька усмішка.

— Цілком у стилі Ейпріл.

На мить запала тиша.

— То ти думаєш... — заговорила Новембер, а потім глянула через плече на зачинені двері спальні, ніби боячись, що її підслухають.

— Чи думаю я, що то він? — запитала Ганна, стишивши голос, хоча навряд чи доктор Маєрс почув би їх крізь пару грубих дерев’яних дверей. І він не міг нечутно повернутися до вітальні.

Новембер кивнула.

Ганна знизала плечима.

— Та я й сама не знаю. До приїзду сюди здавалося, що саме так і не інакше. А тепер... тепер я не знаю.

Вони повернулися до головного кабінету й завмерли, дивлячись на місце, де знайшли Ейпріл.

— Ось тут усе й сталося, — згодом озвалася Новембер. — На світлинах бачила це місце.

— Так, — коротко відповіла Ганна. Раптом вона зрозуміла, що не хоче тут бути. Спогади підступили надто близько, зароїлися навколо, болісно вриваючись до її голови. Ейпріл, розпластана на килимку, її щоки ще жевріють життям, на них видніються залишки мідного гриму.

Ганна похитнулась і відступила, втримуючи рівновагу. Здавалося, що от-от знепритомніє.

— Усе гаразд? — запитала Новембер, стривожена її виглядом. — Ти дуже зблідла. Сядь.

Ганна кивнула й навпомацки пішла до стільця. Хтось постукав у двері. Новембер різко озвалася:

— Хвилину! Ганні трохи недобре.

— Ой, звісно, — долинув стурбований голос доктора Маєрса крізь двері. — Допомога потрібна?

— Ні, їй просто треба трохи посидіти.

— Усе добре, — видавила із себе Ганна. — Я зможу йти.

— Це він хай відсохне від нас, — пробурмотіла Новембер. — Сиди, поки тобі не покращає.

«Для цього потрібно багато часу», — хотіла відповісти Ганна, але зрозуміла, що Новембер мала на увазі. І також усвідомила, що їй насправді ніколи не покращає.

Щось зламалося в ній тієї ночі, коли вбили Ейпріл. Щось, чого вже ніяк не виправити — ні любов’ю Вілла, ні турботою мами, ні дитиною, що народиться.

Ні тим крихким спокоєм, який вона створила в Единбурзі.

— Зі мною все гаразд, — мовила вона й підвелася, обережно спираючись на стіл. — Просто є... є ще дещо.

Стривожена Новембер стояла на місці. Ганна ж пішла в інший бік кімнати до дверей праворуч від вікна й відчинила їх.

Кімнату перетворили в щось на кшталт канцелярської крамниці: коробки з бандерольними конвертами й просто конвертами, офіційними бланками, ручками, пеламськими фірмовими мапами й листівками.

Ганна завмерла й роззирнулася, намагаючись пригадати. Останній промінь вечірнього сонця пробився крізь осіннє хмаровиння й косо впав крізь олив’яне вікно на старі дубові дошки. І раптом вона знову побачила свою стару кімнату: ліжко, як завжди, праворуч, а напроти — письмовий стіл. І себе теж. Ганну. Не теперішню, а колишню. Ганну з тих часів, що були до. Молоду, щасливу, сповнену надій і очікувань, таку нестерпно й невимовно невинну перед усіма жахіттями, яке життя приготувало для неї.

Вона зупинилася на мить і кинула прощальний погляд на тінь дівчинки з далекого минулого.

А потім відпустила двері й обернулась обличчям до сьогодення.

ПІСЛЯ

— То що там? Як усе пройшло?

Зітхнувши, Ганна пригадала про прямолінійність Емілі. Невеличка формальна бесіда вже була позаду, а їхні замовлення — на столі, тож тепер Емілі перейшла до справи.

— Та ніби... добре? — Ганна глянула на Новембер, щоб запевнитися, але та, намотуючи рамен на палички, тільки знизала плечима.

— Добре? Ти про що? Я питаю: він винен чи ні?

Ганна мимоволі здригнулася, а Емілі глянула на неї і злегка зніяковіла.

— Вибач, трохи переборщила. Але хіба ви тут не для цього? Він щось пояснив? Сказав, чому не прийшов на допомогу?

— Так, — озвалася Новембер. Вона пожувала локшину, а потім ковтнула. — Його там не було.

— Що?

— Він так і сказав: його там не було. Тому він нічого не чув, тому не прийшов на допомогу й саме тому його не викликали до суду надавати свідчення. Він виступав на конференції в Кембриджі й лишився там ночувати. Тож нічого не чув і не бачив.

— Чесно? — допитувалась Емілі, перевівши здивований погляд з Новембер на Ганну, ніби вони прикривали доктора Маєрса. — А ви не думали, що це просто зручне виправдання?

— Та не знаю, — мляво відповіла Ганна. — У всякому разі так він сказав, коли Новембер попросила розповісти щось про ту ніч. Тоді його слова звучали переконливо. Якщо поліція повірила йому, то, певно, так і було.

— Тобто всі ці пошуки зійшли на нуль? — запитала Емілі.

— Можливо, — відповіла Ганна.

— Ти маєш на увазі, що, можливо, і не зійшли? Ви щось з’ясували?

— «Можливо» означає «можливо», — дещо уїдливо озвалася Ганна, шкодуючи, що вибрала саме це слово. Вона й сама не була певна, чи точно їхні пошуки зійшли на нуль. Розмова з Новембер у кімнаті подарувала їй свіжий погляд на одну річ, річ, яка відтоді не давала їй спокою. Однак Ганна вагалася, чи варто ділитися своїми думками з Емілі. Щонайменше не зараз, поки вона ще не усвідомила всіх глибинних зв’язків.

ЗГОДОМ НОВЕМБЕР І ГАННА ПОЇХАЛИ НА ТАКСІ до готелю.

— Усе добре? — запитала Новембер.

— Ти про що? — Ганна совалася на сидінні. Вона ніяк не могла зручно всістися. Пасок безпеки тиснув їй на живіт, а спина боліла від ресторанних модних лав без спинки. — Ти про те, що я не захотіла кави? Я просто втомилася, не більше.

— Я не про каву. Просто ти так притихла під час трапези. От я й подумала, що щось сталося.

— Катастрофа, — пробубніла Ганна і прикусила губу. — Було так помітно?

— Трохи. — Новембер зніяковіла. — Емілі стала розпитувати про доктора Маєрса, а ти... ти просто замкнулась у собі. Я щось пропустила? Ми ж пішли туди вивідати, чи він винен, тож у її розпитуваннях не було нічого несподіваного.

— Так, — мовила Ганна, потерши обличчя. Її відповідь Новембер про втому була дуже применшеною.

— Тебе хвилює алібі Маєрса? — стривожено запитала Новембер. — Я вже теж думала, що він міг повернутися. Після того як забезпечив собі алібі на конференції.

Ганна похитала головою.

— Навряд чи. Коли? Чергові побачили б його біля головних воріт. А якби пішов через запасні, то мусив би скористатися своєю ідентифікаційною карткою. Тоді його вхід зафіксували б. Тобто... — Ганна притихла, бо раптом їй дещо спало на думку. — Хіба що... він міг перелізти через ту лазівку в стіні.

— Лазівку? — спантеличено перепитала Новембер, і Ганна усвідомила, що ці всі подробиці їй невідомі. Так, вона страшно схожа на Ейпріл і, очевидно, знає чимало про їхню дружбу й часи в Пеламі, але її ніколи не було з ними, вона отримувала всю цю інформацію з других вуст. Ганна постійно забувала про це.

— Пелам у ті часи, як і зараз, був повністю обгороджений стіною, — пояснила Ганна. — Вона дуже надійна. Але в одному місці за клавдом була лазівка. З боку вокзалу. Хоча не можу уявити, щоб Маєрс перелазив там. Цим користувалися студенти, щоб скоротити шлях, коли запасні входи були вже зачинені. Але ж не співробітник, що повернувся з конференції.

— То... що тоді? — невпевнено й зніяковіло запитала Новембер. Вочевидь вона не хотіла сильно допитуватися, але дуже непокоїлася через мовчання Ганни.

На Ганниних колінах завібрував телефон. Вона опустила погляд і побачила Віллове повідомлення: «Як усе минуло? Можеш говорити?»

— Зажди, — мовила вона, — це Вілл. Треба відповісти, бо він хвилюється.

Вілл узяв слухавку після першого ж гудка.

— Привіт, ну що ти там? Як усе пройшло?

— Усе добре. Ми з Новембер їдемо в таксі до готелю, тому я не можу довго розмовляти. Зустріч минула... він був люб’язний і дуже допоміг. — Вона розуміла, що говорить про Маєрса, ніби про рецепціоністку в готелі, проте не знала, як пояснити інакше. — Вілле, я не думаю, що то він.

— Як це? — занепокоєно запитав Вілл. — Звідки такі висновки?

— Його там не було. Новембер відверто запитала, що він бачив, а він сказав, що того вечора не був удома. Тому його і не викликали свідчити в суді. Припускаю, що поліція перевіряє такі речі, тому, гадаю, він не лукавить. Що скажеш?

На іншому кінці лінії залягла німа тиша. Здавалося, Вілл замислився.

— Вілле?

Знову мовчання. Потім Вілл прокашлявся.

— Звісно, ти маєш рацію. Алібі є алібі. То... ти тепер додому?

— Так.

— Прекрасно, — мовив він з відчутними нотками полегшення в голосі. — Я радий. Знаю, ти дуже хотіла цього, але страшенно тішуся, що все нарешті позаду й ти позбулася тривог.

Тепер притихла Ганна. Вілл почекав на її відповідь, а потім заговорив знову, вже різкіше:

— Ганно? Теперусе позаду? Правда ж?

— Я... — заговорила Ганна, але затихла, бо не знала, що сказати. Лише розуміла, що не може, не хоче обманювати Вілла. А правда така: вона не певна, що все позаду. Осяяння, яке прийшло їй до голови під час екскурсії, дедалі більше захоплювало її думки. Їй потрібна дрібка часу подумати, осягнути все розумом.

— Ганно... — знову заговорив Вілл. У його голосі бриніло застереження, а ще спустошення. — Кохана, та це вже смішно. Прошу, благаю, просто благаю тебе — облиш і забудь усе. Ти вже винюхала достатньо, не роби дурниць. Ти ж не якась там вагітна міс Марпл.

Ті останні слова він, мабуть, хотів сказати легковажно, пом’якшуючи своє очевидне тривожне роздратування, але взяв фальшиву ноту, прозвучав чванливо й зневажливо. Ганна, і без того напружена, відчула, як її пройняла несамовита лють.

— Класно, що для тебе смерть Ейпріл така смішна.

Ганна розуміла, що її слова несправедливі, але було вже пізно — тепер вона не могла їх зректися.

— Ганно, я зовсім інше мав на увазі, ти прекрасно розумієш, — пояснив Вілл з демонстративним спокоєм. — Послухай, думаю, я був дуже толерантним...

Знову цей тон. Автократичний власницький тон штибу «я тут бос».

— Дуже толерантним? — Ганна намагалася приховати сарказм у голосі, але не змогла. — Дуже толерантним? Ти про те, що дозволив мені «винюхати» все, так? Ох як толерантно з твого боку.

— Ганно, — мовив Вілл. Було чутно, що він на межі вибуху й щосили тримався за останню ниточку самоконтролю, а його голос тремтів від напруги. — Ти знаєш, що я не хотів цієї поїздки. Та щоб воно згоріло все! Ти на шостому місяці, ти не маєш ритись у якійсь справі, до якої всім байдуже...

— Усім байдуже?! — скрикнула вона так, що Новембер і таксист здивовано глянули на неї. — Якщо вбивця Ейпріл розгулює десь на волі, то мені не байдуже, Вілле, і я не можу повірити, що тобі однаково...

— Та що ти мелеш?! — теж закричав Вілл, так гучно, що вона мусила забрати телефон від вуха. — Та що ти, горіло б воно, мелеш?! Я переймаюся, переймаюся, як і ти. А те, що я не хочу, щоб моя вагітна дружина ризикувала нашою ненародженою...

Ганна поклала слухавку.

Її руки тремтіли. Серце калатало так несамовито, що їй ставало погано.

«Подумай про дитину. Подумай про дитину».

— Ганно? — нерішуче мовила Новембер. — Ганно? Усе гаразд?

— Ні, ні, зовсім ні, — жорстко відрубала Ганна, стиснувши кулаки. Вона ще ніколи, ніколи так не злилася на Вілла. На Вілла.

«То був Вілл», — нагадала вона сама собі. Вілл, який кохав її, чекав, рятував від самої себе стільки разів, навіть коли вони обоє були ще підлітками.

А тепер вона ненавиділа його.

— Що сталося?

— Він хоче, щоб я вдавала, ніби нічого не сталося. А я не можу. Я хотіла б, але... — зрозумівши, що вони вже майже біля готелю, Ганна заговорила до таксиста: — Перепрошую, а можете стати біля супермаркету? Треба дещо взяти.

Водій зупинився біля «Теско Метро», і Ганна вийшла з автівки. Її пульс досі несамовито гупотів, але їй не завадило б розім’яти ноги, трохи виплеснути гнів і випрямити зболену спину. Занепокоєна Новембер подалася за нею.

— Ганно?

— Мені просто треба «Гавіскон». Печія.

— Добре, — мовила Новембер і зайшла разом з нею до крамниці, де яскраве світло боляче врізалося в очі. — Ти сказала, що не можеш удавати, ніби нічого не сталося. Що ти мала на увазі?

— Не знаю, — відповіла Ганна, а потім схопила кошик і пішла вздовж рядів, шукаючи поличку з ліками. — Я просто... дещо зрозуміла, коли ми були в кімнаті Ейпріл. І саме тому подумала, що, можливо... ми всі дивилися не туди.

— Ти про що?

— Тоді, коли ми виглянули з вікна, — мовила Ганна. Вона знайшла «Гавіскон» у таблетках, а не звичну суспензію, але й того мало б вистачити. Потім прочитала на етикетці, що вони дозволені вагітним. — Я вже й забула, що Ейпріл якось спустилася донизу.

— Так, ти мені розповідала, — відповіла спантеличена Новембер. — Але я не розумію... — Потім вона завмерла посеред ряду, освітленого денними лампами, і широко розплющила очі. — Зажди, здається, я зрозуміла. Ти думаєш, що хтось міг...

Вона притихла, ніби не хотіла вимовляти цих слів.

— Хтось міг убити Ейпріл, а потім вилізти через вікно, — договорила Ганна. Вона оплатила «Гавіскон» на касі самообслуговування, а потім обернулася до Новембер. — Ми всі зосередилися на тому, що ніхто не міг потрапити всередину, коли Невілл пішов. І апріорі думали, що ніхто не покидав будівлі після того. От у чому річ. Якщо Невілл справді застав Ейпріл ще живою, а ми з Г’ю бачили сходи весь час — ніхто не міг ані зайти, ані вийти. А що, як убивця не спускався сходами? Що, коли він виліз через вікно?

— Почекай, — мовила Новембер, слідуючи за Ганною до виходу. Вона провела руками по своєму короткому волоссю, ніби змушуючи мозок запрацювати. — Якщо та людина вже була у вітальні, то Невілл, зайшовши, мав би її побачити.

— Не факт, убивця міг бути в спальні Ейпріл. Я весь вечір думала про ті події і намагалася скласти їх докупи. Тепер усе збігається. За словами Невілла, він був тільки у вітальні.

— Ти про те, що...

— Я про те, що хтось піднявся до кімнати зустрітися з Ейпріл, але насправді наміряючись убити її. Злочин не був спонтанний, у стані афекту, інакше студенти знизу почули б щонайменше крики. Усе, певно, було сплановано: хтось вичікував свого шансу, щоб напасти раптово. Хай ким була та людина, вона приспала увагу Ейпріл. Невілл постукав під час їхньої розмови. Ейпріл вийшла поговорити з ним, а та людина лишилась у її спальні. А потім вийшла й убила її одразу, як Невілл зачинив за собою двері.

— Але та людина не могла знати, що Невілл прийде... — повільно мовила Новембер.

Ганна похитала головою.

— Ні, не думаю, що це планувалося. Припускаю, вбивці просто пощастило, бо ж Невілл забезпечив ідеальне алібі.

— За часом усе збігається... — Вони підійшли до таксі, Новембер відчинила двері й заскочила всередину. Сірчано-жовте світло ліхтарів позолотило її стурбоване обличчя. — Така версія додає логіки в історію Невілла, пояснює, чому ти не бачила, щоб після нього хтось виходив. Зажди... а звідки вбивця знав, що не треба йти сходами? Він же не міг запідозрити, що ти стояла внизу.

— Про це я теж думала, — мовила Ганна. Їй було не просто зле, а значно гірше: через те що от-от мала сказати, а також через сварку з Віллом. — Якщо я маю рацію, якщо цей хтось направду спустився по водозбіжній трубі, то все було так: він розумів, що має лишитися непоміченим на сходах, тож дочекався й переконався, що Невілл пішов. Зрозуміло, що йому не дуже хотілося зіштовхнутися з ним у дворику. Отож, цей хтось, імовірно, убив Ейпріл, а потім стежив з вікна за Невіллом. А до того як Невілл вийшов з будівлі...

— Убивця побачив, як ти пройшла дворик, — договорила Новембер, сполотнівши на обличчі. — От зараза. Він бачив, як ти йшла. Розумів, що ти підеш сходами, а тому не мав іншого вибору й мусив тікати через вікно.

— Думаю, що так. Єдина альтернатива: убивця почув, як я підіймалася сходами, саме коли закінчував... — Вона ковтнула, бо ті слова застрягли їй у горлі. — Закінчував свою справу.

— Господи! — Новембер заплющила очі. Обриси її голови засяяли маревною красою від світла вуличного ліхтаря, під яким проїхала автівка. У напівтемряві вона так скидалася на Ейпріл, що в Ганни все переверталося всередині. На мить їй здалося, що то Ейпріл повернулася вказати на всі її помилки — проте Ейпріл ніколи й не покидала її. Голос у натовпі. Білява голова, що вигулькувала на велелюдній вулиці. Вона завжди була поряд, намагалася зняти полуду з очей.

«Пробач мені, Ейпріл, — подумала вона. — Пробач, що підвела тебе».

— Тоді... хто це? — прошепотіла Новембер. Водій не дивився на них, але все ж міг підслуховувати, навіть попри захисну перегородку. «Вгадайте, хто їхав у моєму автомобілі.. .» — Тоді це міг бути будь-хто... так?

— Хтось із мотивом, — мовила Ганна, згинаючи пальці. Хворобливі відчуття наздогнали її. — І хтось, кому Ейпріл довіряла. Хтось, кого вона дуже добре знала. Саме цей пункт був нерозв’язаним у справі проти Невілла. Ейпріл ненавиділа його. Вона б нізащо не дозволила йому наблизитися до себе без боротьби. А якщо то був друг? Тоді все інакше. Не Г’ю, бо я була з ним надворі. І я цілком переконана, що то не Раян. Він залишився в барі, коли ми пішли. Хоча теоретично він міг оббігти іншим шляхом і дістатися до Нового дворика ще до нас. Але...

Ганна замовкла.

— Тобто це могла бути Емілі, — пробелькотіла Новембер із раптовим осяянням на обличчі. — От чого ти була така мовчазна за вечерею!

Ганна почувалася так, ніби всередині неї прокрутився ніж. Адже ця правда, прозвучавши з інших вуст, стала до болю реальною. Саме такими були її думки. Вона прокручувала факти в голові й аналізувала їх, усвідомлюючи, що алібі Емілі найхиткіше з усіх. Так, вона була в бібліотеці. Однак вона без перешкод, не скориставшись студентським, могла прослизнути через турнікет, піднятися сходами до кімнати Ейпріл, посидіти з нею, поговорити, посміятися, можливо, навіть пожартувати із себе, згадавши ту витівку з іспитами.

А потім, коли Невілл — ідеальний цап-відбувайло — прийшов і пішов, задушити Ейпріл, спуститися водозбіжною трубою та повернутися на своє місце в читальній залі.

«Не вірю», — Ганна щиро хотіла протестувати, хоча... малесенька її частинка таки повірила. Можливо, навіть не одна. Частина, яка знала, що Ейпріл увесь рік спала з хлопцем Емілі. Частина, яка здригнулася, коли Г’ю розповів їй про жорстокий жарт з тим листом про іспит. І передусім та частина, яка пам’ятала ту мить холодного листопада, коли вони йшли галереєю разом з Раяном, і яка почула шипіння Емілі: «Якщо вона спробує втнути зі мною якусь подібну холеру, я її приб’ю».

Отрута в голосі Емілі була справжньою. Вона врізалась у Ганнину пам’ять на понад десять років і навіть зараз змушує здригатися.

— Було й багато інших людей, які могли б, — мовила вона, переконуючи і себе, і Новембер. — Ейпріл знущалася з багатьох. Убивця міг бути навіть з іншого коледжу. Наприклад... — Раптом у голові сяйнула ще одна думка, і Ганна вчепилася за неї з ледь прихованим відчаєм. — Наприклад, той, хто постачав їй «Декстроамфетамін». Якщо, скажімо, про щось там не домовилися.

Усі версії скидалися на правду.

Однак слова Новембер звучали правдивіше.

Тією людиною могла бути Емілі. Вона мала мотив. І, як тепер з’ясувалося, нагоду.

— Ганно, — мовила Новембер із застережними нотками в голосі. — Ганно, будь ласка, не роби нічого, поки не поговориш з поліцією.

— Та нічого я не робитиму, — дещо нетерпляче відповіла Ганна. — Я не дурна.

— Я серйозно... якщо це правда... якщо ти комусь скажеш...

— Повторюю, я не дурна. Я зателефоную до поліції завтра, щойно повернуся до Единбурга.

— Добре, — відповіла Новембер і пильно подивилася на Ганну, ніби оцінювала її сили в потенційній бійці. Безсумнівно, Новембер хвилювалася. — А чому ти нічого не сказала Віллові? — запитала вона дещо згодом, і Ганна раптово відчула, як їй стиснуло горло.

— Бо він не слухатиме, — відповіла вона. — Я намагалася, намагалася знову й знову пояснити йому: того вечора щось було не так, я чогось не помічаю, не пам’ятаю, але він не слухає, хоче, щоб я заткнулась і вдавала, що все добре.

Вона заплющила очі. У цьому світі немає гіршого відчуття, аніж страх, який близька людина називає вигадкою.

— Дивись, я його не знаю, — лагідно мовила Новембер, — але... бачу, що ти кохаєш його, тому, певно, він хороший хлопець.

