Софи Хана

Убийства в Кингфишър Хил

Нови мистерии с Еркюл Поаро #4

Книгата се посвещава на Хелън А., моя приятелка и изключителен фен на Агата, също като мен.

Глава 1

Среднощна сбирка

Тази история не започва посреднощ, а десет минути преди два часа следобед на 22 февруари 1931 г. Именно тогава взеха да се случват странните неща — докато мосю Еркюл Поаро и инспектор Едуард Кечпул (негов приятел и разказващ настоящата история) се намираха на лондонската „Бъкингам Пелъс Роуд“ с още трийсетина непознати. Групата бе доста рехава — никой от хората не бе прекалено близо до останалите, но все пак бе ясно, че са заедно.

Мъже, жени и едно дете (бебе, така стегнато повито, че приличаше по-скоро на мумия) щяхме да бъдем спътници в пътуване, което ми изглеждаше странно и озадачаващо много преди да осъзная по-късно колко необичайно ще се окаже.

Бяхме се събрали край автобуса, който трябваше да ни отведе до прочутото провинциално имение „Кингфишър Хил“, близо до Хейзълмиър в Съри, според мнозина, място с изумителна природна красота. Независимо че пристигнахме доста по-рано от обявения час, на никой от нас, пътниците, не бе позволено да се качи в автобуса, затова треперехме във влажния февруарски студ, потропвахме с крака и топлехме ръцете си в ръкавици с дъха си, доколкото можем.

Беше един от онези зимни дни, които са сумрачни още от сутринта и остават все така потискащи през всичките си часове, все едно е среднощ.

В автобуса имаше трийсет места, а щяхме да пътуваме трийсет и двама, включително пеленачето, в здравата прегръдка на майка му, а всички останали трябваше да заемем седалките от двете страни на пътеката. Групата ни включваше и един представител на автобусната компания.

Докато треперех от студ до Поаро, ме порази мисълта, че имам доста повече общо с пеленачето, отколкото с който и да е от останалите пътници. Трийсет души от общо трийсет и двамата тук знаеха защо отиват там, където отивахме в онзи ден. Поаро беше един от тези щастливци. Шофьорът на автобуса също бе наясно — така си осигуряваше храната, убедителен мотив, откъдето и да го погледнеш.

Аз и бебето обаче бяхме единствените, които нямахме и най-бегла представа защо ще се качим в ярко изрисувания автобус, но само единият от двама ни възприемаше невежеството си като проблем. Всичко, което знаех досега, беше крайната точка на пътуването — „Кингфишър Хил“, частно провинциално имение от деветстотин акра, с голф клуб, два тенис корта, плувен басейн, проектиран и построен от знаменития архитект сър Виктор Маркъл, който беше забележителен с това, че водата му е топла през цялата година.

Провинциален дом в спокойствието и зеленината на „Кингфишър Хил“ е по джоба единствено на най-богатите, но това не пречи на лондончани от всички класи да го обсъждат до безкрай. Вероятно и аз щях да съм развълнуван от първото влизане през благословените порти, стига Поаро да не бе така твърдо решен да не разкрива пред мен причината за нашето посещение. Обаче мисълта, че ме държи „на тъмно“ повече от обичайното, се оказа прекалено голям дразнител. Дали не съм на път да срещна бъдеща кралица? В Скотланд Ярд понякога говореха, че обитателите на „Кингфишър Хил“ са предимно кралски персони и аристократи, а при пътуване, замислено от Поаро, всичко беше възможно.

Автобусът тръгна точно в два часа и не бих казал, че събитията, станали преди шофьорът да се провикне с жизнерадостното „Потегляме, дами и господа“, са отнели четвърт час. Поради това уверено мога да посоча два без десет като момента, в който забелязах нещастната жена с някак си безлично лице.

Мога да ви кажа също, че първоначалното заглавие на тази глава беше „Жената с безличното лице“. Поаро го предпочиташе и протестира, когато му заявих, че съм го променил.

— Кечпул, притежаваш дълбоко вкоренена естествена склонност към необосновани твърдения — заяви Поаро и ме погледна гневно. — Защо даваш на тази най-важна глава заглавие „Среднощна сбирка“, което ще предизвика объркване? Нищо значимо не е станало в полунощ в този или в който и да е друг ден! Беше си посред бял ден, докато чакахме в студа, почти превръщайки се в бучки лед, без да получим обяснение защо вратите на онзи char-a-banc[1] не са отворени, за да влезем на топло вътре — Поаро млъкна и се намръщи. Изчаках докато разплете двата отделни източника на раздразнението си, които, без да иска беше заплел в жлъчния си коментар. — Категорично не беше посреднощ.

— Но аз го казвам в моя…

— Да, да, наистина го казваш, твое задължение е, n’est ce pas[2]! Измислил си, без никаква необходимост, изискване immediatement[3] да заявиш, че конкретното условие не е спазено. Това е алогично, non[4]!