— Так і є, — відповіла Ганна, відчуваючи, ніби щось застрягло глибоко в горлі й болить.

— Він непокоїться за тебе. Він уже втратив кохану людину, ще й у такому молодому віці. Я його розумію: він просто не хоче втратити ще однієї.

— Я усвідомлюю, — прошепотіла Ганна. — Усвідомлюю. Вона піднесла руку до куточка ока й сердито витерла набіглу сльозу. Гнівалася на своє тіло, що воно її зрадило. Їй не хотілося бути типовою вагітною жінкою, що раптово заходиться плачем через якусь дрібницю. Їй хотілося бути сильною, мислити логічно й раціонально — та наразі це не вдавалося.

— Я можу помилятися, — мовила вона, видавлюючи із себе слова якомога рівнішим тоном, а Новембер кивнула, проте схвильований вираз не сходив з її обличчя.

Ганна може помилятися. Коли ж ні, то вбивця на волі. Хтось, кому Ейпріл довіряла. Можливо, навіть той, кого Ейпріл любила.

Від цієї думки Ганну проймав щемкий страх.

ПІСЛЯ

Тієї ночі Ганна не могла заснути. Знову. Не тільки через печію — таблетки «Гавіскон» виявилися менш ефективними, ніж суспензія, ще й вкрили зуби огидною крейдяною поволокою. І не через дитину, яка, здавалося, прокинулась одразу, як вона лягла, і невпинно ворушилась-звивалась-переверталась, як та кішечка, що намагається зручніше вмоститися на незнайомому ліжку.

А через усе.

Її страхи. Її сварку з Віллом. Ще й Емілі.

Через Емілі.

Боже, Емілі не спроможна вчинити таке! Чи таки спроможна?

Ганну скручувало від нудоти, коли пригадувала вечерю та Емілі, яка невпинно балакала й стривожено дивилася на неї, коли вона мовчки колупалась у рамені.

Емілі здогадалася? Знає, про що думала Ганна? Чи не лежить вона зараз у своєму будинку на іншому кінці міста, намагаючись зрозуміти, що вивідала Ганна й чому так змінилася за один день?

Дотягнувшись до мобільного — була 1:47 ночі, цифри якраво мерехтіли в тьмяному світлі готельного номера — вона відчула непереборне бажання зателефонувати Емілі, поговорити з нею. Адже правда не може бути такою. Не можна так думати про свою давню подругу.

Однак інші варіанти не кращі. Чи міг Раян піти з бару одразу після них й оббігти довшим шляхом, з іншого боку каплиці? Цілком можливо. Підіймаючись сходами, він почув, що Невілл спускається, а тому сховався від нього у ванній кімнаті.

Паскудство. Паскудство. Оце її максимум? Ганна хотіла, щоб убивця постав перед судом, а натомість втягнула в цю справу двох найдавніших друзів.

Телефон, який вона досі стискала в руці, засвітився сповіщенням. Електронний лист. Відкриваючи його, Ганна на мить подумала, що, можливо, це Емілі, підкорившись дивним законам телепатії, написала їй.

Але ні. Лист був від людини з іменем Лінн Бішоп, тема: «Привіт, Ганно!».

Ганно, привіт! Сподіваюся, що у Вас усе гаразд! Я — журналістка з газети Evening Mail. Після смерті Джона Невілла ми хотіли б поновити справу Ейпріл, тож залюбки поспілкувалися б з Вами про те, як воно — нарешті позбутися тих демонів...

Цього листа вона навіть не перенесла до «Запитів». Просто видалила, відчуваючи нудоту. І річ не лише в пізній годині, а взагалі в усьому. Притягнута за вуха фамільярність. Знак оклику. Ще й ця їхня «Ейпріл» — так, ніби вони її знають, ніби вона їхня подруга чи однокласниця, хоча насправді не мають жодного уявлення, якою вона була насправді. Просто «Ейпріл». А Джонові Невіллу роблять честь, згадуючи повним іменем.

Ганна вимкнула телефон і втупилася в темряву. Раптом її накрила потужна хвиля гніву, сила якої мало не жахала її саму. Та як вони сміють — ці журналісти й громадськість?! Ці стерв’ятники роками копирсалися у справі, ніби їм не байдуже, ніби вони мають право на правду так само як і Ганна! Вони відібрали в Ейпріл її особистість і унікальність, усе, що робило її реальною, захопливою та неймовірною — перетворили її на картонну фігурку дівчини, на серію світлин з інстаграму. Направду ідеальна жертва.

А як щодо продовження листа: «...нарешті позбутися тих демонів»? їй було б смішно, якби не так гірко. Вона ніколи не відчувала такого гніту: і від трагедії з Ейпріл, і від того, що вона, Ганна, можливо, прирекла невинну людину гнити у в’язниці. А тепер її мучило ще й те, як вона вчиняє зі своїми старими друзями, Емілі та Раяном, які вже достатньо настраждалися, переживши смерть Ейпріл. Вона справді хоче кинути підозру на них обох, відверто й гучно озвучити свої здогадки? Але якщо не зробить цього...

Ганна повернулася до стіни. Їй хотілося просто сховати обличчя в долонях і скоритися розпачеві. Раптом її охопило нетипове для неї бажання випити, але про алкоголь не могло бути й мови.

Вона лягла горілиць і поклала руку на очі, затуляючись від світла, що линуло з вулиці. Потім спробувала знайти хоч якийсь позитив. Принаймні щодо Г’ю нема жодних сумнівів. І Вілл був далеко, гостив у своєї мами. Дякувати богові. Дякувати богові, що його ніколи не підозрювали. Раптом у її голові облудним шепотом зринули Ґерайнтові слова: «Задушення зазвичай вказує на побутове вбивство, на типовий злочин через сексуальні мотиви». Ганна розуміла, що він мав на увазі, що насправді означав цей слизький евфемізм «побутовий». Ішлося про партнера. Про те, що чоловіки, які хочуть убити свою дружину або дівчину, зазвичай душать їх.

Увесь бруд, який Ганна розворушила, міг би мати жахливі наслідки для Вілла, якби не те алібі. Ейпріл зраджувала його і була вагітною, ймовірно, від іншого чоловіка. Преса хотіла мотивів, а Ганна могла подати їх просто на тарілочці. І всі вказували б на її чоловіка.

Якби Вілл того вечора був у коледжі, усе обернулося б для нього значно гірше, а тим паче зараз.

Та, дякувати богові, його там не було.

Тоді чому їй не спиться?

Вона розплющила очі й знову глянула на екран. 2:01. Їй треба бодай трохи поспати. Однак у животі крутилась-вертілась дитина. Раптом її пройняло до щему сильне бажання, щоб Вілл опинився поруч. Гнів випарувався, а думка, як вони закінчили розмову, допікала до живого.

Вона відкрила вотсап і прочитала його останнє повідомлення. «Як усе минуло? Можеш говорити?»

Раптом на неї наринуло потужне почуття провини. Вона пригадала, що казала в таксі: «Класно, що для тебе смерть Ейпріл така смішна... мені не байдуже, Вілле, і я не можу повірити, що тобі однаково».

Такі слова не лише несправедливі, а й жорстокі та ниці. Адже Ганна завжди знала, що Віллові не байдуже. Вона спостерігала, як він вибудовував стіни навколо себе, чула його крики вночі від жахіть про Ейпріл. Бачила його обличчя, коли про справу розказували в новинах, дивилася, як він гоїв рани, якими вкрилася його душа, як здригався, коли їх ятрила чергова газетна стаття або прохання знову дати коментар.

Їм обом не байдуже. Ганна знала, що Вілл кохав Ейпріл. Можливо, і ненавидів теж, але й вона сама часом її ненавиділа, а визнати такі почуття могла лише зараз, через стільки років.

Вони були дітьми. Просто дітьми.

«Пробач, — почала писати вона, розуміючи, що може розбудити Вілла, але їй не терпілося, — пробач, я повелася з тобою як справжня сука, наговорила жахливих речей. Кохаю тебе. Побачимося завтра? Цілую».

За якусь мить угорі над повідомленнями вигулькнув напис «Пише...». З’явився... а потім зник. Потім знову з’явився... і знову зник.

Що він робить? Друкує найдовше повідомлення у світі? Чи хоче щось сказати, але стирає написане, а потім знову друкує і знову стирає?

Пише...

Пише...

Пауза.

Пише...

Згодом цей напис зник так надовго, що екран її телефона погас, тож довелося знову розблокувати його. А потім нарешті з’явилося повідомлення:

«І ти мені пробач. Кохаю тебе».

І все.

Він передумав надсилати те, що так довго писав і хотів сказати?

Що ж там було? Щось типу: «Ага, ти повелася як справжня сука. Та як у тебе язик повернувся таке мені змолоти?»

Або: «Якби ти не була вагітна моєю дитиною, я задумався б про майбутнє наших стосунків».

Або: «Ганно, що з тобою робиться?»

Чи, може, взагалі щось інше? Абсолютно інше.

«Вибач. Я теж винен. Смерть Невілла збила мене з пантелику».

Їй закортіло відповісти, дізнатися, що він хотів сказати, що приховував від неї.

У голові зароїлися думки.

«Я дещо приховував».

«Я декого зустрів».

«Не знав, як тобі сказати. Хочу почати нове життя».

«Я тебе більше не кохаю».

Ні-ні-ні-ні! Від тривоги вона різко схопилася й сіла: серце шалено гупотіло, а дитина, розбуджена сплеском адреналіну, перевернулася всередині неї.

Ні, такі думки геть ірраціональні. Це параноя від безсоння о другій ночі.

Вона кохає Вілла. Він кохає її.

І нічого він не приховує, а просто, напевно, не міг придумати, як краще сформулювати вибачення.

Тільки тепер Ганна згадала, що забула випити таблетку проти тиску. Вона підвелась і пошкандибала до ванної кімнати, відчуваючи скутість у кісточках і стегнах, яка з початком вагітності тільки посилювалася: зв’язки втрачали пружність для пологів, а суглоби солідарно поскрипували.

Увімкнула у ванній кімнаті лампу й, мружачись від яскравого світла, подивилася на себе в дзеркалі. Обличчя набрякло від втоми, волосся скуйовджене й розпатлане, а під очима синці.

Вона подумала про Вілла, пригадала, як він торкнувся губами її маківки, а потім пішов на роботу. Його слова, вимовлені пошепки: «Будь ласка. Будь ласка».

Вона знала, що він хотів сказати: «Будь ласка, Ганно, не роби цього».

Вона усвідомлювала, що мала б відпустити минуле. Заради Вілла. Заради дитини.

Та коли думала про себе й Ейпріл, то розуміла, що не може. Просто не здатна. Вона мусить переконатися. Мусить дізнатися, чи її свідчення не запроторили невинного до в’язниці. Не могла просто жити далі, заплющивши на все очі.

— Пробачте, — прошепотіла вона до дитини в животі й до Віллового привида, що нависав над нею. — Пробачте мені.

Ганна запила пігулку ковтком води й знову подивилася на своє відображення. Жінка, яка втупилася в неї поглядом із дзеркала, була виснажена, та водночас безпощадно рішуча. Це вже не та перелякана дівчинка десять років тому — нажахана, сповнена незрозумілої провини й сорому за скоєне, ніби вони з Невіллом однаково згрішили.

Тепер вона розуміла, що нічого поганого не зробила.

І, можливо, Невілл також.

Тепер страх покинув її.

Вона більше не втікатиме від монстрів. Адже повернулася до них обличчям.

Вона жадає правди.

ПІСЛЯ

— Бажаєте кави?

Ганна замислено втупилась у вікно, а тому не почула запитання.

— Пані, бажаєте кави?

Вона обернулася й побачила провідницю в уніформі, що тиснулась у вузесенькому проході, тримаючи срібний чайник. Позаду неї стояв візок, який гойдався, адже потяг мчав через переїзд.

— Ой, пробачте, я задумалася. Ні, дякую, мені досить кофеїну на сьогодні.

— Є і безкофеїнова, — запропонувала жінка. — Усе безплатно.

Однак Ганна похитала головою. Вона добре знала смак кави в потягу: слабка розчинна з маленьким пакетиком сухого молока.

— Дякую, не треба, чесно. Я... — Ганна намагалася вигадати, як би віддячити жінці за її доброзичливість. — Я б взяла пляшечку води, якщо можна.

— Газовану чи негазовану?

— Негазовану, будь ласка.

Відкорковуючи пляшку, Ганна почула, що до неї хтось телефонує. На екрані висвітилося ім’я Г’ю. Вона трохи здивувалася. Чому б він телефонував?

— Г’ю! — вигукнула Ганна. Починати розмову зі слів «Ти що хотів?» було б грубо, тож вона запитала: — Як ти там?

— Добре, — озвався Г’ю своїм типовим низьким, дещо протяжним і таким знайомим голосом. — А ти як? Як там Оксфорд?

Ганна насупилася. Вілл розповів йому про поїздку?

— Поїздка... та... ще більше все заплутала, — відповіла вона. Їй не хотілось обговорювати все перед іншими пасажирами, більшість з яких працювали або спали. — Я ніяк не зберу думок докупи. Але... але думаю, що ми можемо виключити Маєрса з підозрюваних. Його там не було. Він був на конференції.

— Його там не було? А Вілл сказав, що ви із сестрою Ейпріл домовлялися про зустріч із ним.

— Ні, я про те, що його не було того вечора... ну ти зрозумів... — Вона озирнулася через плече. — Тоді... Коли це сталося. Його не було в коледжі.

— А-а! — вигукнув Г’ю. Схоже, що він здивувався і трохи розчарувався водночас. — Тоді... все-таки Невілл?

— Можливо. Не певна. Я зрозуміла... — Ганна стишила голос й обвела вагон поглядом. Ніхто на неї не дивився. — Г’ю, я дещо зрозуміла, коли була там. Хтось... хтось міг бути в її кімнаті, — тепер вона говорила майже пошепки, намагаючись не вживати слів «Пелам», «Ейпріл» або «вбивця», адже могла привернути увагу пасажирів. — Поки ми підіймалися сходами. Та людина могла б злізти по водозбіжній трубі.

— Що ти таке кажеш? — стурбовано запитав Г’ю.

Ганна рішуче підвелася.

— Чекай, я в потягу. Зараз трохи відійду. Секундочку.

Вона мовчки вибралася з-за тісного столика, пройшла вздовж рядів крісел і, відчинивши двері, опинилась у маленькому порожньому тамбурі. Вікно було прочинене, отже, поривчасті звуки вітру заглушать їхню розмову.

— Вибач, хотіла вийти з вагона. Сама не знаю, як це пояснити. Але, Г’ю, ми з тобою бачили вхід до сходів увесь час, і тому були переконані, що більше ніхто не причетний. А якщо це не так?

Запала тривала мовчанка. Ганна відчувала, що Г’ю гарячково міркує, осмислює значення її останніх слів. Вона не знала, на яку реакцію чекати, та коли він заговорив, його голос звучав... вона не розгадала, що за ним крилося. Мабуть, стурбованість.

— Ти комусь розповідала про це?

— Тільки сестрі Ейпріл, Новембер. Вона була зі мною. Я... нічого не сказала Емілі. Не змогла. Я...

Вона так і не видавила цих слів: «Я дуже сильно боялася».

— Я хочу поговорити з поліцією, коли приїду, — доказала вона.

— Ганно, я тебе прошу, будь дуже-дуже обережною із цим усім, — мовив Г’ю. — Мені здається, що тобі варто серйозно подумати...

Запала тиша. Г’ю мовчав, ніби ніяк не міг дібрати належних слів.

— Ти про що? — зрештою запитала Ганна. — Думаєш, мені не варто йти до поліції? А мені здається, що саме так найбезпечніше. Я краще поділюся цією інформацією з іншими. Правильно ж?

— Просто... — Г’ю притих. У його голосі звучала... невже паніка? Це геть не схоже на нього: він завжди був галантний і незворушний.

— Що таке, Г’ю? — щось у його голосі стривожило Ганну. Вона помітила, що мимоволі заговорила різкіше. — Та що ж трапилося? Просто скажи й усе.

— Ти маєш бути готова до того, що може статися, якщо й далі ворушитимеш ті події. До того, що дехто може... постраждати.

— Кого ти маєш на увазі під оцим «дехто»? — занепокоїлася Ганна. — Ти про мене?

— Та не зовсім... боже... от зараза, усе так складно. — Ганна зрозуміла, що він трохи сам не свій. Його голос зривався, а настрій геть не відповідав ситуації. Що взагалі відбувається?

— Г’ю, ти знаєш щось таке, чого не відаю я?

— Та не знаю я нічого, але просто... просто я...

— Г’ю, та кажи вже! — закричала Ганна, а потім глибоко вдихнула. — Вибач, я не хотіла, просто ти мене лякаєш. Що ти хочеш сказати?

Залягла тривала, дуже тривала тиша. Настільки довга, що Ганна глянула на екран перевірити, чи вони ще на зв’язку, чи не заїхав потяг у місце, де немає мережі.

Усе працювало. Г’ю нікуди не зник. Згодом він заговорив.

— Я дещо чув, коли повернувся до своєї кімнати.

— Що ти чув? Тобі хтось щось сказав?

— Ні, через стіну. Я чув щось. Точніше когось. Чув рухи.

За мить Ганною пронеслася хвиля роздратування. Г’ю говорив загадками й натяками, заходив здалеку, ніби чекав, коли вона зрозуміє те, про що й гадки не мала. Кого він чув? І через яку стіну?

— Ти про те, що чув когось у кімнаті через стіну від твоєї?

— Так, — відповів Г’ю, а його голос уже мало не вібрував від нетерпіння. Він ніби благав, аби вона зрозуміла його, аби не змушувала вимовляти тих слів. — О другій ночі. Через стіну.

І раптом Ганна зрозуміла. Її пробрав мороз, а спиною побігли тисячі мурашок — так, ніби її облили крижаною водою. Вона мусила вхопитися за поруччя біля дверей.

Чула, як Г’ю щось говорив, але його слова не могли пробитися через стіну шуму у вухах.

— Ганно? — почула вона голос, що долинав десь здалеку. — Ганно, усе гаразд? Скажи бодай щось.

— Усе добре, — через силу проказала Ганна. Її голос зробився ламким і здушеним, вона заледве говорила. Рука, якою тримала телефон, оніміла й похолола, здавалася жорсткою і пластиковою, як у манекена. — Я... дякую тобі, Г’ю. Мушу йти.

І поклала слухавку.

Вона прикипіла до місця, втупилася поглядом у мінливі пейзажі за вікном і відчула, як морозно-крижаний жах полився її венами.

Хотіла голосити: «Ні-ні-ні-ні!»

Та не могла. Не могла видати ані звуку. Розуміла, чому Г’ю не хотів промовляти того вголос. Розуміла, що він хотів пояснити, та ніяк не міг дібрати слів.

Розуміла, чому він попередив про наслідки.

Тієї ночі, тієї ночі, коли Ейпріл убили, коли він нарешті повернувся до своєї кімнати в клавді — десь о другій — саме тоді він почув звуки через стіну, чиюсь ходу. Це була хода його сусіда.

Г’ю жив наприкінці коридору. Він мав лише одного сусіда.

І тим сусідом... тим сусідом був Вілл.

ПІСЛЯ

Потяг прибував до Единбурга. Ганна вже майже переконала себе, що Г’ю помилився. Або, можливо, вона його неправильно зрозуміла.

По-перше, тієї ночі Вілл просто не міг бути в коледжі. Його побачили б. Бічні ворота зачинили о дев’ятій вечора, а головні — об одинадцятій, тож довелося б стукати, щоб черговий впустив його. І так, гаразд, він міг перелізти через стіну, як і сама Ганна багато років тому, але поліція легко викрила б фальшиве алібі, що спиралося б на таку крихку брехню.

А по-друге... По-друге, їй просто не вірилося, що він приховував би це понад десять років. Не тільки від поліції, а й від своєї сім’ї, від людей у коледжі, від неї.

Якби Вілл був у коледжі, а не в Сомерсеті, хтось обов’язково побачив би його за сніданком. Або в потягу, коли він мав би бути вдома.

«А може, хтось таки бачив, — прошепотів голосок у її голові, — або щонайменше чув. Може, Г’ю і був тим кимось».

Ні, неможливо. Неможливо.

Та потім вона подумала про Вілла. Згадала вчорашню розмову телефоном, його голос — невпевнений і сповнений вагань, ніби він сам себе переконував: «Звісно, ти маєш рацію. Алібі є алібі».

Вілл говорив про Маєрса, про висновки поліції: завдяки тій конференції він не належав до підозрюваних. Однак тепер у голові Ганни засіла думка про те, що насправді означало те довге мовчання. Він думав, як розповісти їй щось таке, у чому ніколи не міг зізнатися?

Вона пригадала те нескінченне уривчасте «Пише... Пише...» у вотсапі минулої ночі. Вілл хотів розповісти їй, але не зміг?

Ганна знову й знову перебирала все в голові, як раптом двері розчахнулися, а пасажири посипали на платформу. Думки так поглинули її, що вона пройшла через турнікет і прямувала до пандуса, навіть не почувши, що її хтось кличе.

— Ганно... Ганно!

Останнє слово таки долетіло до її вух, тож вона зупинилася й роззирнулася, щоб зрозуміти, чи то її гукали, чи то кликали когось іншого. Хоча й голос був знайомий. Він скидався на... ні. Неможливо. Він нагадував...

Ганна обернулася. Вони зустрілися лицем до лиця, мало не наштовхнулися одне на одного, тож він притримав її руками.

— Вілле!

— Сюрприз! — вигукнув він, сяючи. — Думав, зустріну тебе. Але хай воно скисне, бо тебе, жінко, не спинити. Ти так посунула, як той крикетист, що наміряється кидати м’яча. Не чула, як я горлав?

— Вибач... — Вона спантеличилася, ніби вони справді зіткнулися. — Я не... я щось задумалась... Я... рада тебе бачити!

«Рада тебе бачити?» їй захотілося вдарити себе. «Рада тебе бачити» — це слова, які кажуть колезі, коли випадково перетинаються з ним у картинній галереї, а не чоловікові при зустрічі.

— Я скучив за тобою, — мовив Вілл, а потім нахилився й поцілував її в губи, поколюючи щетиною. Ганна відчула, як щось поворухнулося всередині неї — не лише дитина, а й щось інше — заплутаний і суперечливий вир почуттів. Вона хотіла відповісти на поцілунок Вілла, потонути в його обіймах. І водночас — відштовхнути його, поки не зрозуміє всього, не складе своїх думок докупи. Як таке взагалі поєднується? Як вона може кохати цього чоловіка і водночас підозрювати, що він брехав їй упродовж десяти років?

Вона повинна довіряти йому. Він — її чоловік.

Вона довіряє йому.

То чому ж не розповідає про еркер і водозбіжну трубу?

Тим часом Вілл розпитував у неї про поїздку, а ще про Емілі, Новембер і доктора Маєрса.

— Бачу, тобі таки треба було заспокоїти душу, але тепер уже все позаду? — запитав він, а її вуста мовили «Так», хоча розум голосив: «Чого ти так сильно хочеш, аби я поклала всьому край? Бо боїшся того, що я можу розвідати?»

— Ти якась тиха, — згодом зауважив він, коли Ганна не відповіла на його чергову репліку. — Усе гаразд?

— Вибач, — мовила вона, приклавши руку до чола. — Т-так, усе добре. Просто неймовірно втомилася. Не знаю чому, але останні кілька днів я почуваюся так, ніби мене переїхала вантажівка.

— Ну ти на якому, майже на двадцять п’ятому тижні? — запитав Вілл і ніжно поцілував її у маківку. — Шість місяців. Майже третій триместр!

— Третій триместр! — вирвавшись на мить з виру думок про Ейпріл, Ганна зважила ці слова й усвідомила, що Вілл має рацію. — Та щоб воно скисло, третій триместр! Вілле, ми вже так близько.

— Так, ми близько, — мовив він, і на його обличчі замерехтів усміх. Тієї миті Ганна відчула рвучкий поштовх у животі, найсильніший за весь цей час, такий потужний, що вона аж завмерла. — Що там? Ти щось забула?

— Ні, дитина. — Вона приклала руку до живота і, на свій подив, відчула його. Вловимий тиск на долоню, ніби дитина хотіла вирватися назовні просто через шкіру, як у сцені з фільму «Чужий». — Боже, Вілле, швидко!

Спантеличений Вілл нічого не зрозумів, вона ж схопила його за руку й притиснула її до свого круглого живота, а потім чекала, чекала — і ось знову.

Ганна знову відчула поштовх, а Віллове обличчя миттєво засяяло.

— Матір Божа! — у Вілловому голосі бринів нестримний захват. — Що це? Це він?

— Так. Це наше дитя. — Ганна усміхалася так широко, аж здавалося, що шкіра от-от лусне, та нічого не могла із собою вдіяти. Вони стояли посеред пандуса, що сполучав перон і головну залу; натовп сунув повз них, люди зачіпали її сумку валізами й гучно нарікали на перепону. Однак Ганні було байдуже. Тієї миті їй було байдуже до всього, окрім відчуття Віллової гарячої долоні на своєму животі й поштовхів їхньої дитини всередині.

— О боже, — дуже повільно мовив Вілл, а на його обличчі поєдналися шок і захват. — А він зробить так ще раз?

— Перепрошую, — в’їдливо проторохтіла жінка в діловому костюмі, грубо проштовхуючись повз них. — Ви можете відійти?

— Не знаю. — Ганна підхопила сумку, проте Вілл, забравши долоню від живота, вихопив її. Вони знову почали підійматися. — Думаю, зараз більше не буде. Але ж це не востаннє. Аж не віриться, що ти відчув його.

— Тобі не віриться? Та це мені не віриться! — мовив Вілл. На його обличчі розтягнулася широчезна усмішка, шкірою бігли зморшки від щирого захвату. — Наше дитя. Наше дитя, Ганно! У нас буде дитина!

— Саме так, — мовила Ганна і теж усміхнулася. Обійняла його однією рукою, стиснула так міцно, що він ледь не спотикнувся, а їхні ноги стукнулись одна об одну. Її серце розпирало від кохання. Відчуженість і непевність, що мучили Ганну всю дорогу до Единбурга, нарешті зникли, розчинилися. Як вона могла сумніватись у ньому? Як вона могла сумніватись у собі та власних відчуттях? Та це ж Вілл. Чоловік, якого вона кохає вже понад десять років. Чоловік, якого вона знає як свої п’ять пальців.

— Кохаю тебе, — мовила Ганна.

Вілл тієї ж миті запитав:

— На вечерю карі?

Вони засміялися. Раптом усе знову стало добре. Він — її Вілл. А Оксфорд дуже й дуже далеко.

— На вечерю карі, — кивнула вона. — Навіть пива не заборонятиму.

— Тепер я п’ю за трьох, — мовив Вілл із грайливою усмішкою, а потім теж міцно обійняв її. Ганна вкотре відчула, як її серце переповнилося любов’ю.

ПІСЛЯ

Ганна давно не спала так добре, як тієї ночі. Вона не прокидалася від того, що дитина тиснула їй на сечовий міхур, не вертілася годинами від судом у ногах чи печії. Просто лягла о десятій і поринула в глибокий сон на цілих вісім годин.

О шостій щось її розбудило. Вона й сама не знала напевно, що саме. Можливо, запрацював котел. Він у них старий і часто видає дивні стукітливі звуки, коли починає нагріватися. А можливо, молочар, який їхав надворі: колеса гуркотіли по бруківці, а пляшки дзвеніли.

Хай що там було, воно розбудило її та прогнало сон.

Ганна пролежала так п’ятнадцять хвилин, ігноруючи дедалі сильніше бажання сходити в туалет, але зрештою здалася і підвелася з ліжка. Ранок прохолодний, надворі ще темно. Коли чалапала до ванної кімнати, уникаючи ставати стопами на холодний кахель, Ганна відчула в повітрі легкий запах прийдешньої зими.

Згодом заварила собі чашку чаю, вернулася разом з нею до ліжка й просунула холодні ноги під ковдру, щоб зігрітися біля Вілла. Він ще спав, і тепер, дивлячись на нього, на його обличчя — беззахисне й нестерпно вразливе — вона не вірила, що вчора ввечері серйозно обмірковувала натяки Г’ю. Певно, то якась плутанина, і їй можна знайти невинне пояснення. Клавд — сучасна будівля з якісною ізоляцією, коли порівняти з іншими, старішими приміщеннями коледжу. Слабкий приглушений звук, що пройшов через бетон... що він доводить? Усе було б інакше, якби Г’ю точно побачив Вілла.

А все ж... Г’ю — Біллів найкращий друг. Згадуючи той біль у його голосі, Ганна здригнулася, хоча в ліжку було тепло. Невже він сказав би таке, коли б не був певен?

Потрібен хтось, хто підтвердив би історію Вілла, запевнив її, що він направду покинув Сомерсет тоді, коли сказав. Але хто? Як вона знає, Віллової сестри тоді не було вдома. Мама проходить третій курс хімієтерапії, а батькова пам’ять дедалі гіршає. Навряд чи вона зможе зателефонувати цій немічній пристаркуватій парі й випитати інформацію, коли їхній син покинув будинок у вихідний десятиліття тому. Навіть якщо хтось із них пригадає, Ганна ніколи не знатиме напевно, чи вони сказали правду, а чи спробували захистити Вілла.

Ганнине серце заціпеніло від холоду, коли вона усвідомила, що єдиний, хто може розповісти їй правду... сам Вілл. Якусь мить вона уявляла, що будить його й запитує, а потім чує його рішучий голос: «Та не смійся з мене. Ти ж знаєш, що я повернувся в неділю по обіді».

У її голові знову прозвучав стривожений голос Новембер: «Будь ласка, не роби нічого, поки не поговориш з поліцією».

Однак саме про це Г’ю і попереджав її: розмова з поліцією відкриє скриньку Пандори, яку ніколи не закриєш назад.

Паскудство. Паскудство.

Вона поставила чай на шафку біля ліжка, проте мимоволі трохи сильніше, аніж хотіла: чашка гучно вдарилась об дерево, а чай вихлюпнувся.

Вілл заворушився.

— Котра година?

Його голос сонний і люблячий. Ганна миттєво розслабилася, наче самої його присутності було досить, аби прогнати ті сумніви.

Страхи, що здавалися такими реальними в тиші лише кілька хвилин тому, щезли, ніби в дитинстві, коли вмикаєш світло після нічного кошмару.

— Шоста тридцять, — прошепотіла Ганна, а він застогнав і ніжно поклав руку на те місце, де вночі була її талія.

— Шоста тридцять? Не знущайся. У вихідний? Не можеш заснути?

— Практикуюсь, — засміялася вона. — Готуюся до того часу, як народиться дитина.

Вона не хотіла казати: «Так, не можу спати. Не спиться, бо мене полонила дурна й похмура вигадка, ніби ти — убивця Ейпріл». Тепер, в обіймах Вілла, така думка видавалася абсурдною.

— Добре було б попрактикуватись у чомусь іншому, — пробурмотів він, притулившись теплими м’якими губами до чутливої шкіри її живота. Ганна сповзла під ковдру, а тепло, спокій і ніжний доторк Вілла прогнали демонів... принаймні на певний час.

ЗГОДОМ ВІЛЛ СТАВ ГОТУВАТИ КАВУ, а Ганна позіхала й потягувалася, розминаючи хребет і стегна, що затерпли після вчорашньої тривалої мандрівки потягом.

— Ти що хочеш на сніданок?! — гукнув Вілл із сусідньої кімнати.

— А що ми маємо?

Вона почула, як він відчинив холодильник.

— Та... по суті нічого.

— Я влупила б сандвіч із беконом, — мовила Ганна. — З’їла вчора одного в оксфордському готелі. Такий смачний. Відтоді мрію про ще один.

Вілл зайшов до спальні з кавою в руках.

— Сходжу до крамниці.

— Та не треба, — мовила Ганна, беручи каву. — То просто думки вголос.

— Ти сказала про того сандвіча, — мовив він, упавши на ліжко й поцілувавши її в щоку, — і я теж замріявся про нього. Тепер не заспокоюся.

— Ще дуже рано, — зауважила Ганна, глянувши на телефон, що лежав збоку на шафці. — Зараз тільки... сьома п’ятнадцять. У неділю сейнсберський мінімаркет відкривають аж о восьмій.

— То я трохи побігаю, — мовив Вілл. — А дорогою додому куплю бекону. Витримаєш так довго?

Вона усміхнулася.

— Звісно, витримаю. Тоді побачимося десь за годину.

КОЛИ ВІЛЛ ПІШОВ, ГАННА розгорнула книжку, але не змогла заспокоїтися. Щойно лишилася наодинці, як сумніви знову густішали, наче маревні тіні, що скупчуються навколо вогника свічки, а потім, коли він гасне, поглинають усе. Читання не допомагало, бо в голові вирувало надто багато думок, тож врешті Ганна здалася і підвелася з ліжка.

Відкрила шафу, щоб взяти одяг, і побачила себе в дзеркалі на повен зріст. Без окулярів бачила розмито й туманно, та все ж відображення змусило її на мить завмерти й подивитися в профіль на дивну форму свого живота і розтягнуту шкіру — червонуваті смуги, які розповзалися від стегон. У кімнаті було прохолодно, навіть попри опалення. Ганна відчула, як дитя всередині неї затремтіло. Звісно, воно не могло мерзнути, але вона здригнулася від співчуття, а потім одягла футболку й спортові штани.

На кухні Ганна приготувала собі ще одну каву, цього разу безкофеїнову, сіла біля вікна й, жуючи ніготь великого пальця, задивилася на вулицю. Ще не розвиднілося повністю. Вона уявила, як Вілл біжить дорогою вздовж парку, тротуар мокрий і слизький від дощу, а світловідбивальні смути на його спортовій куртці світяться від фар автівок, що проїжджають повз.

Їй заболіло серце, коли подумала, що Вілл біжить крізь ранкову темряву, щоб дістати бекон, якого закортіло їй. Як вона може сумніватися в ньому? Та це ж Вілл, який місяцями й роками писав їй, навіть коли вона була надто сумна і розбита, щоб відповісти. Вілл, який знайшов її в Единбурзі, перетворивши це місто з місця заслання на домівку. Вілл, з яким вона сперечалася через розбірні меблі, сміялася з поганих фільмів і розділила тисячу романтичних вечер — від локшини швидкого приготування Pot Noodle до мішленівських ресторанів під час медового місяця. Вілл, дитину якого носить.

Та все ж у тиші квартири вона не могла прогнати з голови слова Г’ю.

Зараз Ганна почувалася навіть гірше, ніж у безсонні ночі через Невілла: усвідомлювала, що в будь-якому разі вона — жахлива людина. Якщо Вілл приховував щось від неї всі ці роки, то вона одружена з брехуном і, можливо, убивцею. А коли не винен, то яка з неї дружина? Така, котра лише через якісь звуки вночі готова повірити, що її коханий чоловік — убивця?

Так чи інак, але вона мусила все з’ясувати. Однак думка, що їй доведеться провадити цю розмову з такими жалюгідними «доказами», була нестерпною. «А ти часом не був у Пеламському коледжі того вечора, коли Ейпріл померла?» Вона просто не уявляла, як промовляє ці слова, руйнуючи шлюб, лише через Г’ю, який щось там чув, а може, і не чув.

Потім їй дещо спало на думку. Раян.

Раянова кімната теж межувала з кімнатою Вілла. Імовірно, він бачив чи чув, коли Вілл приїхав. Спогад Раяна про те, як її чоловік повернувся о шістнадцятій тієї неділі з рюкзаком і залізничним квитком, стане неспростовним доказом, що Г’ю помилився.

Ганна глянула на телефон. 7:35. Рано, але не для людини, у якої двоє малих дітей.

Вона відкрила вотсап і написала йому: «Ти спиш? Можеш говорити? Я хочу дещо запитати в тебе».

Запала тиша. Хвилини поволі спливали. Ганна пішла до спальні одягтися. Час від часу перевіряла, чи не посиніли дві галочки на екрані — ознака, що Раян прочитав повідомлення. Однак навіть через десять хвилин, коли вона вже повністю вбралася, галочки вперто залишалися сірими.

«У будь-який час, коли тобі зручно», — дописала вона радше для того, аби звук сповіщення привернув його увагу. І цього разу спрацювало. Через кілька секунд галочки посиніли, а вгорі екрана з’явилося слово «Пише...».

«Звісно. Зараз можеш говорити? Ладнаємося до парку».

У Ганни закалатало серце.

«Можу», — відповіла вона й кинула погляд на годинник. 7:51. Вілл точно не повернеться до 8:10, навіть якщо стане в чергу під дверима о 8:00. Потім дописала: «Набрати тебе?»

Раян відповів: «Зажди, дві секундочки, я сам наберу».

Ганна вернулася на кухню й стала чекати. Серце мало не вистрибувало з грудей. Пальці оніміли й замерзли. У роті з’явився металічний присмак.

Вона заходила туди-сюди, втупившись в екран.

О 7:56 телефон заграв так різко, що Ганна здригнулась і впустила його. Той гупнувся об кахель зі зловіщим тріском. Лаючись, вона через силу нахилилась і підняла його. На екрані з’явилася довга срібна тріщина, а ще — темна пляма. Однак телефон працював, тож вона відповіла.

— Раяне! — засапано вигукнула Ганна.

— Овва, Ганна Джонс! — здаля доносився звук мультфільмів і голос Белли, що просила дівчаток доїсти пластівці «Вітабікс». — Як ти там, люба?

— Добре. — Ганна хотіла поговорити, відтягти час, відкласти цю розмову, але не могла. Вілл от-от міг повернутися. Треба переходити до діла. А поговорити вони зможуть і пізніше... якщо...

Зайві думки.

Раян має дати їй ту відповідь, яку вона так прагне почути. Просто повинен.

— Слухай, Раяне, я... я маю дивне запитання.

— Про особливості сексу в кріслі колісному?

— Що? — Вона мимоволі засміялася, але настільки знервовано й тремтливо, що, здавалося, втратила контроль над собою та своїм тілом.

— Раяне! — крикнула Белла з іншого кінця кімнати. — Тобі, мабуть, дуже смішно, але тебе чують дівчата. Думаю, тобі не буде так весело, коли вони повторять ці слова в садочку.

— Перепрошую, — мовив він, але Ганна розпізнала в його голосі здушений сміх, глузливі провокативні нотки, типові для того самого старого Раяна. — Ти мене не слухай, продовжуй. Що ти там хотіла спитати?

— Про... — Вона ковтнула. Раптом їй стало погано. Раянів дружній жарт чомусь ще більше все ускладнив. Як їй сформулювати запитання? — Про ту ніч. Коли Ейпріл... коли Ейпріл померла.

Раян промовчав, але вона інтуїтивно відчула, що він похитав головою.

— Дехто сказав... розповів мені...

Раптом в її голові так чітко прозвучав голос Ейпріл, ніби та стояла поряд і пронизувала її крижаним поглядом: «Та кажи вже!»

— Дехто сказав мені, що тієї ночі Вілл був у коледжі, — поспіхом випалила вона. — Що він не був у Сомерсеті. Ти часом його не бачив?

— Що? — ошелешено запитав Раян, вочевидь узагалі не сподіваючись почути таке запитання. — А... а яка різниця? Ейпріл була живою, коли Невілл піднявся сходами, а коли спустився — вже мертвою. Більше ніхто не міг цього зробити. Ти ж саме так свідчила!

— Раяне, — Ганна намагалася говорити спокійно, але в її голосі лунав відчай, який він, певно, теж чув. — Слухай, зараз я не маю часу пояснювати всіх тих подробиць, але просто хочу знати: ти бачив Вілла тієї ночі? Ти чув якісь звуки в його кімнаті? Його алібі тримається на тому, що його не було в Оксфорді. Ти можеш це підтвердити?

— Я... — невпевнено відповів Раян, — я... не знаю. Треба подумати. Я не бачив, як він приїхав... Здається, зустрів його вперше, коли він... вийшов з душу. Десь в обід.

— У неділю? — запитала вона й замислилася. Скільки часу потрібно, щоб дістатися із сільського району Сомер-сета до Оксфорда в неділю? До обіду було б важкувато... але цілком можливо. — А до того? Ти щось чув у його кімнаті?

— Поліція стукала в його двері, — розгублено мовив Раян. — Я сказав їм, що він поїхав додому на вихідні.

— А всередину вони не заходили, правильно? Вони не перевіряли, чи кімната порожня?

— Ні, не заходили.

— А ти чув бодай якісь звуки? Після того як пішов спати.

— Та не знаю! — вигукнув Раян. Звична глузлива інтонація випарувалася з його голосу, тепер він говорив украй спантеличено: — Ганно, до чого ти хилиш?

Вона заплющила очі. Відчула, як на неї ринула млосна хвиля нудоти, тому мусила вхопитися за підвіконня.

— Я зателефоную пізніше, — мовила вона. — В-вибач, Раяне. Треба йти.

Вона поклала слухавку. Обернулася. У дверях стояв Вілл.

ПІСЛЯ

— Вілле.

Свій голос вона почула ніби здалеку — чужий, здушений і грубий.

— І давно... давно ти тут стоїш?

— Досить довго.

На його обличчі не було жодної емоції. В одній руці він тримав куртку, а в другій — бекон. Ганна мимоволі глянула на годинник. 7:59.

— Ти... ти не мав би так рано прийти, — пробубніла вона.

— Еджеш побачив, що я чекав надворі. Відчинив раніше. Господи. Їй защеміло серце. Що він устиг почути?

— Що тут, горіло б воно, відбувається? — стримано запитав він. Ганна навіть і не уявляла, що його голос може бути таким холодним. Віллів. Біллів голос, голос її чоловіка. Чоловіка, якого вона кохає всіма фібрами свого єства.

«Навіть тими фібрами, які зателефонували Раянові, щоби перевірити його алібі?» — прошепотів голосок у її голові, однак Ганна відкинула це звинувачення. Її душило здавлене ридання.

— Ти думаєш, що я вбив Ейпріл? — запитав він загрозливо спокійним тоном.

Ганна похитала головою. На очі набігли сльози.

— Ні. Ні!

— А я ось щойно почув дещо інше, — мовив він, а тоді дуже обережно поклав бекон на стійку й ступив крок до неї. Ганна затремтіла.

— Ні, Вілле, ні. Я ніколи так не думала.

— Якщо це так, то якого лихого ти не спитала мене?! — закричав Вілл, а на його лобі запульсувала вена.

Ганні до горла підступила нудота.

— Вілле, будь ласка... — мовила вона. Ці її слова прозвучали як протяжне злякане скавуління. Вона побачила, як у його очах спалахнуло щось геть незрозуміле. Гнів? Презирство? Ненависть?

— Спитай мене, — прошипів Вілл, підступаючи дедалі ближче. Ганні завжди подобалися його зріст і сухорлявий м’язистий стан, те відчуття безпеки, коли він був поруч. Тепер вона подивилася на нього по-іншому. Зрозуміла, що він може схопити її однією рукою за горло й притиснути до стіни. — Спитай мене! — закричав він, бризнувши слиною їй в обличчя. Ганна мимоволі відсахнулася. — Спитай, чи я вбив Ейпріл!

Її серце шалено гупотіло. Усе перед очима дробилося на пікселі, як під час перебоїв у телевізорі. Вона розуміла, що дихає надто швидко, та нічого не могла вдіяти. «Подумай про дитину».

І вмить усередині залягла тиша. Ніби вона вирвалася з буревійного виру, а все довкруж на якусь мить завмерло. Її огорнув оманливий спокій.

Перед очима розвиднілося. Серцебиття сповільнилося.

— То це ти вбив Ейпріл? — запитала вона, вимовляючи кожен склад чітко й виважено.

— А ти як думаєш? — озвався Вілл. А потім... засміявся.

Ганна заціпеніла й похолола: здавалося, уся кров покинула її тіло. Вона вп’ялась у нього очима й не могла повірити в почуте. Була ж певна, цілком певна, що почує заперечення. Нажахана й ніби загіпнозована, вона прикипіла до місця й не зводила з Вілла погляду. Однак за мить телефон різко задзвонив, змусивши її конвульсійно здригнутися.

— Хто це, поліція? — запитав Вілл. Його голос був крижаний, підбурливий і жорстокий. Слова Новембер знову промайнули в Ганниній голові: «Будь ласка, не роби нічого, поки не поговориш з поліцією».

Боже, яка ж вона дурепа.

— Ганно? — запитав Вілл і ступив крок до неї. Вона відступила назад. Телефон не вмовкав. Він лежав на стійці, до нього можна було дотягнутися. — Ти не хочеш відповісти?

Серце Ганни стукотіло так швидко й сильно, що вона відчувала пульсацію в зап’ястках і шиї. Дитина всередині звивалася.

Вілл стояв між нею та дверима. Вона була такою, такою дурепою...

Не відриваючи від нього погляду, Ганна ступила крок до вікна, намацала телефон і схопила його. Вілл ступив крок уперед. Вона відступила на ще один крок назад. Він знову ступив крок уперед.

Ганна прекрасно розуміла, що задкує в куток, але якщо змусить його ступити ще раз уперед...

Вона ступила ще один крок назад.

Він знову ступив уперед.

Ганна побігла.

Вілл лайнувся, але завдяки цьому останньому крокові між ним і дверима опинився кухонний стіл, і Ганна тепер мала вільний прохід.

Вона вибігла з кухні, помчала босоніж через коридор і вниз сходами, чуючи глухий гуркіт — Вілл кинувся їй навздогін і перечепився через один зі стільців.

На вулиці бруківка до огиди холодна й мокра від нічного дощу. Ганна посковзнулася, але втрималася на ногах і побігла до відкритого кінця завулка. Стукіт на сходах підказував, що Вілл уже спускається.

Ганні здавалося, що її серце от-от вибухне. Однією рукою вона притримувала свій живіт, ніби захищаючи ще ненароджену дитину. Останні кілька метрів Стокбриджського завулка промчала ще швидше... а потім вибігла на головну дорогу й звернула вбік, відчуваючи, як міський тротуарний асфальт вгризається їй у стопи. Вона шпарко роззирнулася. Повз неї промчала автівка. Потім ще одна. Водії їхали надто швидко, тож не могли спинитися й навіть не дивилися на вагітну жінку, що босоніж гасала вулицею та дико оглядалася навсібіч. Можливо, варто погукати когось? Або побігти до кав’ярні? Найближча зачинена, тож вона перевела тремтливий подих і побігла далі, до парку.

— Ганно! — заревів Вілл з такою люттю, якої вона ніколи раніше не чула від нього. Він уже вибіг із-за рогу на головну дорогу й наздоганяв її. — Ганно, що ти робиш?

Вона змусила ноги бігти ще швидше — навіть не озираючись, перетнула дорогу, згодом ще одну, а потім...

Вереск шин і чиясь лайка.

— Господи боже! Вмерти захотіла?

То був таксист, що висунувся з вікна автівки. Його обличчя розчервонілося від гніву.

— Ще троха, і погубила б себе разом з дітваком!

Ганна на мить завмерла й, безпорадно задихаючись, сперлася руками на автівку. Вілл, звісно, нічого не зробить перед таксистом. Однак він от-от поїде й лишить її. Вона звела очі й відчула, як її накрила величезна хвиля полегшення.

Індикатор на даху таксі горів жовтим. Машина вільна. Більше Ганна не зволікала.

Вона кинулася до дверцят і рвучко відчинила їх саме тієї миті, коли Вілл підбіг до перехрестя.

— Їдьте! — одразу ж кинула таксисту. — То мій чоловік, він... ми щойно посварилися.

Посварилися. Це слово вирвалося як зойк, а все ж воно таке жалюгідно применшене. «Посварилися» й близько не описує правди. «Я щойно дізналася, що мій чоловік убивця».

А все ж Ганна не могла вимовити цих слів. Вона не годна видавити їх із себе, визнати реальність, що крилася в них.

Вілл — убивця. Вілл убив Ейпріл.

Можливо, якщо вона повторюватиме ці слова подумки, то колись зможе в них повірити.

— Зрозуміло, пташечко, — співчутливо мовив водій. — Яй, се діло нелегке. Куди тобі? До мамуні? Хоча чую за говіркою, що нетутешня.

Ганна зі слізьми в очах подумала про свою маму в далекому Додсворті, за сотні кілометрів звідси. Якби ж то вона могла опинитися там, упасти в мамині обійми, виплакатися.

Однак ні. Потягом туди їхати добрих вісім годин, а в неділю ще довше. Вона не мала ні пальта, ні взуття. Навіть грошей, хіба що гугл-гаманець у телефоні. Навряд чи можна взяти таксі до Південної Англії. Куди ж їй податися?

Раптом їй дещо спало на думку. Г’ю.

Г’ю прихистить її та позичить грошей. Вона зможе купити собі куртку й тепле взуття, а ще обдумати, що робити далі.

— Знаєте, де вулиця Ґрейт Кінґ? — запитала вона у водія, і той кивнув.

— Аякже.

— Дякую, — мовила вона й відкинулася на сидінні, відчуваючи, як серцебиття заспокоюється, а занімілі ноги відігріваються. — Дякую, відвезіть мене туди.

ПІСЛЯ

Коли таксі під’їжджало до квартири Г’ю, Ганна дістала телефон, щоб заплатити, але жахнулася — темна пляма збільшилася. Тепер вона вкрила майже весь екран, залишивши тільки маленький трикутник у верхньому лівому кутку.

Проте, подумки схрестивши пальці, Ганна таки приклала його до термінала й полегшено зітхнула, коли той слухняно запищав.

— Най щастить, пташечко, — ніжно мовив таксист. — Як тре буде куди їхати, телефонуй, гараздочки? — Він просунув візитівку крізь отвір у захисній перегородці, і Ганна взяла її, намагаючись усміхнутися. Тепер, коли сплеск адреналіну вщух, усе її тіло пройняли нестерпні тремтіння й холод. — І не вертай до нього надто швидко. Наварив доброї каші, то най сам і поїсть.

Ганна кивнула.

— Дякую, — мовила вона, а потім глибоко вдихнула й вискочила з автівки.

Стоячи перед солідною мідною табличкою із дзвінком до квартири Г’ю, Ганна подумала, що варто було б зателефонувати йому заздалегідь. Якщо він не вдома, вона опиниться в скрутному становищі. Але зараз... Вона глянула на телефон й одразу ж зрозуміла, що дарма: годинника більше не видно. Щонайменше ще, певно, не дев’ята. Навряд чи Г’ю, самотній бездітний чоловік, прокинувся б так рано в неділю й кудись пішов. Вона знала, що іноді він працював у клініці в суботу: його заможні клієнти не хочуть приходити на консультації лише в будні дні. Але й не в неділю. Неділя — його вихідний.

Вона натиснула мідну кнопку поруч із вигравіюваним «Г. Бленд» і стала чекати.

Здавалося, час тягнеться нескінченно. Її ноги вже захолонули й заніміли на чорно-білому кахлі, та врешті динамік домофона затріщав, і звідти пролунав чіткий англійський акцент Г’ю:

— Так?

— Г’ю? — Ганна зацокотіла зубами. — Ц-це я, Ганна. М-можна зайти?

— Ганно? — здивовано озвався Г’ю. — Так, звісно. Але що...

— Я р-розкажу тобі нагорі, — через силу видавила Ганна. Опинитися надворі після короткої поїздки в теплому таксі виявилося навіть гірше, ніж вибігти з дому. Вітер шаленів, здіймаючи вихори опалого листя на дорозі та змушуючи Ганну здригатися від холоду.

— Ой, так, звісно. Звичайно ж. Заходь. П’ятий поверх, пам’ятаєш?

— Так, — відповіла Ганна. Вона обхопила себе руками й стиснула зуби, щоби приборкати цокотіння.'

Пролунало протяжне «Бз-з-з», і Ганна штовхнула двері так сильно, що ті влетіли в приміщення й гупнулись об обмежувач.

Усередині, у коридорі, було не дуже тепло, але значно краще, ніж надворі. Ганна натиснула кнопку старомодного ліфта з ґратчастими складаними дверцятами й стала чекати, поки він з гуркотом спуститься. Підіймаючись до квартири Г’ю, вона боролася з бажанням упасти на коліна, схопитися за живіт і заволати через щойно пережитий жах — жах, який тільки тепер усвідомлювала цілком. А Г’ю... Г’ю намагався застерегти її. От що найгірше. Він попереджав її, що станеться, якщо вона й далі копатиме, відмовляючись прийняти версію подій, з якою всі навчилися жити. Г’ю застерігав її, вона ж проігнорувала його слова, а тепер розплачується.

Згодом ліфт гучно зупинився на п’ятому поверсі. Г’ю стояв у коридорі з горнятком кави в руці. На ньому був шовковий халат із принтом пейслі, він досі не надів окулярів, тому його обличчя мало дивний вигляд — ніби незавершений і вразливий. Та щойно Ганна відсунула складані мідні ґрати, він ураз змінився на лиці — спантеличена привітність обернулася на розгубленість і шок.

— Що... Ганно, сонце, що сталося? Де твоє взуття? І звідки... звідки ця кров?

Ганна опустила погляд. Справді: її ноги в крові. Вона навіть не зауважила, коли поранилася. Мабуть, наступила десь на шматок скла або тернулася пальцем об шорсткий асфальт — хай там як, а на ліфтовій кахельній підлозі з шаховим візерунком червоніли плями.

— От зараза, Г’ю, вибач...

Вона спробувала зігнутися в тісному ліфті й дотягтися до плями, але живіт заважав.

Г’ю хитнув головою, міцно взяв її за руку, змусив випростатися й притиснув свою долоню до її спини — сильно, але по-дружньому. А потім повів коридором до відчинених дверей своєї квартири.

— У жодному разі. Ти негайно йдеш усередину. Я викличу прибиральницю, вона все зробить.

— А твої килими... — мовила Ганна й зупинилася біля входу до квартири. Вона забула про килими — чистісіньку кремову стежину, що тягнеться вздовж просторого коридору й сходів. Г’ю закотив очі, що промовляли: «Та до одного місця ті килими», та все ж зупинився, відчинив вбудовану шафку й витяг звідти пару капців.

— Тримай, якщо так переймаєшся. А тепер, заради бога, сядь, бо ти зараз упадеш. Що взагалі коїться?

— То був Вілл, — через силу мовила вона й із жахом зрозуміла, що більше не видавить із себе жодного слова. Натомість відчула, як глибоко всередині неї скупчилися гарячі сльози, стали продиратися догори, обпекли їй очі й покотилися донизу. З горла вирвався жахітний зойк, а потім ще один. Нараз вона зайшлася голосним невпинним риданням, що звело все тіло й, здавалося, от-от розірве її на шматки.

— Ой, Ганно, та що ж ти... — ніяково мовив Г’ю і незграбно розпростер руки, а Ганна мимоволі притиснулася до нього.

Він не з тих людей із природним даром обійматися, бо ж надто високий, кістлявий і неповороткий для таких ніжностей. Та водночас хороший і добрий, а ще він — Г’ю. Ганна, втупившись обличчям у шовковий декорований закот його халата, голосила, як дитя, а її живіт незручно втиснувся між ними.

Згодом її ридання перейшли у квиління, потім — хлипання, і насамкінець — стали тремтливим диханням. Ганна опанувала себе й відійшла від Г’ю. Витираючи очі й окуляри, вона здригнулася від сорому, бо забруднила дуже дорогий, призначений тільки для «сухого» прання, одяг.

— Вибач, — мовила вона хрипким голосом. — Я не хотіла... Боже, твій прекрасний халат. Вибач, Г’ю. — Вона шморгала носом і ковтала сльози. — У тебе є серветка?

— Ось, — відповів Г’ю і простягнув їй випрасувану лляну хустинку з ініціалами «Г. Е. Б.» у куточку. Ганна навіть не запримітила, де він так швидко її взяв. Вона вагалася, бо вдома використовує паперові серветки, але зрештою висякалась і зрозуміла, що тепер не зможе повернути її. Мить повагавшись, поклала її до кишені, щоб вкинути в кошик для білизни, коли піде до ванної кімнати.

— Ліпше? — запитав Г’ю, і Ганна кивнула.

То була правда, але не зовсім. Їй нагально треба було виплакатися. Їй справді полегшало від цього — таке моральне очищення не порівняти з жодною розмовою. Та, з іншого боку, нічого не змінилося. Усе так само жахливо, заплутано й невиправно, як і тоді, коли тільки ввійшла до цієї квартири.

— Проходь до вітальні й сідай, — мовив Г’ю. — Я заварю чаю, а потім ти розповіси мені про все.

ЧЕРЕЗ ПІВ ГОДИНИ ГАННА сиділа на білому оксамитовому дивані у вітальні, підібгавши під себе ноги в капцях і накинувши на них ковдру. Г’ю підпер голову руками.

— То він зізнався? — недовірливо запитав Г’ю. — Справді сказав, що вбив Ейпріл?

— Прямо не сказав, — мовила Ганна, сама не вірячи своїм словам. — Але я запитала, а він відповів... — Вона замовкла, ковтнула й через силу повела далі: — Він спитав: «А ти як думаєш?» А потім розсміявся.

— О господи, — жалібно озвався Г’ю, а потім підвів голову й насуплено глянув на Ганну. — Краще б... Господи, краще б я нічого не казав тобі про ті звуки.

Ганна похитала головою.

— Г’ю, ні. Боже, ні. Якщо це правда... — Вона притихла. Не змогла промовити ті слова. Натомість відчула, що тоне, й ухопилася за соломинку: — Г’ю... а це точно був він? Чи, може, прибиральниця? Можливо, ти чув якісь інші звуки?

Однак Г’ю похитав головою. Здавалося, він враз постарів на десять років, намагаючись змиритися з тим, що розворушив.

— Ні, — прошепотів він. — То... то був він, Ганно. Я чув через стіну, як він з кимось говорив. То був Вілл.

Ганна усвідомила, що її остання надія померла. Відчуття було таке, ніби вона висіла над прірвою й щодуху трималася за стерту мотузку, а тепер обірвалася остання ниточка. Він був там. Він направду був там. І брехав їй понад десять років — упродовж усіх їхніх стосунків.

— А чому ти нічого не казав раніше? Чому нікому не розповів? — зрештою запитала вона й тільки тоді почула, що мимоволі в її словах з’явилися докірливі нотки.

Однак Г’ю лише жалібно похитав головою, ніби погоджувався зі звинуваченнями у свій бік.

— Бо він мій друг, Ганно, — відповів Г’ю зламаним голосом. — А ще я не думав, що ті звуки бодай щось значили. То був Невілл. Ти побачила, як він вийшов зі сходів, ми обоє побачили. Ніхто ж не міг потрапити туди за кілька хвилин. То хіба важливо те, що Вілл приїхав на кілька годинок раніше, ніж сказав? Та й ніхто мене не питав. Ніхто не спитав: «Ти чув, як твій найкращий друг повернувся в такий час, який може вщент зруйнувати його алібі?» Я ніколи не збрехав би навмисно, Ганно, ніколи. Але йти до поліції із цим... коли всі вважали Невілла винним...

Г’ю притих, зняв окуляри й сховав обличчя в долонях. Ганна із жахом подумала, що він, мабуть, так само шокований, як і вона. Вона втратила чоловіка. Він — найкращого друга.

Ганні знову на очі набігли сльози, вона зціпила зуби. Не можна розридатися знову. Вона мусить опанувати себе.

Їм разом треба подумати, як бути далі.

— Він не намагався зупинити тебе? — запитав Г’ю.

— Намагався, — мовила Ганна, не ймучи віри своїм словам. — Він... він погнався за мною. Але перечепився об стіл. Не уявляю, що було б, якби таки наздогнав.

Перед очима постала картина: худі міцні руки Вілла стискають Ейпріл за горло...

Ганна здригнулася від шоку — такого, ніби на неї вилили крижаної води: щоки обсипало жаром, а дихання пришвидшилося.

Вона швидко прогнала те видиво. Зараз воно геть недоречне. Як і всі розмисли про ті події. Їй треба рухатися далі.

— Гаразд, — мовив Г’ю, підвівся й побрів в інший кінець вітальні, до красивих панорамних вікон, з яких видно вулицю. Потім провів рукою по волоссю. — Гаразд. Тепер треба подумати, що робити далі. Вілл знає, що ти поїхала сюди?

Ганна хитнула головою:

— Ні.

— А твій телефон — він може якось відстежувати тебе? Вимкни геолокацію.

— Не можу. — Ганна порилась у кишені й дістала розбитий телефон. Тепер екран зовсім потемнів, став чорнющим і геть нечитним. — Я побила його зранку. Він остаточно здох. Хай там як, я не думаю, що це проблема. Вілл не мав... — Вона ковтнула, вдихнула й спробувала договорити: — Вілл не мав причини...

Вона знову притихла. Виявилося, ці слова важко сказати: до сьогодні її чоловік не мав жодних причин шпигувати за нею.

Їй не вірилося, що вони з Г’ю розмовляють про це.

Найбільше у світі вона хотіла почути Біллів голос, його здивований сміх: «Ти що, здуріла? Звісно, я не вбивав Ейпріл». Та натомість почула холодне брутальне: «А ти як думаєш?»

Ганна сховала обличчя в долонях. Новембер мала рацію. Їй не впоратися самотужки. Усе зайшло задалеко, стало надто небезпечним. Хай якою є правда, Ганна мусить поділитися інформацією з відповідними органами. Думка про такий вчинок не тішила, але й певною мірою дарувала полегшення: вона нарешті перекладе цей тягар на інших. Понад десять років Ганна відштовхувала ці сумніви подалі, відкидала відчуття, що того вечора щось було не так. Час визнати правду.

— Думаю... думаю, що треба йти до поліції, — мовила вона. — Г’ю, можна зателефонувати з твого телефона?

— Звісно, — відповів він, але, очевидно, ця думка гнітила його, як і Ганну. — Якщо хочеш, я теж поговорю з ними. Тільки зважай: коли зателефонуєш їм, вони певно захочуть, щоб ти прийшла до відділка й надала письмові свідчення. Не хочеш спершу довести себе до ладу? Ти геть знесилена.

Ганна опустила погляд на себе — на вим’яті штани й закривавлені ноги в позичених капцях. Вона хотіла якнайшвидше зателефонувати до поліції та покінчити з усім. Та водночас розуміла, що Г’ю має рацію. Розворушивши все, вона навряд зможе сказати: «Повернуся через кілька годин, треба сходити в душ».

— Гаразд, — мовила Ганна. — Чудова думка.

У її животі гучно забурчало. Умить вона усвідомила, що мало не непритомніє з голоду.

— А взагалі, можна я... можна я з’їм тост?

Г’ю кивнув.

— Звісно. Ходімо на кухню. Я щось приготую.

ДЕСЬ ЧЕРЕЗ ПІВ ГОДИНИ Ганна зайшла до розкішної мармурової кімнати й побачила перед собою наповнену й оповиту парою пінну ванну.

Вона вагалася, бо ж хотіла швидко прийняти душ, а потім одразу поговорити з поліцією.

На годиннику вже, мабуть, десята ранку.

Проте було би безглуздо зливати воду з уже наповненої ванни.

Ганна відставила чашку із чаєм, скинула із себе штани, футболку й білизну, роззулася й обережно залізла в теплу воду.

Їй стало неймовірно добре. Пишна густа піна пахла чимось пряно-цитрусовим. Навіть болісне пощипування в стопах не затьмарило задоволення: ванна — саме те, чого Ганна так потребувала. Вона заплющила очі, і сльози, які стримувала впродовж останньої години, закололи під повіками. Однак піддатися емоціям не могла. Мусила залишатися сильною, піти до поліції та розповісти все, що знала — заради Ейпріл і Новембер, які, зрештою, заслуговували на справедливість, а ще заради Невілла, Раяна, Емілі й усіх, хто живе із важезним тягарем потенційної провини.

Гнів прийде згодом. У глибині душі Ганна відчувала розпечену до білого жару лють, яка поглине її після всього. «Та як ти міг?!» Вона хотіла б затрясти Вілла, плюнути в нього, ударити.

Можливо, це і був би її рятунок од відчаю.

Лежачи у ванні, вона чітко уявляла, як усе сталося.

Вілл повертається до Оксфорду раніше й перелазить через стіну за клавдом, щоб не йти довшим шляхом через головний вхід. А потім, спланувавши все заздалегідь або вирішивши спонтанно, рушає не до своєї кімнати, а до Ейпріл.

Можливо, Ганна не замкнула дверей, коли йшла до бару. Ніби й зачиняла, однак через десятиліття не певна. Або, можливо, Ейпріл уже там, зустрічає Вілла, а той каже: «От бачиш, я вернувся заради тебе. Ти важливіша для мене, ніж моя мама».

А потім... що? Сваряться? Ні, не сваряться, інакше хлопці знизу почули б. Певно, тихенько сперечаються крізь зуби. Або, можливо, Вілл уже в кімнаті, а Ейпріл ще не прийшла з бару. Він щось побачив. Результат тесту на вагітність.

Записку від Раяна.

Тож Вілл відчиняє двері й з усмішкою тягне її до себе в обійми. «Зажди, я зараз змию макіяж», — каже вона. Він чекає, поки Ейпріл зітре теракотовий тональний крем. Саме тоді, коли вона нахиляється над туалетним столиком з ватою в руках, він підходить до неї з простягнутими руками...

А потім хтось стукає у двері.

Ейпріл нічого не знає, нічого не підозрює.

Вона легенько цілує Вілла в щоку і йде відчиняти.

Вілл підслуховує розмову з кімнати Ейпріл. Невілл віддає посилку, вона намагається спекатися його, потім чути, як він іде сходами.

Ейпріл вертається до своєї кімнати з усмішкою на вустах. «Виперла його».

І Вілл підходить до неї з протягнутими руками, але не бере її обличчя в долоні, як він часто робив з Ганною — від цієї думки її серце розривається ще більше — він хапає її за шию та стискає...

Hi-ні-ні! Відраза настільки сильна, що Ганні довелося підвестися й схопитися за краї ванни. Вода вихлюпнулася навсібіч. Нісенітниця. Вілл геть не така людина!

Однак потім Ганна згадала всі прочитані за роки статті про «проблема завжди в партнерові», статистику про вбитих чоловіками жінок, з якими ті спали. Подумала і про евфемістичні натяки Ґерайнта щодо «побутового вбивства», і про всі перешіптування, які ігнорувала понад десять років. «Особисто мені ніколи не подобався її хлопець...», «Кажуть, вона спала геть з усіма...», «А от його ніколи не підозрювали». Вона ніколи не зважала на них, завжди трималася за свою правду — Вілл не такий.

Однак тепер, коли вона знала, що Вілл упродовж усього їхнього шлюбу брехав їй про ту ніч, її впевненість танула.

Ганні запаморочилося в голові від того, що так різко сіла. Перед очима замерехтіли маленькі спалахи світла, схожі на зблиски фотокамер папараці. Акушерка попереджала про них. Ванна була загарячою?

«Не знепритомній, не знепритомній, не знепритомній...» Ганна нашіптувала ці слова, а потім, за якусь мить, їй полегшало.

Або ні. Її ноги слабкі й ніби ватяні. Вона сумнівалася, що зможе підвестися і йти.

Паскудство. Паскудство. «Не підведи мене, — вона подумки благала своє тіло. — Не зараз... будь ласочка, тільки не зараз».

Ганна трималася за живіт, відчуваючи рухи дитини. Вони заспокоювали. Хай як вона почувається, але тіло про їхню дитину піклується.

Їхня дитина. Те слово кольнуло в серце. Бо якщо справді так, якщо точно так, то ця дитина не матиме обох батьків. Вона буде дитиною вбивці. Її батько сидітиме у в’язниці.

У голові знову запаморочилося, та цього разу ще й пробрала нудота. Ганна сіла навпочіпки й задумалася, чи їй поліпшає.

Ні, їй треба до вбиральні, негайно. Тремтячи, Ганна ледве вибралася з ванни. З неї стікала вода, а ноги тремтіли. Ковзаючи по мокрому кахлі, підійшла до унітаза й впала біля нього на коліна. Від холоду й шоку її тіло страшно трусило.

Її потягнуло блювати, але не змогла.

Кілька хвилин вона так і стояла на колінах, тремтіла, а піниста вода крапала на красивий кахель із геометричним візерунком. Потім повільно, дуже повільно Ганна підвелася й навпомацки пішла до рушникосушки. Ідучи, мусила триматися за вмивальник. Не можна послизнутись і впасти, не зараз. Дитина не має нікого, крім неї.

Ганна загорнулася в рушник і поволі опустилася на підлогу, притулилася спиною до нагрітої решітки, а потім не-змигним поглядом втупилася поперед себе, чекаючи, коли вщухне тремтіння.

Та воно не вщухало.

ДЕСЬ ЧЕРЕЗ ГОДИНУ Г’ю постукав у двері.

— Ганно, усе гаразд? Ти щось дуже притихла.

Вона мовчала. Її зуби надто сильно цокотіли.

— Ганно?! — тепер стривожено погукав Г’ю. — Скажи, будь ласка, бодай щось. — Він почекав, потім знову постукав і сказав: — Ганно, я заходжу Ти не проти?

Вона хотіла відповісти. Хотіла сказати, що все гаразд, але це неправда.

Двері повільно й зі скрипом прочинилися. Г’ю обережно просунув голову в щілину. Тепер він був в окулярах й одягнув інші штани — з ялинковим принтом і гострими кантами спереду.

Він змінився на обличчі, коли побачив її — біля рушникосушки, зіщулену, бліду, безмовну й тремтячу.

— Господи, Ганно, у тебе шок. Зараз я поможу.

Вона спробувала підвестися самостійно, та не змогла: ноги були кволі, наче гумові. Г’ю взявся допомагати їй. Він притримував рушник, щоби прикрити її голе тіло, і відвернувся, коли той сповз і оголив її живіт.

— Ви-ви-вибач, — спробувала сказати вона.

Але він тільки й повторював:

— Не хвилюйся, не хвилюйся... Анно, я ж лікар, я таке бачив, нічого страшного, у тебе відкладений шок. Нічого дивного, така новина про Вілла кого хоч ошелешила б. Проходь сюди. Я принесу тобі чогось гарячого й солодкого. Що ти, усе ж гаразд. Усе гаразд...

Вони пошкутильгали коридором до гостьової спальні.

Г’ю відкинув ковдри й допоміг їй залізти під них.

— Не засинай, добре? — суворо мовив він. — Я повернуся із чимось, що допоможе.

Тремтіння вщухало, і Ганна відчувала неймовірну, просто безмежну втому, але слухняно не заплющувала очей. За хвилину Г’ю повернувся з грілкою та чашкою дуже солодкого чаю. Її нудило, але він змусив випити хоча б трохи.

— Дай мені поспати, — зрештою заблагала Ганна. Вона не могла думати про поліцію, не тепер, не в такому стані, коли вся бліда й тремтить. Десь через годину, мабуть. А зараз відчувала раптову нищівну втому — як ніколи досі. Якусь мить Г’ю пильно дивився на неї, а потім кивнув.

— Ну добре. Ти геть знесилена. Я просто поміряю твій тиск, гаразд?

Ганна кивнула. Г’ю відійшов, а через кілька секунд повернувся з електронним вимірювачем. Він прислухався до клацання й дзижчання, коли прилад зчитував показники, а потім зняв манжету й завмер, тримаючи палець на її пульсі та рахуючи.

— Усе... нормально? — запитала Ганна. Слова давалися їй важко. Вона відчувала непереборну втому. Г’ю кивнув.

— Усе добре. З тобою все добре. Не хвилюйся. Змерзла?

Ганна хитнула головою. Її руки й ноги залишалися затерплими, але тремтіння поволі вщухало. Грілка дарувала тілу тепло.

— Лягай поспи, — лагідно мовив Г’ю. — Розбуджу тебе через кілька годин, гаразд?

— ...разд, — мовила вона через силу. А потім заплющила очі й плавно поринула в блаженну темряву.

ПІСЛЯ

— Ганно, — пролунав ніжний наполегливий голос... але не Біллів. — Га-а-анно. Час прокидатися.

— Що? — озвалася Ганна, примружившись. Спробувала сісти, а ще зрозуміти, де вона... а тоді згадала. У квартирі Г’ю. І, о господи, роздягнута. А ще чомусь темно.

Вона натягнула ковдру на груди. Спогади раптом повернулися. Ванна. Втеча до Г’ю. Вілл.

Біль, як від удару ножем у бік. Нестерпний.

Стурбований Г’ю стояв над нею. Йому на очі впав чуб, він здмухнув його звичним жестом. Ганні заболіло серце.

— Котра година? — хрипко запитала вона, приклавши руку до голови, яку пройняв штрикучий біль. Вона почувалася.. . ця думка навіть здивувала її. Почувалася ніби з похмілля. Так, наче прогульбенила всю ніч. Однак реальність настільки відрізнялася, що якусь мить їй хотілося розсміятися. Хіба отак почувається людина, що пережила шок?

Г’ю глянув на годинник.

— Майже четверта. Треба бути у відділку о четвертій тридцять. Ти нормально почуваєшся?

— Майже четверта? — Ганна різко підвелася, відчувши сплеск адреналіну. — Ти жартуєш? Я весь день проспала?

— Ти спала як убита. Але й зараз маєш не найкращий вигляд.

Вона приклала руку до голови.

«Не найкращий» — не те слово. Ганна почувалася сп’янілою та дезорієнтованою, а в роті стояв огидний гіркий хімічний присмак. Раптом вона усвідомила, що сказав Г’ю.

— Вибач, ти щось казав про поліцію?

— Так, але послухай... — озвався він і підняв руку. — Я нічого не розповідав їм. Подумав, що то не моє діло. Просто сказав, що моя подруга має важливу інформацію, запитав, чи можемо ми прийти й дати письмові свідчення. Вони запропонували зустрітись о четвертій тридцять. Ти ще можеш відмовитися, якщо хочеш.

— Ні, — заперечила Ганна. Її руки були холодні, а щоки бліді, але вона хотіла поїхати. Розуміла, що мусить.

Річ у тому, що хтось міг бути в кімнаті Ейпріл тоді. Та людина могла вбити її після того, як Невілл пішов. І це — Ганна не могла більше ховатися від правди — міг бути Вілл.

Вона мусила розповісти про все поліції.

— Ні, я... я готова.

— Ось твої речі, — мовив Г’ю і махнув рукою на край ліжка, де лежав її одяг і, очевидно, одна з його курток. Зверху на тій купці лежали її окуляри. На підлозі — пара в’єтнамок. Він побачив, як Ганна глянула на них і скривилася.

— Вибач. Найкраще, що знайшов. Не хотів лишати тебе саму у квартирі. Дорогою можемо купити кросівки, якщо ти переймаєшся.

Однак Ганна похитала головою. Не важить. Ніщо із цього зараз не важить.

Г’ю тактовно вийшов, а вона поволі вдягнулася. Потім узяла телефон і натиснула кнопку живлення перевірити час, та одразу ж пригадала, що він більше не працює.

Та все ж Ганна поклала його до кишені куртки Г’ю та вийшла з кімнати.

— Готова? — запитав він, і Ганна кивнула, хоча насправді почувалася геть не готовою. Вона вгледіла в його руках ключі від автівки й насупилася.

— Ми машиною?

— Так. Вони сказали, що зможемо припаркуватися на місці. Не хочу, щоб ти зараз стовбичила під дощем і чекала автобус. Вигляд у тебе й досі не дуже.

Вона насуплено кивнула. Та нехай. Зараз нічого не важить, окрім дитини. Треба триматися заради неї.

О господи, невже вона справді це зробить?

Її знову охопила млість. Г’ю стривожено взяв її за руку. — Ганно? Ганно, як ти, сонце?

— Усе гаразд, — мовила вона, зціпивши зуби.

Звісно, то була брехня, але вона стане правдою одразу після розмови з поліцією. Бо хай якою є реальність, хай що тепер відбувається — Новембер мала рацію. Лише так Ганна вбереже й захистить себе.

В АВТІВЦІ ГАННА СПЕРЛАСЯ головою об вікно. Вона почувалася не просто втомленою, а виснаженою — горем, страхом і шоком. Цей стан видався їй напрочуд знайомим, нагадав про ті дні, коли вона, знервована й невиспана, витримувала один допит за іншим, німіла від пекучого жаху, трималася лише на поганому чаї та ще гіршій каві, знову й знову відповідала на запитання поліціянтів, які прискіпливо вишукували невідповідності та пропущені факти в її свідченнях. Думка, що їй знову доведеться пройти через цей жах, викликала млосну нудоту. І можливо, саме тому зараз Ганні було ще гірше, ніж тоді. Вона пережила такі часи — і заради чого? У в’язниці померла невинна людина.

І тепер Ганна наміряється повторити все те, але цього разу, щоб звинуватити батька своєї ще не народженої дитини.

У її голові вигулькнула картинка: Вілл притискає губи до її маківки, а вона тулиться до нього й чує стугін низького й ніжного голосу в його грудях: «Я кохаю тебе».

Ганну різко занудило.

— Усе добре? — запитав Г’ю, а вона хитнула головою. — Може, вип’єш трохи води? У тебе, мабуть, зневоднення.

Він показав на пляшку у дверцятах, і Ганна кивнула. У роті стояв жахливий присмак — як після похмілля. Можливо, хоч від води поліпшає. Проте ні. Вона зробила великий ковток, але відчула, що вода, як і все інше, з нудотним хімічним смаком, а тому закрутила корка й поклала пляшку на дверцята.

Ганна заплющила очі, сподіваючись на темряву й забуття. Двигун загудів, а через кілька секунд Г’ю ввімкнув передачу. Вони плавно полинули в морок.

ЧЕРЕЗ ДЕЯКИЙ ЧАС Ганна розплющила очі. Вона не спала, радше дрімала, намагаючись позбутися того дивного відчуття сп’яніння перед прибуттям до поліційного відділка. Шум вулиць уже стих. Здавалося, вони їхали дуже довго, довше, ніж треба.

Ганна через силу сконцентрувалася на дорозі попереду й дещо усвідомила: це вже не Единбург. Тепер вони їхали вузькою сільською дорогою. Тут не було жодних ліхтарів, лише яскраві фари автомобіля Г’ю освітлювали низькі живоплоти обабіч. Ганна не впізнала цієї дороги, але, глянувши на темні обриси пагорбів, подумала, що вони рухаються на захід, до Бервіка.

— Г’ю? — обізвалася Ганна. Вона випросталася, насунула окуляри на носа й роззирнулася, намагаючись зрозуміти, де вони. Гіркий присмак не зник, горло пересохло, а голос схрип. — Г’ю, що відбувається?

Г'ю скорчив винувату гримасу.

— Вибач, ми щойно виїхали за Единбург. Я, певно, ввів неправильну адресу в навігаторі. Він добряче поводив мене околяса, і я лише згодом усвідомив, що наробив. Ми вже вертаємося назад. Вибач, дуже нерозумно з мого боку. Просто не хочу розвертатися на цій вузькій дорозі, треба ще трохи проїхати й знайти поворот.

Ганна знову зручно вмостилася на кріслі й мовчки дивилася на темний шлях. Однак згодом дещо зауважила: вони минули одну польову дорогу, потім ще одну... Вона відчула, як крізь густий туман утоми підкрадається тривога.

— Г’ю? Може, розвернешся? Ця дорога, здається, веде тільки далі. Глянь, он уже будинок наступний. — Ганна вказала на будівлю, але Г’ю не сповільнився, а промчав повз неї.

— Не хвилюйся, — спокійно відповів він. — У мене спланований інший маршрут.

Ганна кинула погляд на навігатор на приладовій панелі. Він був вимкнений.

Вона стиснула телефон у кишені, але пригадала, що той поламаний. За мить хворобливе тремтіння пробрало її аж до кісток.

— А скільки нам ще їхати до відділка? — запитала вона.

— Ой, та не дуже довго, — відповів Г’ю. — Десь хвилинок двадцять.

Ганна глянула на годинник на приладовій панелі. Усе пливло перед очима, було складно розгледіти бодай щось, однак вона примружила очі й зосередилася. На екрані світилися цифри 16:41. Вони вже їхали понад пів години.

— Ми запізнюємося, — мовила вона.

— Мені здалося, що час їх взагалі не хвилював, — пояснив Г’ю. — Але якщо ти переживаєш, можеш зателефонувати й попередити їх.

— Я не можу, — відповіла Ганна, намагаючись говорити спокійно. — Телефон розбитий. Пам’ятаєш?

— Ой, точно, — безтурботно озвався Г’ю. — Нічого страшного. Ми вже майже на місці.

В автомобілі, що невпинно мчав крізь темряву, залягла німа тиша. Ганна прислухалася до дихання Г’ю та чула лише власний пульс у вухах. Місцевість ставала дедалі безлюднішою. Годинник на панелі відраховував хвилини: 16:47, 16:49, 16:50... Вона відчула млосний лоскіт у шлунку. Що діється? Г’ю не хоче, щоб вона йшла до поліції?

— Г’ю, — повторила вона й цього разу почула напругу у своєму голосі. — Г’ю, розвертайся.

— Заспокойся, — відповів Г’ю рівним, галантним, втішним голосом. Ганна подумала, що саме так він, мабуть, розмовляє з пацієнтами. — Ми вже під’їжджаємо.

Ганна подивилася на профіль його обличчя в тьмяному світлі приладової панелі. Яка дивна млявість: важка голова, думки повільні, наче вона ніяк не може прокинутися, наче опинилася в якомусь нескінченному кошмарі. Звідки, звідки така втома? Може... Вона поглянула на пляшку з водою у дверцятах і пригадала її дивний смак, такий самий, як у того жахливо солодкого чаю. Раптом її тілом пробігся лихоманковий страх.

«Щось не так».

«Щось не так».

Хвилини й далі спливали. 16:52. 16:57. 17:00...

Поволі, тамуючи нестримну нудоту, Ганна усвідомлювала правду. Г’ю не віз її до поліції. Він навіть не телефонував до відділка.

Натомість накачав її чимось, а тепер везе невідомо куди, далеко від Единбурга.

Вона не розуміла чому.

Г’ю не міг убити Ейпріл. Не міг. Він завжди був поруч: з моменту, коли Ейпріл пішла з бару, і аж до того, коли вони знайшли її тіло. Ганна завжди знала, що тільки йому може довіряти цілком.

То що ж він робить? І чому?

Вона знову пригадала слова Новембер і її наполегливий тон: «Будь ласка, не роби нічого, поки не поговориш з поліцією».

«Але я була впевнена в Г’ю, — хотілося голосити. — Г’ю був єдиною людиною, на яку я могла покластися. Г’ю завжди був поруч».

Нараз Ганна все зрозуміла.

Перед її очима постала вся картина: чітка, жахлива, кришталево-прозора. Картина, яку вона силкувалася побачити й пригадати так багато років.

Бачить відчинені двері.

Бачить Ейпріл, розпростерту на килимку, на її шкірі сліди теракотового макіяжу.

Чує власні крики, чує, як Г’ю женеться сходами, бачить, як він підбігає до Ейпріл і перевіряє пульс.

Бачить, як він схиляється над нею та з відчаєм робить їй масаж серця. «Іди! — засапано вигукує він. — Ганно, заради бога, біжи й поклич на допомогу».

Вона була такою дурепою...

А тепер замкнена в машині з убивцею, ненародженою дитиною в животі й розбитим телефоном.

Однак здаватися Ганна не збиралася. Вона вдала, ніби безтурботно дивиться у вікно, а насправді розглядала пасажирські дверцята. Зачинені. У будь-якому разі можна смикнути ручку, але Г’ю це помітить. Якщо ж вибратися з машини не вдасться, то він усе зрозуміє. Найкращий варіант — підіграти йому. Заколисати хибним спокоєм, поки...

Однак не варто й думати про таке. Має бути якийсь вихід, шанс, щось, чим вона може скористатися. Вона не збиралася померти тут, не намірялася дозволити померти дитині разом із собою. Думай, Ганно, думай.

Чим можна скористатися для самозахисту? Ганна одразу згадала, що не має навіть ключів, і відчула нудоту через таку свою дурість. Нема нічого. Ані сумки, ані гаманця. А в цих в’єтнамках вона ніяк не втече — надто ж з огляду на те, що вона на шостому місяці вагітності, а Г’ю має довгі стрункі ноги крикетиста.

Нема нічого, окрім зламаного мобільного.

Її думки зачепилися за спогад, що заховався в нетрях пам’яті. Спогад про те, як Г’ю безтурботно запитав: «А твій телефон — він може якось відстежувати тебе?»

Тоді Ганна вірила, що Г’ю захищав її від Вілла. Однак тепер розуміла: він думав про себе. Уже тоді все планував, знав, що повезе її невідомо куди, а тому переконався, що ніхто не відстежить її геолокації. Свій телефон він теж вимкнув. Навіть про навігатор не забув.

Вона показала йому побитий телефон, а Г’ю... Г’ю кивнув і повірив. Але все трохи не так. Екран справді побитий, але сам пристрій працює. Ганна без проблем оплатила телефоном поїздку в таксі. Г’ю цього не знав. А отже, вона мала крихітну, геть крихітну надію. Телефон — єдине, про що не знав Г’ю. Та як скористатися ним без справного екрана? Ба більше, як зробити це непомітно?

Ганна занурила руку в кишеню позиченої куртки, намацала тверду знайому форму мобільного, провела пальцями по кнопках, відчула потріскане скло.

Вона знала, що з деяких телефонів можна викликати поліцію, навіть не розблоковуючи їх. Колись бачила у твіттері відео, де жінка показувала, що на айфоні для цього треба натиснути бічну кнопку й кнопку гучності. Чи кнопку ввімкнення? Хай там як, але пристрій може автоматично зателефонувати до служби екстреної допомоги. На відео, однак, лунав гучний попереджувальний сигнал про дзвінок до поліції. Ганна могла б вимкнути звук, та не знала напевно, чи налаштування гучності причетні до того сигналу. Якщо це спеціальна функція безпеки, яка попереджає користувача, що той набрав 999, то, мабуть, звук пролунає в будь-якому разі.

Чи варто ризикувати?

Вона глянула на Г’ю. Той спокійно дивився на дорогу, не виказуючи жодного занепокоєння.

Якщо під час дзвінка до поліції з її телефона пролунає сигнал, Г’ю дізнається, що він працює, та знайде спосіб спекатися його. Щодо цього Ганна не сумнівалася.

Ні, вона не могла скористатися цією функцією.

Господи, якби ж Г’ю мав рацію! Якби ж Вілл справді відстежував її. Ганна заплющила очі, уявляючи свого чоловіка, що мчить на мотоциклі за автівкою і змушує Г’ю зупинитися. Від таких думок горло стислося, її почали душити сльози. Але не можна плакати — бо якщо почне, то вже не спиниться. Вілл не прийде. Вона мусить урятуватися самотужки. Але Вілл... Вілл — єдиний, кому вона могла б зателефонувати.

Раптом вона мимоволі здригнулася.

— Змерзла? — невимушено запитав Г’ю. Ганна похитала головою.

— Ні, пусте, просто мурахи.

Насправді то було не пусте. То була надія.

Тепер їй треба бути дуже й дуже обережною. Потрібен умілий розрахунок і спритність, а ще винахідливість, щоб дібрати слова і правильно їх сформулювати.

Ганна відчувала заспокійливу вагу телефона на своїй долоні. Вона поклала палець на бічну кнопку.

— Г’ю, — мовила вона.

— Так? — озвався він, не відриваючи очей від дороги. Вони вже їхали дуже далеко від Единбурга. Ганні здалося, що вона почула шум моря. Краплі дощу застукотіли по лобовому склу.

— А як ти думаєш, коли ми повернемося додому після розмови з поліцією, чи треба... — почала вона й натиснула тремтячим пальцем на бічну кнопку телефона, кнопку, яка активує голосові команди, а потім максимально, наскільки вистачило відваги, підвищила голос: — ...зателефонувати Віллові?

Ганна почула тихесенький, ледь чутний звук рингтону з динаміків телефона. Одразу ж гучно зітхнула, аби заглушити його, а тим часом намацала кнопку гучності й, щодуху натискаючи, зменшила звук. Її серце стукотіло в унісон з дедалі тихішими ритмами мелодії. Дізнатися, чи взяв Вілл слухавку, було неможливо. «Будь ласочка, будь ласочка», — подумки благала Ганна. Г’ю щось говорив, але їй не вдавалося зосередитися на його словах. У її голові крутилося єдине запитання: Вілл узяв слухавку? Чи гнівно пробурмотів і переадресував її дзвінок на автовідповідач?«Боже, Вілле, будь ласка, вибач, вибач, якщо ти коли-небудь кохав мене...»

Можливо, телефон взагалі не біля нього. Може, він вимкнув звук. Або запиває горе в пабі й не чує її дзвінка. «Будь ласочка, будь ласочка, будь ласочка. Вибач, Вілле, що я сумнівалась у тобі».

— .. .що ти йому скажеш? — запитав Г’ю, насупившись.

— Думаю, маєш рацію, — відповіла Ганна. Її серце калатало так, що аж живіт тремтів. Справжнє диво, що Г’ю не відривав очей від дороги, тож не чув того стукоту й не помічав її переляку. — Я просто збиралася... Боже, я просто не хотіла б, щоб ми ось так розпрощалися. Він, певно, зараз просто божеволіє. Думає, де я, чи в безпеці.

«Господи, не кидай слухавки, Вілле, благаю. Будь ласочка, почуй те, що я хочу сказати тобі, залишайся на зв’язку». Вона трохи посунулася, бо відчула, як дитина тиснула їй на лоно.

— Я знаю, — мовив Г’ю зламаним голосом, наче щиро переживаючи. — Я знаю, Ганно. Господи, я знаю, що наші з тобою почуття трохи різні, але він — мій найкращий друг, розумієш? Був ним.

Запала тривала мовчанка.

«Будь ласочка, не кидай слухавки».

— Довго ще, як думаєш? — згодом запитала Ганна. — Добиратися до відділка? Таке відчуття, що ми ідемо вічність. Що ще трохи й доїдемо до Бервіка.

«Ти слухаєш, Вілле?»

— Та що ти, ні, звісно, ні, — мовив Г’ю зі сміхом, але в його голосі з’явилася напруга. Він постукав пальцями по керму. Склоочисники рухалися з гіпнотичним ритмом. — Може, подрімай ще трохи? Я розбуджу тебе біля відділка.

Ганна кивнула. Його останні слова остаточно підтвердили, що її підозри правильні. Інакше звідки така переконаність, що вона втомлена? Надто ж зважаючи, що після того чаю вона тільки те й робила, що спала. Болісний страх знову пробігся тілом. Ганна поклала руку на вікно й втупилась у ніч, відчайдушно вишукуючи будь-який орієнтир, хоч якусь підказку для Вілла, де вони їдуть.

Згодом підказка з’явилася. З темряви виринув паб.

Ганна примружилася, напружила очі. Не можна пропустити назву, але літери замалі, дощ сильний, а сама вивіска без підсвітки... Слова промайнули перед її очима, але вона встигла їх прочитати.

— «Срібна зоря»... — пробурмотіла вона тремтливим голосом, удаючи, ніби розмірковує вголос. — Гарна назва для пабу...

Ганна позіхнула, сподіваючись, що переконливо. Хмільне заціпеніння минало, адреналін страху розпливався тілом, силоміць витягуючи її з тієї глибоченної сонної ями. Та вона мусила вдавати втому. Г’ю не мав нічого запідозрити.

«Вілле, ти чув? Ти хоча б тут?»

Усередині Ганни здіймалися хвилі ридання. Можливо, в неї жодних шансів на порятунок. Ймовірно, що цей дзвінок переадресований на автовідповідач, що ніхто не відповів, що вона взагалі ні з ким не розмовляла. Однак згодом Ганна дещо усвідомила: телефон у її руці нагрівся, але не просто від тіла. Так відбувається тоді, коли вона довго розмовляє.

Вілл на зв’язку. Він слухає.

І вже, можливо, навіть іде.

ПІСЛЯ

Коли Ганна втретє боляче вдарилася головою об автомобільне скло на вибоїні, то із жахом зрозуміла, що тепер кінець. Досить прикидатися. Уже недоречно вдавати, ніби вона сонна і ні про що не здогадується. Ніхто, навіть Г’ю, не повірив би, що вона й досі нічого не запідозрила.

— Де ми, Г’ю? — запитала вона й навіть трохи запишалася, що попри страх говорила так упевнено й без тремтіння в голосі.

— Ти про що? — озвався Г’ю, а потім глянув на неї і, без сумніву, побачив щось на її обличчі, яке освітлювало бліде сяйво приладової панелі й фар, відбите від мокрої дороги. Він зітхнув. — От лихо. Напевно, уже було б занадто сподіватися...

Він притих, а Ганна закінчила замість нього:

— Сподіватися, що навіть я, дурепа, повірю, що ми їдемо до поліційного відділка?

— Ганно, — м’яко дорікнув їй Г’ю. — Ти несправедлива зі мною. Я ніколи не вважав тебе дурепою.

— Та невже! — уїдливо відрубала вона. — Навіть тоді, коли я пішла до суду свідчити проти невинної людини?

— Докази були доволі переконливими, якщо чесно...

— Навіть тоді, коли я прибігла до тебе, ридаючи й вірячи, що мій чоловік — убивця?

— Що й казати, ти ж мала привід...

— Я мала привід, бо ти мені його дав, Г’ю! Чому? Чому саме Вілл? Та як ти міг? Він же твій найкращий друг.

— Бо я думав, що він — єдина людина, яку ти захотіла б захистити, — раптом огризнувся Г’ю. — А когось іншого ти залюбки віддала б на поталу звірюкам.

Автівку струснуло на черговій вибоїні, від чого зуби Ганни клацнули так сильно, аж заболіла голова. Дитина всередині неї несамовито штурхалася, ніби скаржилася на ті стрибки, тож вона неспокійно засовалася на сидінні, щоб зменшити тиск на живіт. Дощ перейшов у мжичку, але за вікном нічого не було видно: ані вогників, ані будинків. Вілла теж ніде не було. Вони заїхали вже надто далеко. Навіть якщо Вілл усе почув і слідував за підказками Ганни, шанси, що він вибере саме цю вузьку непомітну польову дорогу з усіх інших, були до болю мізерні...

— Де ми? — запитала Ганна, зціпивши зуби. — Де ми, Г’ю? Ти винен мені — ти винен мені правду принаймні зараз!

Г’ю засміявся.

— А ти не впізнаєш? Добра ти дружина.

— Що? — Вона спантеличено насупилася. А потім зрозуміла.

Пляж. Пляж, на який Вілл запросив її того першого тижня, коли приїхав до Единбурга. Пляж, де вони плавали й лежали на піску, де Ганна нарешті зізналася собі, що кохатиме цього чоловіка до кінця своїх днів.

Телефон у кишені нагрівся так, що Ганна більше не могла тримати його в руці. Відчувала, як він обпікає стегно крізь тонку тканину. Їй було боляче, але вона не забирала його, бо тепло телефона — це єдине, що в неї залишилося. Крихітний вогник надії, що Вілл на зв’язку й слухає її. Він слухає. І, можливо, навіть встигне приїхати, якщо вона виграє час, відволікаючи Г’ю розмовами, та викаже йому, де вони.

— Наш пляж, — мовила вона через силу. — Той, де ми... біля Танталлонського замку. А звідки... — Вона ковтнула і спробувала ще раз: — Звідки ти знаєш?

— Бо він мене питав, куди тебе відвезти, — відповів Г’ю.

Ганні здалося, що він... стомлений. Можливо, це було правдою, бо ж Г’ю носив у собі таємницю понад десять років. А тепер, скинувши цей тягар, певно, відчував дивне, але справжнє полегшення.

— Я саме закінчував тут літнє стажування, пам’ятаєш? Вілл сказав, що хоче запросити тебе кудись, у якесь дешеве романтичне місце, куди можна дістатися потягом.

— А чому... — заговорила Ганна й знову ковтнула. Поклала руку на живіт: дитина знервовано тремтіла, ніби відчуваючи її настрій. — Чому сюди? Чому зараз?

Обличчя Г’ю скривила якась потужна емоція. Ганна не розуміла, що то було. Огида? Каяття? Жалість? Усе разом, мабуть.

— Воно здалося мені доречним, — зрештою мовив він. Автівка зупинилася. Світло фар упало на скелястий ріг. Ганна почула шум хвиль, що розбивались об каміння далеко внизу. Отже, зараз приплив.

«Доречним для чого?» — хотіла запитати вона, та її серце вже знало відповідь. І місце направду доречне. Г’ю знав її майже так само, як і Вілл, майже так само, як вона знала себе.

Вона прийшла б саме сюди, якби хотіла накласти на себе руки. Від цього усвідомлення вона мала б запанікувати, але все сталося навпаки. Її пульс наче сповільнився. Той клятий чай ніби випарувався, і в голові проясніло — вперше за останні тижні. Усе поволі розвиднялося, ніби чиясь невидима рука нескінченно повільно обертала гвинтик мікроскопа, аж поки картинка перед очима стала невблаганно чіткою.

Г’ю намірявся вбити її. Так, щоб усе скидалося на самогубство. І в цьому була жахлива логіка: Ганна вибігла з дому, знавісніла, бо ж звинуватила власного чоловіка у вбивстві своєї найкращої подруги. Стрибнула до таксі. І поїхала... а куди? Ніхто не знає. Вона не сказала Віллові. Не сказала своїй мамі. Тож могла бути де завгодно.

Телефон уже просто палав у її кишені, ніби його розпекли до червоного, але часу в Ганни залишалося обмаль. Вона мусила затримати Г’ю якомога довше. Однак якщо Вілл не знайде її, якщо не приїде вчасно...

— Роззуйся, — лагідно мовив Г’ю, і Ганна одразу зрозуміла навіщо. На ній не мало бути нічого, що вказувало б на нього. Вона кивнула, глянула вниз на в’єтнамки, які трохи прикривав живіт, і стала роззуватися. Не було сенсу опиратися. Краще якомога довше зволікати.

— А хіба ніхто не здивується? — запитала вона, скинувши одну в’єтнамку. — Через босий труп. Думаєш, всі повірять, що я проїхала такий шлях потягом роззута?

Г’ю похитав головою.

— Я сподіваюся, що трупа не буде. — Він вказав на скелю, а Ганна знову почула гуркітливе могутнє ревіння хвиль. — Тутешні теч її...

Г’ю притих. Ганна розуміла, про що він. Люди зникають тут щороку: плавці, рибалки, самогубці... Досі знайшли лише кілька тіл.

— Та навіть якщо і знайдуть тіло, — заговорив він знову, — хто зауважить, що ти без взуття?

Ганна кивнула. Вона розуміла, що мала би боятися. Але це ж Г’ю. Добрий лагідний Г’ю з руками хірурга й неслухняним чубом. Здавалося, ніби вони просто сидять і обговорюють якусь п’єсу чи книжку. Вона втратила зв’язок з реальністю. Телефон, який пік-пропікав ногу, був єдиним якорем, що не давав їй загубитися в цьому мороці.

— А ти навіть не поцікавишся як? — запитав Г’ю, а Ганна глянула на нього й насупилася.

— Ти про що? Ейпріл?

— Так. Хіба тобі не цікаво, як я так зміг? Як опинився у двох місцях одночасно?

Ганні раптом трохи закортіло розсміятися, бо отакий він, типовий Г’ю. Г’ю, що гордо прокатав її на своєму новісінькому BMW, яке придбав через два роки після закінчення навчання. «Така красуня, правда ж?» Г’ю, що під час розмов побіжно згадує Демієна Гірста. Г’ю, що носить свою стару шкільну краватку, хай навіть майже ніхто не розуміє, що вона означає. Г’ю, що підписує електронні листи скороченнями MD, FRCS, EBOPRAS і всіма іншими регаліями лише тому, що може.

Він хотів повихвалятися.

Ганна зціпила зуби. Лоскотання його самолюбства суперечило всім її інстинктам — він убив Ейпріл. Він не повинен хвалитися цим учинком — навіть якщо чекав такої нагоди десять років.

Однак єдиний шанс виграти час — змусити його говорити. Вона глибоко вдихнула.

— Я знаю як. Просто не розумію причин.

— Ти знаєш як?! — дещо роздратовано запитав Г’ю зі скептичним виразом. Ганна кивнула.

— Так. Так, я розумію, що надто довго дивилася не туди. Але тепер впевнена, що знаю.

Вона згадала те відчуття в автівці, коли здавалося, ніби Гвинтик мікроскопа поволі крутився, а потім картинка раптом опинилася у фокусі, — і зрозуміла, що не просто впевнена, а абсолютно впевнена.

Ганна знову побачила кімнату, Ейпріл, розпластану на килимку, її червоні щоки й розкинуті руки — як на картині олійними фарбами, подумала вона ще тоді. Як на сцені. Прекрасна дівчина, трагічна композиція. Ромео й Джульєтта. Отелло й Дездемона.

— Он як... — Г’ю усміхнувся і схрестив руки. — Ну тоді розказуй.

— Певною мірою я мала слушність, — сказала вона. — Той факт, що між відходом Невілла й нашим приходом ніхто не міг іти сходами, був оманливою зачіпкою.

— А все ж, — спокійно мовив Г’ю, — я не злазив по водозбіжній трубі, Ганно. Стривай, може, я неправильно зрозумів. Ти маєш на увазі, що я виліз по ній?

— Ні, — відповіла Ганна. Її пульс вирівнявся, серце билося спокійно й ритмічно. Вона раптом усвідомила, що її тіло робить усе, аби тільки зберегти життя їй та її дитині. Вона хотіла жити. — Ні, я все наплутала. Ейпріл не була мертвою, правда ж, Г’ю?

— Ти про що? — запитав Г’ю. Та Ганна прочитала в його погляді, що він намагався викрутитися. Вона влучила в саме яблучко, і вони обоє розуміли це. — Ти ж сама бачила її мертве тіло.

— А насправді не бачила, правда ж? Я бачила Ейпріл, що лежала на підлозі, вдаючи мертву. Саме так, як ви з нею і задумали.

Запала дуже й дуже тривала мовчанка. Потім тишу в автівці порушив ляск, від якого дитина в животі Ганни здригнулася. А потім другий. І ще один. Г’ю аплодував.

— Браво, Ганно Джонс. Отож. Нарешті ти все з’ясувала. А я знав, що із часом ти зрозумієш.

Гак. Він знав, що Ганна докопається до істини, якщо не зупиниться. Залякував її, переконував, щоб облишила справу, а коли цей план не спрацював, то звернув її увагу на Вілла — єдину людину, яку вона захотіла б захистити, а тому зреклася б упертих пошуків правди. Однак Ганна не зупинилася. Навіть заради Вілла. Від цієї думки їй заболіло серце.

— Я от завжди дивувалася, — мовила Ганна собі під ніс. — Чому Ейпріл мені нічого не втнула того останнього тижня? Вона карала всіх. Вілла за те, що покинув її. Раяна за те, що не хотів відшити Емілі. Емілі за те, що мала нахабство й далі бути з Раяном. А от мені вона нічого не робила. У цьому не було жодної логіки. Спершу я думала, що це тому, що вона не знала про нас із Віллом. Хоча насправді й не було чого знати. Ми нічого не робили за її спиною. — «За винятком того поцілунку», — підказало їй серце, та вона проігнорувала його й повела далі. — Але ж інші таки помітили. Ти сам казав: не треба бути Фройдом, щоб побачити наші з Віллом взаємні почуття, а Ейпріл дуже добре зналася на людях. Вона була в курсі. Вона знала про все. Тоді чому карала всіх, окрім мене? А потім я зрозуміла.

— Так? — запитав Г’ю зі своєю лагідною, старосвітською цікавістю й ввічливістю. — Продовжуй.

— Я зрозуміла, що вона таки покарала мене. Той останній вечір, вечір, коли я знайшла її мертвою в нашій кімнаті, — ось яким було моє покарання. Саме так вона показала, якою сукою я була. «Якщо я помру, ти пошкодуєш», — типова підліткова реакція. Люди ніколи не кажуть таких слів щиро, а надто ж Ейпріл. Вона нізащо не наклала б на себе рук. Бо надто любила себе й цінувала своє життя. Але хотіла, щоб я зрозуміла, як воно. Хотіла, щоб я страждала, хай навіть пів годинки або двадцять хвилин, від руйнівного нестерпного відчуття — розуміння того, що я накоїла й до чого це призвело.

Телефон у її кишені став буквально розпеченим. Завтра на її нозі буде опік — якщо переживе цю ніч.

«Вілле, де ж ти?»

— Отже, — мовив Г’ю. Він склав долоні разом, як істинний викладач, що провадить дискусію, слухає аргументи та виявляє слабкі місця. — Отже, вона прикинулася мертвою і дочекалася, поки ти зайдеш до кімнати. Що далі?

— Ти був замішаний у всьому, — повела Ганна далі. — Іншого варіанта нема, бо якби я підійшла до неї надто близько, то зрозуміла б, що вона жива. Тому Ейпріл попросила тебе допомогти. Твоє завдання: прибігти саме тоді, коли я відчинила двері, а потім упасти на коліна біля її «трупа» й сказати мені, скориставшись своїм авторитетом майбутнього медика, що вона мертва. Потім ти мав відправити мене, щоб я, як ненормальна, кликала на допомогу керівництво. Ейпріл підвелася б і сказала всім, що просто заснула або щось типу того, а я би постала п’яною безтямною ідіоткою в очах інших.

— Дуже добре, — відповів Г’ю. Він поправив окуляри й здмухнув чуба з очей. — Я вражений.

— Але, звичайно, щойно я вийшла з кімнати, ти вбив її. Імовірно, вона й звестися не встигла. Ти скористався шумом, коли я гупала у двері й верещала на сходах, і задушив її. Але задушена людина має інакший вигляд, ніж та, що вдає мертву. Тому ти не впускав мене до кімнати, коли я повернулася з керівництвом. Пригадую, як ти стояв там, нагорі сходів, загороджував двері й казав: «Не заходьте, не торкайтеся тіла». А знаєш, — Ганна сумно й іронічно засміялася, — знаєш, я пам’ятаю, як мене вразила твоя розсудливість, те, що ти знав, як поводитися. Але це все дурниці. Тобі просто треба було, аби я не побачила тіла своєї подруги, її розпухлого обличчя й синців на руках, бо ти притискав їх колінами, синців, яких не було кілька хвилин тому. Поліціянти нічого не зрозуміли. А хіба можливо було? Коли вони прийшли оглянути тіло, то не могли з’ясувати, коли її вбили — о 22:59 чи о 23:05. Та ще й ми з тобою наполягали, що знайшли Ейпріл мертвою о 23:03... — Ганна ковтнула слину. — Бідний Джон Невілл. Він не мав жодних шансів. І я сама ж подбала про все.

— Невілл був шкідником, — відрубав Г’ю. Він заглушив двигун, а Ганну охопив приплив страху. Господи, о господи, де ж Вілл?

А тоді її різко пробрав жах, адже вона усвідомила, що телефон у її кишені більше не пече в ногу. Геть навпаки — він швидко холонув.

Або Вілл поклав слухавку, або — її охопила болісна певність від згадки, що перед тим падінням телефон був заряджений наполовину — розрядився акумулятор. Їй кінець. Вона зробила ставку на те, що Вілл встигне, але програла. Тепер навіть 999 не набрати.

Про всяк випадок сподіваючись на краще, вона натиснула кнопку живлення й бічну кнопку водночас, готуючись почути сигнал, але він не пролунав. Потім на бічну кнопку й кнопку гучності. Знову тиша.

Що ж, от і все. Вона сама. Лише Г’ю та вона.

Та потім відчула поштовх дитини й усвідомила, що не сама. Вона не збиралася помирати.

— Уже час, — сказав Г’ю.

— А як щодо «чому»? — запитала Ганна, відчайдушно тягнучи час. — Я сказала тобі, що знаю як. Але чому, Г’ю? Чому Ейпріл?

Однак Г’ю повернувся й глянув на неї, а потім похитав головою, ніби шкодуючи, яка вона дурна.

— Цього я вже не казатиму, Ганно. Ми не у фільмі про Джеймса Бонда. Я не читатиму тобі довжелезної лекції про свої мотиви. То не твоє діло. Вилазь з машини.

— Г’ю, ні, — заблагала вона, поклавши руку на живіт. — Будь ласка. Не треба. Я ж вагітна. Хіба для тебе це нічого не значить? Ти ж уб’єш не тільки мене, а ще й мою дитину. Мою і Відлову дитину.

— Ганно, — дуже повільно мовив він, ніби розмовляв з кимось украй дурним, — вилазь із машини. Інакше битиму тебе по череву, поки дитина не помре. Ти мене почула?

Ганну всипало морозом.

Г’ю доброзичливо усміхнувся й поправив свої окуляри, як у Стівена Гокінґа.

— Будь ласочка, — прошепотіла вона. — Г’ю, будь ласочка, я нікому нічого не скажу. Я ніколи так не вчинила б з тобою. Ти ж мій друг.

— Я тебе прошу, — відповів Г’ю, а його голос прозвучав... весело й трохи сумно водночас. — Ганно, ми з тобою прекрасно розуміємо, що ти лукавиш. Ти навіть не спинилася, коли знала, що можеш захистити Вілла. Ти справді думаєш, що я тобі повірю?

— Ні, — відповіла Ганна. У неї пересохло в горлі. — Не заради тебе, ні. А заради дитини. Заради своєї дитини я збережу цю таємницю. Якщо ти мене відпустиш, я присягаюся... я присягаюся життям своєї дитини...

Однак він лише хитнув головою.

— Вибач, Ганно, уже запізно.

Г’ю засунув руку до кишені, а коли витягнув її, Ганна заціпеніла. Він тримав пістолет.

— Ти не можеш, — видала вона із себе, але її язик, здавалося, занімів. — Ти не можеш застрелити мене, подумай про докази, кров у твоїй машині. Ніхто ж не повірить у самогубство.

Г’ю зітхнув.

— Знаю, дякую. Виходь з машини, Ганно!

Ганна похитала головою. Вона чітко усвідомлювала: якщо вийде, їй кінець. Г’ю не міг убити її у своїй машині, адже тоді не зможе стерти доказів. Її єдина надія — щонайдовше затриматися всередині. Аж раптом він без попередження нахилився й сильно вдарив її дулом пістолета в живіт.

Шок і біль пронизали її тіло, як електричний струм. Ганна заверещала, а дитина в животі почала звиватися як риба. Г’ю закричав їй просто в обличчя:

— Вилазь із довбаної машини, суко!

Вона вперше в житті почула від нього лайку й зрозуміла, що тепер точно кінець, що тепер доведеться вийти. Зігнувшись і вхопившись за живіт, що пульсував від болю, Ганна намацала ручку й незграбно видерлася під дощ.

— Йди до краю, — сказав Г’ю. Він стояв біля протилежного боку машини, його обличчям стікав дощ.

Спотикаючись і тремтячи, Ганна підкорилася. На ній і досі була позичена куртка. Раптом у її голові сяйнув пронизливий спогад про той вечір багато років тому, як бігла з Г’ю Фелловзьким садом. Тоді вона теж була в його куртці. Так усе скінчилося для Ейпріл. А тепер і для неї.

Вона стояла на краю скелі. Позаду не було нічого, лише гуркітливе ревіння хвиль внизу — вони розбивалися об зубчасті каменюки й були ладні підхопити її тіло, перетовкти його в невпізнанну масу — сире роздуте місиво без жодних синців і слідів ДНК. А чим ризикує Г’ю? Таксист пригадає, як підвіз Ганну до його будинку? Під її нігтями знайдуть його ДНК? Він складе вкрай простеньку історію: Ганна пішла рано-вранці, сказала, що поїде кудись потягом. Або візьме таксі. «Так, здається, вона була пригнічена, офіцере. Ні, не розповіла, куди піде».

О господи, їй кінець.

— Кинь мені куртку, — наказав Г’ю. Ганна, затремтівши ще сильніше, стягнула куртку й жбурнула її. Та впала зіжмаканою купою біля ніг Г’ю. Він підняв її, а потім махнув рукою на край скелі. — А тепер стрибай.

Ганна озирнулася через плече й безпорадно похитала головою. Вона не зможе. Хай навіть Г’ю застрелить її, але вона не кинеться з ненародженою дитиною в море. Не зможе.

Г’ю підійняв пістолет.

Раптом Ганнине серце завмерло, а потім знову застукотіло, сповнюючись надією. Вона розчула не лише гуркіт моря, але й інший звук. Ревіння двигуна, що дедалі наближалося. Вогник світла мчав, вихиляючись і повертаючи в темряві. Мотоцикл їхав надто швидко тією вибоїстою, недобудованою дорогою.

То був Вілл.

Г’ю розгублено глянув через плече, прикриваючи очі від сліпучого світла, що наближалося. А потім пробурмотів щось собі під ніс — однак Ганна нічого не почула — і повернувся обличчям до дороги. Тієї миті мотоцикліст минув останній поворот.

Вілл зупинився за кілька метрів від них, зістрибнув і, навіть не заглушивши двигун, стягнув з голови шолом. Його очі були чорні від страху, але Ганна бачила, що він намагається заспокоїтися.

— Г’ю, — заговорив він, простягаючи руки. — Г’ю, послухай, не роби цього.

Однак Г’ю... плечі Г’ю затремтіли.

Ганна розгубилася й перевела погляд на Вілла, який благально простягнув руки, а потім знову на Г’ю. Він плаче? Спостерігала якусь мить за тим, як він безпорадно хитає головою, а тоді збагнула: він не плакав, він сміявся.

— Г’ю? — видавила вона із себе й відступила на крок від прірви. Здавалося, що від цього руху кожнісінький м’яз її утроби розірвався. Нова хвиля болю з місця удару розтеклася животом.

— Ти недоумок викінчений, — пробубнів Г’ю, витираючи з-під окулярів сльози сміху. А можливо, дощ. — Ти ідіот, Вілле! Хіба не розумієш, що міг би жити? А замість того розв’язав усі проблеми.

— Це ти про що? — запитав Вілл. Він підступив на крок ближче, а Г’ю рвучко обернувся й навів пістолет на живіт Ганни.

— Ще крок, і побачиш свою дитину просто зараз, — відрубав він. Його голос раптово скрижанів.

— Добре, добре, — відповів Вілл і підняв руки. Ганна затремтіла ще сильніше. Вони зустрілися поглядами. «Пробач», — намагалася сказати вона. Вілл заплющив очі й легенько похитав головою, ніби відповів: «Нічого, усе гаразд».

Потім він глянув на Г’ю.

— Ти про що? Які проблеми я розв’язав? — запитав він, намагаючись говорити спокійно й впевнено, але голос його тремтів.

Г’ю похитав головою.

— Тепер не обов’язково інсценувати самогубство, — мляво відповів він. — Не доходить? Я міг би просто застрелити її, але, якби тіло прибило до берега, важко було б пояснити кульове поранення. А так... так набагато краще. Ти вбив свою першу дівчину, а коли твоя дружина щось запідозрила... — Г’ю на мить притих, знизав плечима й доказав: — Ти застрелив її, а потім наклав на себе руки. Просто ідеально, правда ж?

Він підняв пістолет і навів його на груди Ганни.

— Г’ю, не роби цього, — мовив Вілл. Його голос сповнився таким гострим болем, що Ганнине серце обливалося кров’ю. — Г’ю, ти був моїм другом.

— Пробач. Ти все дуже спростив, — відповів Г’ю та зняв пістолет із запобіжника.

Ганна заплющила очі. На якусь мить вона замислилася, чи дуже болюча така смерть і як швидко помре її дитина.

Потім почула несамовите ревіння Вілла, що кинувся на Г’ю. Пістолет вистрілив, куля просвистіла просто біля Ганниного плеча. Вона інстинктивно пригнулася, хоча до того часу куля вже давно впала в море.

Г’ю та Вілл, обхопивши один одного, покотилися по багнистій землі. Пістолет був затиснутий десь між ними, а палець Г’ю — досі на гачку.

— Вілле! — заверещала Ганна. Чоловіки безмовно боролись у дощовій темряві. Вона не знала, що робити. Хотіла побігти й допомогти Віллові, відтягнути Г’ю, але не могла наражатися на ще один удар у живіт. Місце, куди Г’ю вдарив, пульсувало від глухого гарячого болю, а ще глибоко в попереку виник зловісний спазм.

— Вілле! — заверещала вона знову, рвучи собі горло його ім’ям.

Г’ю опинився знизу, а потім взяв гору в бійці. Ганна побачила пістолет: він упустив його, а може, Вілл вибив. У всякому разі зброя тепер лежала на мокрій траві, а двоє чоловіків котилися від неї до краю скелі.

Ганна розуміла, що мусить зробити.

Вона побігла до пістолета, її босі ноги ковзали по слизькій брудній траві, а живіт стискався від кожного різкого руху. Однак Г’ю швидко все збагнув і теж поповз до зброї, дотягнувся, вхопив її і спрямував на Ганну. Вілл знову ринув на нього з відчайдушною силою людини, якій нічого втрачати, кинувся між них із жахливою безрозсудністю... І Ганна почула — звук другого, а потім третього пострілу. Цього разу такі гучні — два нищівні вибухи, від яких пекельно загуло у вухах.

Вілл завмер. Заструменіла кров.

КІНЕЦЬ

Дорогою до крематорію задощило. Ганна раділа дощу. Вона сиділа в автівці, дивилась у вікно на світ, що плакав, і відчувала, як сльози котяться її щоками, змочуючи комір чорного пальта.

— Усе добре? — прошепотіла Емілі, а потім похитала головою. — Вибач. Дурне спитала. Хіба тут може бути щось добре?

Водій похоронної машини промовчав. Він звик, що люди плачуть на задньому сидінні його лімузина. Про це красномовно свідчила коробка із серветками між сидіннями. Ганна не знала, чи йому сказали, але він мав би знати щось про обставини, які привели їх сюди: що це не звичайний похорон, що ховають не людину, яка померла від старості чи передчасно — від раку, хвороби серця або тисячі й однієї іншої невідворотної примхи життя.

Ні, йшлося про трагедію. Не більше й не менше. І раптом Ганна усвідомила несправедливість, яка спіткала її — Вілл мав би бути тут, поряд, тримати її за руку. Проте його не було, а вона мусила пережити ці події сама. І все через Г’ю та її власну нестерпну й непрощенну дурість.

Її пройняв спалах гніву. Коли автівка зупинилася біля крематорію, то саме це почуття дало їй сил підвестись і пройти непевний важезний шлях рінистою доріжкою до тих, хто чекав на неї — до Раяна в кріслі колісному й Белли з її співчутливими обіймами.

Вона зможе впоратися. Вона впорається.

А потім дитина всередині зробила довгий повільний поштовх, натиснула на стінку живота. Ганна побачила, як від того руху туго натягнута чорна тканина зморщилася й змістилася, а потім виправила себе: вони впораються. Разом.

— Ти готова? — запитала Емілі, і Ганна кивнула.

— Як ніколи.

— Ми з тобою, — мовив Раян. Вона знову кивнула і навіть спромоглася на усмішку.

— Його батьки вже всередині, — сказала Белла. — Треба зайти. Рає, ти готовий?

Раян кивнув, натиснув контролер свого крісла, і вони почали поволі підніматися пандусом до каплиці крематорію. Ганна не знала, на що чекати всередині. У прохолодній темряві стояли, схиливши голови, лише двоє людей — ті, кого вона так боялася побачити. Адже що вона скаже їм? Що можна сказати батькам, котрих спіткало найстрашніше?

Та зрештою слова виявилися непотрібними.

Його мати підійшла і мовчки обійняла її. Вони обидві завмерли у світлі вітражного вікна, що купало їх у морі синіх і зелених барв. Потім заграла органна музика. Ганна витерла очі й обернулась обличчям до вікарія, що виголосив:

— Ми зібралися тут, щоб вшанувати пам’ять Г’ю Ентоні Бленда.

І тоді вона зрозуміла, що все справді позаду.

ПОЧАТОК

— Пологовий в інший бік! — крикнула жінка за стільницею, коли Ганна пройшла через головний вхід і рушила коридором до ліфта.

— Я знаю, — озвалася вона через плече. — Я до чоловіка.

У ліфті Ганна відчула повільні поштовхи дитини. Десь за останній тиждень вони змінилися — не сповільнилися, як постійно наголошували акушерки. Однак після звичної шалено-бурхливої активності вона відчувала, що рухи стали обдуманішими. Дитина зростала, а тому мала дедалі менше місця, щоб соватися й перевертатися. «Повернулася голівкою донизу, — сказала акушерка під час останньої консультації. — Не можу обіцяти, що так і залишиться, але... тримаємо кулачки».

Ганна поклала руку на тверду кульку, що випиналася трохи нижче від ребер. «Це сіднички, — пояснила акушерка, обвівши довгий круглий вигин її живота. — А ось хребет».

Ліфт задзвенів, і Ганна вийшла, повернула праворуч і пішла коридором до Віллової палати.

Він сидів у ліжку, говорив з лікарем і кивав.

Ганна зупинилася, щоб не переривати розмови, але Вілл, побачивши її, одразу ж засяяв на обличчі.

— Ганно, заходь, сідай. Докторе Джеймсе, це моя дружина Ганна.

— A-а, то ви щаслива жінка. Тримаймо кулачки, щоб у великий день він був знову на ногах, — мовив лікар і вказав поглядом на її живіт.

— Доктор Джеймс сказав, що, можливо, мене завтра випишуть, — повідомив Вілл, широко усміхаючись.

— За певних умов, — суворо додав лікар. — І з дозволу ерготерапевта. Ваша дружина, очевидно ж, не зможе вас піднімати. Самі маєте справлятися з туалетом і так далі.

Вілл скривився й кивнув, але Ганна бачила, що він змирився з тими умовами. Він дотягнувся до неї та міцно стиснув її руку.

Згодом, коли лікар попрощався й пішов, Вілл поплескав по подушці біля себе.

— Залазь.

— Ти здурів? — запитала Ганна, глянувши на вузесенький клаптик ліжка, а потім донизу, на свої пишні форми. — Я туди не влізу.

— Швиденько, — мовив він і, зморщившись, посунувся вбік. — Влізеш. Триматиму тебе.

Ганна обережно, щоб не зачепити пов’язки на Вілловому животі, залізла на ліжко й примостилася поруч з ним. Вона сперлася на його руку, відчуваючи, з якою дивовижною силою він стискає її плече.

Згадала довге кошмарне очікування швидкої на темному пляжі. Його закривавлену слизьку руку у своїй руці. Те, як м’якли його м’язи, коли він раз за разом непритомнів і знову приходив до тями. Те, як її серце мало не зупинялося, коли відчувала дедалі слабший потиск його руки. Як думала, що тепер... що Вілл вислизнув від неї назавжди — у морок, так само, як і Г’ю.

Вони на секунду заплющила очі, даючи собі можливість ще раз усвідомити, якою жахливою була та ніч.

Потім розплющила їх і рішуче прогнала ті спогади з голови.

— Все гаразд? — запитала вона, намагаючись говорити бадьорим і діловим голосом. — Я не роблю тобі боляче?

— Ти не робиш мені боляче, — відповів Вілл. Вільною рукою він забрав волосся з її обличчя і так ніжно погладив щоку, що її серце стислося від кохання. — Тепер розкажи мені про ранок. Усе дуже погано?

— Ох, Вілле. — Вона прикрила обличчя рукою. — Жахливо. Бідні батьки. Вікарій був чудовий, але що він міг сказати? Як можна було вшановувати його пам’ять, знаючи те, що відомо всім?

— Я й досі дивуюсь, що вони дозволили вам усім прийти, — мовив Вілл. — Я про його батьків. На їхньому місці... не знаю. Я сказав би: «Жодних сторонніх».

Ганна повільно кивнула. Вона думала про те саме дорогою до крематорію: дивувалася, чому батьки Г’ю погодилися. Однак, відчувши, як мама Г’ю обійняла її, усе зрозуміла.

— Я теж. Та насправді... — почала була вона, а потім притихла, дивлячись через вікно на дахи Единбурга. — Насправді, думаю, вони знали, що нам теж треба попрощатися... Розумієш, про що я? Ніби завершення певного етапу або щось таке. І може... — вона добирала потрібні слова, — може, вони хотіли побачити мене. Переконатися, що зі мною та дитиною все гаразд. Навіть попри те, що він накоїв.

— Так, розумію, — відповів Вілл і заворушився, кривлячись від болю. Ганна відхилилася від нього, подумавши, що робить йому боляче, та потім зрозуміла, що він намагався взяти свій мобільний. — Ти бачила, — запитав він, тягнучи кінчиками пальців телефон, що лежав на шафці збоку, — що поліція зробила заяву щодо Невілла?

Ганна похитала головою.

— Ні, в інтернеті майже не сиділа. Що вони сказали?

— Просто... зажди... зараз знайду, — мовив він і почав незграбно гортати стрічку у твіттері лівою рукою, а правою притримував Ганну. — Ось воно.

Перейшовши за посиланням, Вілл зачитав статтю:

— «Сьогодні поліція долини Темзи оголосила, що, з огляду на нові виявлені докази, проситиме апеляційний суд розпочати процедуру скасування вироку Джона Невілла, який 2012 року був засуджений за вбивство студентки Пеламського коледжу Ейпріл Кларк-Клівден. Містер Невілл помер у в’язниці на початку цього року, але до останнього обстоював свою безвинність. Його адвокат, Клайв Меррітт, прокоментував: “Я вважаю, що нинішня ситуація — це величезна трагедія, адже Джон Невілл не дожив до свого виправдання, а помер у в’язниці за злочин, якого не скоював. Однак сподіваюся, що друзів і родину Невілла хоч якось розрадить той факт, що його ім’я нарешті очистять від асоціації із цим мерзенним злочином”. Ґерайнт Вілльямс, представник родини Кларк-Клівденів, заявив: “Родина Кларк-Клівденів висловлює найглибше співчуття родині Невілла через цю страшну судову помилку. Звісно, що цей факт не втішає, однак дарує полегшення, адже нарешті в цій справі взяла гору справедливість, а друзі й сім’ї Ейпріл і містера Невілла нарешті матимуть спокій, який у них так жорстоко відібрали”. Представник поліції долини Темзи висловив глибокий жаль і щирі співчуття друзям та родині містера Невілла. Річ певна, що розслідування цього злочину завершено».

Якусь мить обоє мовчали, а Ганна намагалася примиритися з почутим. Уявила, як Новембер сидить у кав’ярні з Ґерайнтом, силкуючись виразити почуття, для опису яких немає слів, почуття, які вона й сама осмислює після зізнання Г’ю.

Чи взагалі можливо примиритися з таким? Як Віллові жити після жахливої зради з боку найкращого друга? І як їй жити далі, знаючи, що вона прирекла Джона Невілла на самотню й ганебну смерть?

— Ганно, — вона почула Віллів голос, відчула його губи на маківці, а потім зрозуміла, що відбувалося, усвідомила, що її щоками течуть сльози. — Ганно, ні. Послухай мене. Більше не плач, чуєш? Ти не винна. Ти не винна.

— Винна, — мовила вона. — Винна, Вілле! Я прирекла його на таку долю тільки через те, що він був старим незграбним диваком. Цей гріх на моїй душі, розумієш? Він навіки залишиться на моїй душі.

— Ти не винна, — наполегливіше повторив Вілл. — Г’ю обдурив тебе. І не тільки тебе, а й нас усіх. Тебе, мене, поліцію, керівництво. Навіть саму Ейпріл. Усіх. Він був... — Віллів голос зірвався, а Ганна знову пригадала його безпорадний плач у перші дні й тижні після стрілянини. — Він був моїм найкращим другом, заради бога. Я любив його! І це я познайомив його з тобою та Ейпріл. Тоді я теж винен?

Ганна сперлася на подушку й глибоко вдихнула, стримуючи сльози. Вона розуміла, що Вілл слушно каже. Винен Г’ю, він і тільки він. Та все ж і вона мала рацію. Усі вірили Г’ю не завдяки його сутності, а завдяки тому, яким він видавався: чарівним, лагідним, невинним, красивим. Усі ті риси, яких не мав Джон Невілл. У цьому їхня провина. І вона завжди лишатиметься на їхній совісті. Ганні доведеться навчитися жити із цим — до кінця своїх днів.

— А я тобі скажу, від чого мене перекорчує, — гірко мовив Вілл, витираючи очі гнівним рухом. — Ті їхні «нові виявлені докази». Таке враження, ніби то поліція долини Темзи власноруч відкопала їх. А правда звучала б так: «Докази, які нам піднесла на довбаній тарілочці групка цивільних, що ризикувала своїм життям».

Ганна кивнула. Вони з Віллом уже обговорювали ту кошмарну ніч і його довгу жахливу поїздку на мотоциклі, коли навколо була лише темрява й Ганнин голос, що шепотів йому на вухо під шоломом і невідступно вів Г’ю до зізнань. Він розповів їй, що відчував, коли минав поворот за поворотом, мчав тунелями, наїжджав на стримувальні решітки для худоби, як усередині нього зростала болісна впевненість, що Ганна в біді, а заразом і усвідомлення причин тієї біди. Саме запис тієї розмови розв’язав проблему з поліцією.

Навіть тепер у Ганни холоне на душі від полегшення й страху водночас, коли думає про той секундний вибір, який зробив Вілл, і про те, що сталося б, якби він не ввімкнув диктофона. Тоді хтось із них опинився б за ґратами. Поліція застала Ганну саму не свою, Г’ю — мертвим, Вілла — усього в крові й із простреленим боком, розпластаного на піщаному ґрунті скельної вершини. Звісно, поліціянти одразу подумали на Ганну як на потенційну вбивцю, начепили на неї наручники й посадили до окремої карети швидкої допомоги. Вілла ж повезли на машині, огорнутій синім світлом сирен, кудись у далечінь.

Зрештою, історія Ганни дуже скидалася на вигадку: вбивство десятирічної давнини, її невпинні сумніви, дії Г’ю: викрадення, боротьба, постріли — спершу у Вілла, а потім собі в серце. Його пістолет випадково вистрілив під час бійки? А може... Ганна згадала, яким втомленим він був у машині, коли вони їхали далі й далі у нічний морок, подумала про важезний тягар, який, здавалося, мало не розчавлював його. Можливо, з нього було досить тієї ціни, яку він заплатив, тих жертв, на які пішов, аби захистити власну таємницю.

Вони ніколи не дізнаються правди про ті останні хвилини. Навіть Вілл не знає. Темна кошмарна боротьба була для нього такою само розмитою, як і для Ганни. Вілл пам’ятав лише біль і жаске усвідомлення, що його підстрелили, що він стікає кров’ю, а ще відчуття тепла, яке невблаганно ширилося його тілом. Однак саме Біллів телефон у руках Ганни — липкий і червоний — телефон, який вона розблокувала тремтячими закривавленими пальцями й передала поліції, прояснив усе інше. Г’ю підтвердив Ганнину розповідь власними ж словами: «Браво, Ганно Джонс. Отож. Нарешті ти все з’ясувала. А я знав, що із часом ти зрозумієш».

Та нічого вона не з’ясувала. Щонайменше не цілком. Адже й досі не знала мотивів убивства. Ніхто не знав.

У ТАКСІ ДОРОГОЮ з лікарні вона зателефонувала Новембер зі свого нового телефона, розповіла про похорон і самопочуття Вілла.

— Його можуть завтра виписати, — мовила Ганна, хвилюючись від самої думки про те, що Вілл повернеться додому. Звісно, побитий і в синцях, із прострілом живота завбільшки з кулак, з чорно-жовтими крововиливами, що поширилися майже по всьому торсу, але він опиниться вдома. Останні кілька тижнів їй було самотньо наодинці з дитиною. Самотньо схоплюватися вночі, задихаючись від кошмарів, у яких вона досі там, у тій машині, їде невідь-куди із чоловіком, що виявився вбивцею. Самотньо від усвідомлення: якщо щось станеться, якщо в неї почнуться передчасні пологи або кровотеча, то в машині до лікарні вона їхатиме сама; сама чекатиме на лікарів і намагатиметься пояснити їм складність ситуації. Синець від удару Г’ю обернувся із синьо-чорного на хворобливий жовто-зелений: іноді вона досі відчуває те місце ночами, коли незграбно повертається на інший бік, а ковдра напинається на її здоровенному животі. Біль різкий — розірвані м’язи завдають мук глибоко всередині.

Перший тиждень з нею була мама, готувала їй обіди: спагеті з фрикадельками або велику ситну лазанью. Однак уже через тиждень Ганна лагідно сказала, що далі впорається сама, що їй треба звикати до самостійного життя. І, крім того, допомога мами могла б знадобитися їй, якщо Вілла не випишуть до пологів.

— Поїхали, побудеш зі мною, — наполягала мама, — поки Вілл одужує.

Однак Ганна похитала головою. Вона не могла покинути Единбург, не тоді, коли Вілл такий хворий. Не тоді, у перші дні, коли лише сиділа біля ліжка й дивилася, як його очі неспокійно бігали під заплющеними повіками. Не зможе й тепер, коли він прокинувся і постійно скучав за нею.

— А як батьки Г’ю? — запитала Новембер, повертаючи Ганну до реальності й похорону. — Було ніяково?

— Ой, Новембер, дуже ніяково. Я просто... — Ганна притихла. Їй до горла підступили сльози від спогаду про тендітну розгубленість мами й жорстку стриману мужність батька Г’ю. — Я навіть не знаю, що сказати. Він був їхньою єдиною дитиною, їхнім усім. Що тут говорити?

— А вони не... нічого не казали про... мотиви? — запитала Новембер.

— Ні, нічого, — сумно мовила Ганна. — Просто... я не питала. Але вони, безсумнівно, дуже любили сина. Я все думаю про нашу останню розмову в Пеламі, перед смертю Ейпріл. Тоді Г’ю проводив мене додому й розповідав, як його батько пишався, що він пішов його стежиною... просто... просто все це розриває мені серце.

— Ейпріл завжди казала, що йому не місце в Пеламі, — мовила Новембер і зітхнула. — Якось вона мені сказала... як же вона так сформулювала? Ну згадала про допомогу, яка нічого йому не дасть, якщо не втримає планки.

— Допомога? — Ганна розгубилася. — Ейпріл не вчила медицини. Як вона могла б йому допомогти?

— Не знаю, — відповіла Новембер. — Думаю, її друг допомагав людям складати іспити чи щось таке. Може, був репетитором?

Ганні перехопило подих. Голос Ейпріл долинув до неї так чітко, ніби вона була на іншому кінці лінії, разом з Новембер: «Он воно як! Мій колишній з Карне гарно заробляв, складаючи за людей ВМАТ».

І раптом Ганна все збагнула.

Так буває у грі в судоку, коли майже всі клітинки заповнені, і розмістити останні цифри на місця просто, як порахувати до трьох. Один, два, три.

Один. Відчайдушне бажання Г’ю піти стежиною свого батька, сімейного лікаря.

Два. Допомога від Ейпріл.

Три. Г’ю ніколи не міг впоратися з навчанням у Пеламі. Як там він казав? «Ви просто не засмучуйтеся, на іспитах ми дивитимемося на вас крізь пальці». І суха заувага Емілі, сказана всього кілька тижнів тому, хоча Ганні здавалося, що відтоді минула ціла вічність: «Правду каже. Я аж ніяк не заслуговувала на той найвищий бал. А Г’ю взагалі не склав би іспитів, якби не Ейпріл».

Усі дрібниці тепер набули сенсу. Шок і жах Г’ю, коли він побачив Ейпріл у їдальні того першого вечора. Ейпріл, що крутила ним, як хотіла, і мала за попихача, змусила його прийти на виставу навіть у вечір перед найважливішим іспитом. Чому Г’ю ніколи їй не відмовляв? Ганна ніколи цього не розуміла. Та тепер усе видавалося логічним. Він просто не міг їй відмовити.

І нарешті... таблетки. Невинні капсулки на тумбочці біля ліжка Ейпріл — напівкольорові, напівпрозорі. Де вона їх брала, лишалося загадкою. Тоді ніхто ще не знав про «Шовковий шлях» та інші торговельні сайти даркнету. Натомість треба було мати знайомих, які виписували б рецепти. «“Нодоз” для дорослих», але ж не «Нодоз». Щось сильніше. Значно сильніше. Саме таке, про яке Ейпріл сказала Г’ю того вечора в театрі: «Та до одного місця ті квіти. Треба було із чимось міцнішим прийти. З тим, що лікар приписав, правда ж?»

— Ганно? — погукала Новембер. — Ганно? Ти тут?

— Так, — мовила вона. Їй пересохло в горлі, тож вона ковтнула, щоб хоч якось заговорити. — Так-так, я тут. Гадаю, я зрозуміла. Думаю, я зрозуміла, що сталося. Зажди.

Таксі повернуло до завулка й, гуркочучи бруківкою, під’їхало до її будинку. Ганна нахилилась і оплатила поїздку новим телефоном, а потім вийшла і стала під мжичкою, спостерігаючи, як від’їжджає авто. Її пробирав холод.

— Ганно? — знову погукала Новембер.

— Я тут, — озвалася Ганна. Дощ почав стікати її потилицею. — Новембер, я знаю, чому Г’ю вбив Ейпріл.

— Знаєш? То ти ж секунду тому говорила...

— Так, знаю: все зрозуміла, коли ти сказала про допомогу Ейпріл йому. Вона якось розповіла мені, що її колишній складав ВМАТ замість інших.

— А що таке ВМАТ? — запитала Новембер. Здивування в її голосі зростало.

— Це іспит, який треба скласти, щоб вступити до Оксфорду на медицину. Він дуже важливий. Якось Г’ю сказав мені, що добре складений ВМАТ важливіший за співбесіду, навіть певною мірою важливіший за результати післяшкільних іспитів. А Г’ю впорався добре. Він впорався дуже добре. Його результати були одними з найкращих того навчального року. Я дуже здивувалася, коли він так хвилювався через річні. Ніби ж ВМАТ склав на відмінно, то чого ж так нервуватися через якийсь паскудний малесенький іспит на першому курсі? Хіба що... не він, певно, склав той ВМАТ на відмінно. Може, то зробив хтось інший?

— А... а як він так міг? — запитала шокована й розгублена Новембер. — Я про колишнього Ейпріл. Як він міг прикинутися Г’ю? Чи будь-ким іншим?

— Не знаю, — відповіла Ганна. Вона відчайдушно прокручувала минулі події в голові й намагалася пригадати подробиці. — Якщо ВМАТ складали так само... що ж, мій вступний тест відрізнявся від звичайних іспитів. Треба було, по-перше, йти до центрів тестування. А по-друге, не пригадую, щоб там вимагали документів для посвідчення особи. Просто для чого... Наскільки ймовірно, що, наприклад, якийсь одноліток прийде й видасть себе за Г’ю Бленда, щоб скласти іспит замість нього?

— Хіба... — повільно мовила Новембер, — хіба що за гроші. Та невже Г’ю міг би заплатити? Не видається, що він мав таку можливість.

— Не мав, — мовила Ганна. — Але його тато — сімейний лікар, а тому, ймовірно, він мав доступ до бланків для рецептів. Тоді ж рецепти не були зацифровані, здебільшого лікарі виписували їх ручкою. Як думаєш, чи важко було б такому винахідливому хлопцеві, як Г’ю, украсти кілька бланків і навиписувати рецептів на дорогі ліки, яких просто так не продають?

— На такі ліки, як «Декстроамфетамін», — мовила Новембер, раптово усвідомивши все. — О боже! Ти навіть казала якось, що наркоугода могла би бути невдалою.

— Думаю, що багато угод були невдалими, — повільно мовила Ганна. Вона відчула жахливу й непоборну впевненість. — Ейпріл ніколи не вміла вчасно зупинитися, не бачила, що вимагає від людей забагато. Пригадую, вона й мені якось запропонувала ті капсули, сказала, що «запаси величезні». Певно, приймала їх цілу вічність, почала задовго до Пеламу. Після того іспиту Ейпріл, думаю, місяцями видурювала в Г’ю препарати. А коли дізналася, що він у Пеламі, то зраділа, як та кішка, якій дали сметани. І я не розуміла цього навіть тоді, бо ж не скидалося, що вони справді дружили. Але, мабуть, у цьому й полягала причина. Її маленький постачальник не просто десь там в Оксфорді, а в тому самому коледжі. І Ейпріл шантажувала його цілий рік, аж поки Г’ю не зірвався. Але що він міг зробити? Не мав жодного компромату на неї, бо вона ж не складала ВМАТ замість нього, а просто була безвинним свідком. А от Ейпріл мала компромат. І намірялася користатися з нього. Мабуть, усе життя.

— А він мовчав, — прошепотіла Новембер. — І тоді, мабуть, запевнив її, що дістане ще. Певно, навіть поспівчував їй через тебе й Вілла, сказав, що її гнів через таку зраду виправданий.

— Думаю, Г’ю допоміг їй спланувати ту останню витівку, — додала Ганна. — А може, навіть запропонував таку ідею. Підказав, щоб вона прикинулася мертвою, і пообіцяв запевнити мене, що пульсу немає. Я побігла б кликати на допомогу й залишилася б ідіоткою в очах голови коледжу й усіх інших. А потім він нахилився до неї, удав, що робить штучне дихання...

— А коли ти пішла з кімнати, задушив, — безбарвним голосом закінчила Новембер. Запала німа тиша. Ганна стояла біля дверей і відчувала, як з її плечей спав якийсь дивний тягар, та водночас став ще сильніше тиснути на неї.

Ох і Г’ю...

— Треба йти, — мовила Ганна. Її голос зривався. — З тобою все буде гаразд?

— Звісно ж, — сумно мовила Новембер. — Бувай, Ганно.

Вони завершили розмову.

Ганна відімкнула двері й поволі, сходинка за сходинкою, підіймалася до своєї квартири.

Дійшовши нагору, сильно захекалася, адже дитина тиснула їй на легені знизу.

Потім подалася на кухню, сіла біля вікна й задивилася на вулицю.

Вона мала б зателефонувати Віллові, дізнатись останні новини про його виписку, зв’язатися з відділом ерготерапії, замовити таксі, придумати щось з ручками для пересування й владнати ще тисячу й одне питання, щоб він міг повернутися додому. Однак нічого не робила, навіть попри сильну тугу за ним, яка, здавалося, болісно стискає тіло.

Натомість розблокувала телефон, зайшла в гугл і ввела в пошуковій стрічці п’ять слів — учинок, для якого їй бракувало сміливості майже десять років: «Джон Невілл Ейпріл Кларк-Клівден».

А потім натиснула «Пошук».

Результати пошуку виринали один за одним, і Ганна мимоволі здригалася від кожного з них — інстинкт ще з тих часів, коли всяка новина змушувала її тремтіти, а кожен заголовок скидався на удар у живіт.

ВИРОК «ПЕЛАМСЬКОМУ ДУШІЄВІ» СКАСУЮТЬ, — ЗАЯВИЛА ПОЛІЦІЯ ТЕМЗИ

ДЖОН НЕВІЛЛ НЕВИННИЙ. ЯК ПОЛІЦІЯ

ПРИПУСТИЛАСЯ ТАКОЇ ПОМИЛКИ?

УБИВЦЯ ЕЙПРІЛ — НАРЕШТІ СПРАВЕДЛИВІСТЬ?

Ганна натиснула навмання на один із заголовків. Одразу побачила Невілла, що насуплено позирав на неї зі своєї ідентифікаційної картки. Потім — Ейпріл, світлину з її інста-граму, на якій вона грайливо озирається через плече у своїй яскраво-смарагдовій суконці.

Вона глянула на них обох. Зрозуміла, що вперше за десять років може подивитися їм у вічі, хай навіть її очі тонуть у сльозах.

Доторкнулась до їхніх облич — до Джона та Ейпріл — так, ніби вони могли відчути її через екран, через десятиліття, через смерть.

— Простіть, — прошепотіла вона. — Простіть, що я підвела вас.

Вона сиділа, втративши лік часу й втупившись у їхні обличчя: таємниче й усміхнене в Ейпріл, похмуре й обурене в Джона. Та потім її телефон завібрував, сповіщаючи про новий електронний лист, а на екрані вигулькнуло сповіщення. Автор: Ґерайнт Вілльямс. Тема: «Як Ви?».

Вона відкрила лист.

Ганно, вітаю.

Ґерайнт на зв’язку. Сподіваюся, у Вас із дитиною все гаразд.

А ще сподіваюся, що Вілл почувається краще. Я говорив з Новембер про ту ордалію, яку Ви пережили через Г’ю. Мені прикро, що Вам довелося пізнати такий жах. Важко повірити, бо він видавався добрим хлопцем, а як з'ясувалося, пошив нас усіх у дурні.

Я двічі подумав, перш ніж написати Вам, адже певен, що у Вас удосталь клопотів через поранення Вілла, та й пологи через кілька тижнів. А ще, можливо, Ви не готові говорити (до того ж я не знаю, скільки можете розповісти, поки поліція не закінчить своєї роботи). Однак я знову взявся працювати над подкастом. Звісно, він буде дещо іншим, ніж я собі уявляв. Невинність Невілла більше не викликає сумнівів, а більшість із тих десяти запитань, які я поставив у своїй статті, тепер мають відповіді. Тож подкаст буде радше про Ейпріл і її життя, а також про ланцюговий ефект цього злочину. Про те, як ЗМІ ставилися до неї, її родини тощо. Його назва — «ТА ДІВЧИНА». Новембер погодилася бути виконавчою продюсеркою, і я дуже задоволений, як усе розвивається. От що хотів сказати: якщо Ви матимете бажання поговорити, викласти власну версію подій, то я буду дуже радий, вважатиму це за честь. Ось і все. Вибір за Вами. Я не нарікатиму, якщо Ви відмовитеся або скажете, що ще не готові.

Я дуже радий, що нам зрештою вдалося домогтися певної справедливості для Невілла. Очевидно, що він був досить проблемною людиною, проте на таку долю не заслуговував — ніхто не заслуговує на таке. Я завжди буду вдячний Вам за те, що ви довели справу до кінця.

У будь-якому разі не відповідайте одразу. Не поспішайте й обдумайте мою пропозицію. Я завжди чекатиму, коли будете готові поговорити - хай навіть через шість тижнів, пів року чи ще довше.

Ґерайнт

P.S. Перший епізод ще не закінчено, однак надаю посилання на «сирі» записи. Можливо, захочете послухати. Пароль — «Новембер».

Навіть не подумавши, Ганна перейшла за посиланням. Раптом тишу порушив голос — не Ґерайнтів, як вона очікувала. Натомість то був до болю знайомий голос, від якого її руки вкрилися сиротами. Високий і писклявий, той, що колись змушував її здригатися від однієї лише думки про нього. Говорив Джон Невілл. Та голос був інший, відрізнявся від того, що закарбувався в її спогадах. Не був войовничим і пихатим. А... сумним.

«Ейпріл Кларк-Клівден була однією з найкрасивіших дівчат, яких я бачив у своєму житті, — мовив він. Від його голосу маленькі смужки на екрані підіймались і падали. — Її називали “та дівчина”, бо вона мала все — вроду, гроші та й не без розуму була, бо інакше ж, думаю, не потрапила б до Пеламу. Усі її знали або чули про неї. А хтось відібрав у неї все. Це завжди гнівитиме мене. Я хочу, щоб той “хтось” заплатив».

Ганна вимкнула запис і на якусь мить завмерла, ховаючи обличчя в долонях і стримуючи сльози. Дитина в її животі заворушилася. Вона подумала про Невілла, про правду, про те, як замовчували його голос. Подумала про Ейпріл. Подумала про решту свого життя, що простягнулося перед нею — життя, якого вже не буде в них обох.

Її дихання вирівнялося.

Вона підійшла до лептопа, ввімкнула його й відкрила лист від Ґерайнта. Хотіла відповісти до того, як передумає.

Дорогий Ґерайнте,

тішуся вісточці від Вас. Бачила в новинах, що Ви виступаєте представником родини Кларк-Клівденів. Дуже рада, що підтримуєте Новембер у спілкуванні зі ЗМІ. Щодо моїх справ: дякую, усе гаразд. У Вілла теж. Він поки в лікарні, та лікарі обіцяють невдовзі його виписати.

Хоч Ви й просили не відповідати одразу, але я все ж таки напишу зараз. Хочу, щоб Ви знали мою відповідь і розуміли, що вона не зміниться.

Я готова. Але не поговорити. Певною мірою маю відчуття, що я тільки й розмовляла. Знову й знову розповідала свою версію: поліції, судам, Вам, Новембер і Віллові. Розповідала її понад десять років.

Я вже все сказала. А тепер настав час замовкнути і йти далі.

Я прослухала перший епізод Вашого подкасту. Сподіваюся, що він стане хітом. Ви знаєте правду й добре розповісте її. Ейпріл заслуговує на вшанування, а голос Невілла — бути почутим.

Та я сказала достатньо. Я присвятила достатньо свого життя смерті Ейпріл.

Бережіть себе. Будьте здорові. Піклуйтеся про Новембер. Ви їй потрібні.

Щиро —

Ганна

Вона на мить затримала курсор на кнопці-літачку, а потім впевнено натиснула на неї — лист полетів. Потім прикипіла поглядом до своїх вхідних і до стовпчика тек біля непрочитаних. «Рахунки». «Дім». «Особисте». «Квитанції». А потім, зрештою, «Запити».

Вона поволі навела курсор на теку й відкрила її. А тоді вперше за багато років, можливо, навіть уперше в житті проглянула список електронних листів.

Ганно, нам треба терміново поговорити! За гонорар

Повідомлення для Ганни Джонс щодо справи пеламського душія

Важливі новини щодо справи Кларк-Клівден!!! Терміново!!!

ITV News просить надати коментарі щодо новин у справі Ейпріл

Запит на інтерв’ю для Mail — будь ласка, перешліть міс Джонс

Їх тут десятки. Сотні. Тисячі. За багато-багато-багато років. Дуже й дуже поволі Ганна навела курсор і натиснула «Вибрати всі». На екрані вигулькнуло діалогове віконце: «Вибрано всі повідомлення (50) на цій сторінці. Вибрати всі повідомлення (2758) у “Запитах”?»

Вона натиснула «Вибрати всі повідомлення (2758)». Потім — кнопку видалення.

«Ця дія буде застосована до всіх 2758 бесід у “Запитах”, — попередив її комп’ютер. — Продовжити?»

Ганна натиснула «Ок».

Сторінка на мить зависла, ніби даючи їй час передумати... а потім екран спорожнів. «Бесід у “Запитах” немає», — повідомили їй.

Знову пролунало сповіщення — прийшов новий електронний лист. Ганна глянула на нього. Від якогось незнайомого репортера, Пола Ділона. Тема: «Терміновий запит на коментар щодо скасування вироку Невіллу для вечірнього випуску новин».

Ганна натиснула «Видалити» й побачила, як лист безслідно зник. Згодом закрила лептоп, підвелася, довго й протяжно потягнулася, відчуваючи, як дитина всередині неї заворушилася, ніби насолоджуючись додатковим простором. Стегна і хребет захрумтіли. Вона глибоко вдихнула й видихнула.

Потім підійшла до шафи в кутку вітальні, де вони зберігають викрутки, шестигранні ключі й запасні запобіжники. Витягнула коробку з інструментами, перенесла її до вікна й звільнила широкий простір на килимі.

Час настав. Треба зібрати дитяче ліжечко.

ПОДЯКИ

Ця книга була оцифрована з турботою для всіх, хто цінує українську літературу та знання. Наша мета — збереження та популяризація української книги в цифровому форматі, щоб кожен мав доступ до якісних текстів.

Якщо ця книга стала для вас корисною і ви бажаєте підтримати оцифрування нових видань, ви можете зробити благодійний внесок:

🔹 ПриватБанк — підтримати тут

(4731-1856-8903-8245)

🔹 Monobank — підтримати тут

(4441-1110-7061-1623)

🔹 PayPal — підтримати тут

(ternopulka@gmail.com)

Також запрошуємо вас підписатися на наш канал, щоб дізнаватися про нові цифрові книги та цікаві проєкти.

📌 Наш канал в телеграм: БУКХАБ

Дякуємо, що обираєте українське! 📖💙💛

ПОДЯКИ ВІД АВТОРКИ

Братися за роман завжди страшно (а я не забула, як воно робиться? а сюжет буде вдалим?), а писати про Оксфорд — це особливий виклик: він так часто виринав у різних прекрасних книжках, що додавати ще своє творіння до того стосу видається мало не марнославством. Надто ж лячно стає тим, хто, як і я, не навчався в Оксфорді. Тож висловлюю найщиріші подяки своїм друзям, які відповідали на мої запитання про тонкощі життя в коледжі й вступні іспити, а також радили, де я могла б дати волю фантазії в ім’я свободи творчого лету — зокрема Кейт Белл і Крісу Мору, Розі Веллзлі, Джо Мошенські, Бет й Аманді Дженнінґс. Дякую також Фіоні Ніксон, яка відповідала на мої запитання про вивчення медицини. Річ певна, що будь-які вигадки, як і всякі відверті неточності пов’язані винятково з моїми рішеннями. Ба більше, Пеламський коледж — плід моєї фантазії, а його освітні вади не мають жодного стосунку до справжніх оксфордських коледжів.

Висловлюю подяку Семові Ґордону за його консультації щодо забору ДНК й огляду місця злочину, а Колінові Скотту — за неоціненну допомогу й пояснення різних аспектів судових справ (а також низки інших нюансів).

Найщиріші подяки висловлюю також двом своїм читачкам, які в межах аукціону підтримали благодійну протиракову організацію Young Lives vs. Cancer, також відому як CLIC Sargent. Їхні імена фігурують у романі. Робін Ґрант і Рубі Рей, я не доберу слів, щоб описати значення ваших щедрих пожертв. Сподіваюся, що вам сподобаються персонажі з вашими іменами.

Величезна й сердечна подяка моїй дивовижній агентці Еві та її блискучим помічникам Людові й Стівенові. Окрема подяка кожній людині з маленької армії, яка працювала над цією книжкою за лаштунками видавництва Simon & Schuster у Сполученому Королівстві, США й Канаді, а також іншим закордонним видавництвам. Елісон, Джен, Сюзенн і Ніті, я щодня дякую вам за вашу феноменальну редакторську майстерність і віру в мене та моїх персонажів. А також Іянові, Джессіці, Сідні, Сабі, Кетрін, Тейлор, Адрії, Мейв, Феліції, Кевінові, Маккензі, Джиллові, Домові, Ніколасові, Гейлі, Сарі, Гаррієті, Меттові, Франчесці, Дженніфер, Еймі, Саллі, Еббі, Анабель, Каролайн, Джеймі, Джонові Полу, Бріджид і Лізі — я заборгувала уклінні подяки кожному й кожній, бо ж саме ви допомогли випустити цю книжку у світ і познайомити з нею читачів. Вона неймовірно покращала (не кажучи вже й про те, що значно погарнішала) відтоді, як я вперше надрукувала слово «Кінець», тож я завжди буду вдячна за турботу й увагу, яку ви приділяєте творінням моєї уяви.

Люблю й цілую свою родину. Так, ви не мали жодного стосунку до цієї книжки, хіба дали мені трохи простору для її написання, однак завдяки вашому товариству ті години, коли я не писала, були значно веселішими.

Насамкінець дякую своїм читачам — зокрема людині, яка зараз читає ці рядки — ця книжка без жодних перебільшень живе завдяки вам, тож дякую кожному з вас.

Примітки

1

The BioMedical Admissions Test — біомедичний вступний іспит (тут і далі — прим. ред.).

2

Антидепресант.

3

Наркотичний засіб, яким усувають украй болючі синдроми.

4

Прошу (ісп.).

5

Ускладнення вагітності, головний симптом якого — підвищений тиск.

6

Сирна тарілка.

7

Синдром порушення активності й уваги.

8

Когнітивно-поведінкова терапія.

Content

Веа Рут Та дівчина

Рут Веа - Та дівчина

ДО

ПІСЛЯ

ДО

ПІСЛЯ

ДО

ПІСЛЯ

ДО

ПІСЛЯ

ДО

ПІСЛЯ

ДО

ПІСЛЯ

ДО

ПІСЛЯ

ДО

ПІСЛЯ

ДО

ПІСЛЯ

ДО

ПІСЛЯ

ДО

ПІСЛЯ

ДО

ПІСЛЯ

ДО

ПІСЛЯ

ДО

ПІСЛЯ

ДО

ПІСЛЯ

ДО

ПІСЛЯ

ДО

ПІСЛЯ

ДО

ПІСЛЯ

ПІСЛЯ

ПІСЛЯ

ПІСЛЯ

ПІСЛЯ

ПІСЛЯ

ПІСЛЯ

ПІСЛЯ

ПІСЛЯ

ПІСЛЯ

ПІСЛЯ

ПІСЛЯ

ПІСЛЯ

ПІСЛЯ

ПІСЛЯ

ПІСЛЯ

ПІСЛЯ

ПІСЛЯ

ПІСЛЯ

КІНЕЦЬ

ПОЧАТОК

ПОДЯКИ

ПОДЯКИ ВІД АВТОРКИ

Примітки