Кимнах смирено. Мисля, че щеше да прозвучи много надуто да му дам отговора, който се въртеше в ума ми. Поаро може и да е най-добрият детектив в цял свят, но не е твърде добър разказвач на истории в писмена форма, и макар и рядко, все пак понякога греши. Посред бял ден си остава погрешно описание на онзи конкретен следобед, както вече споменах, а казвам среднощ не като час от деня, а като метафора, израз, и си е съвсем на място във връзка с нашия случай. Ако заглавието „Среднощна сбирка“ върху корицата на книга не бе привлякло погледа ми на тръгване в онзи ден, навярно никога нямаше да узнаем кой е отговорен за убийствата в „Кингфишър Хил“.

Но аз изпреварвам събитията. Трябва да се върна на студената улица в деня 22 февруари. Разбирах защо трябваше да чакаме навън, в безмилостния вятър, и дори Поаро не го разбираше. Става дума за суета, както често се случва, когато са замесени човешки същества… Става дума по-специално за суетата на Алфред Биксби, ескуайър, собственик на новоизлюпената автобусна компания „Кингфишър“[5], и искаше всички ние да се насладим на красотата на транспортното средство, което щеше да ни превози. Откак двамата с Поаро пристигнахме, той се залепи за нас, все едно е привлечен от силата на гравитацията. Така беше порозовял от удоволствие, че великият Еркюл Поаро е сред пътниците му, та сякаш е готов да игнорира всички останали. Не мога да кажа, че се почувствах облагодетелстван от това отношение. Близостта до приятеля ми като пътуващи, заели съответното място, гарантираше единствено, че трябва да изтърпя всяка дума, насочена към него.

— Не е ли великолепен, мосю Поаро? Синьо и оранжево — като окраската на земеродното рибарче! Нов-новеничък! Вижте само формата му! Красива, бих казал, не сте ли съгласен, мосю Поаро? Няма втори като него на пътя! Последна дума на лукса, естествено! Погледнете вратите само, затварят се идеално — грандиозно постижение на дизайна и инженерните науки. Вижте ги само!

— Наистина е много хубав — отговорих дипломатично, знаейки, че ще ни бъде позволено да се качим едва след като сме се възхитили в достатъчна степен на возилото на г-н Биксби, а Поаро изсумтя, очевидно нямаше никакво желание да се преструва.

Биксби беше слаб, с ъгловато лице и изпъкнали, натрапчиво взиращи се в теб очи. Когато забеляза две жени с шапки, увити зиморничаво в палтата си, да вървят по отсрещната страна на улицата, той привлече вниманието ни към тях и внезапно изкряска:

— Онези дами са прекалено закъснели! Ха-ха! Трябвало е да си резервират места предварително. Ако желаете да пътувате с автобусна компания „Кингфишър“, не може да си позволите да разчитате на случайността, защото няма да остане място за вас! Съжалявам, дами!

Двете жени вероятно го чуха, но не му обърнаха внимание, и продължиха по пътя си; едва ли изобщо щяха да забележат присъствието ни, ако Биксби не се беше провикнал към тях. Те не се интересуваха нито от автобусната компания „Кингфишър“, нито от нейния синьо-оранжев представител. Откровено натрапливото и недостойно поведение на Биксби ме накара да се запитам дали фирмата му наистина е толкова печеливша, колкото се опитва да ни убеди през цялото време досега.

— Чу ли това? Наложи се мистър Биксби да откаже на две дами — обърна се мъж близо до мен към своята спътница. — И правилно, щом не са се записали… Той каза, че всички сме тук, нали, след като ни провери по списъка си? Не разбирам защо наистина хората не си планират пътуванията от по-рано.

И без това вече бях достатъчно вкиснат за деня, та се подразних още повече че недодяланата измама на Биксби заблуди поне двама души.

Продължих да кимам и издавах съответните одобрителни възклицания в правилните моменти, поне така се надявах, докато той обясняваше как се е родила фирмата му, нещо от рода на как повечето хора не са инициативни и не са в състояние да си представят нещо, което все още не съществува… че самият той притежавал имот в „Кингфишър Хил“ благодарение на доходи от предишно начинание, обясняваше за неудобството да се стигне до Лондон, въпреки че е относително близо в географско отношение… че не позволил на страха да го спре дори когато националната, както и глобалната икономика били в настоящото си катастрофално състояние…

Помня, че си помислих — „Е, щом и Алфред Биксби притежава къща в «Кингфишър Хил», тогава значи не са само кралски особи и аристократи“, секунди преди да видя жената, която стоеше сама на опашката на групата ни, и забелязах ужасеното й изражение и странното й лице…

В този миг всички други разсъждения излетяха от ума ми.

„Безлично лице“, измърморих под нос.

Никой не ме чу. Алфред Биксби беше зает да облива Поаро със списъка от безкрайните провали на Рамзи Макдоналд и неговото „фаворизиращо Русия правителство от негодници и мошеници“, И думите му някак заглушиха моите.

Прецених, че жената е на около двайсет години. Носеше модна зелена шапка и зелено палто над избеляла, почти обезцветена рокля, която имаше вид на поне сто пъти прана. Обувките й също бяха износени.

Не беше лишена от привлекателност, но кожата й бе подчертано бледа, някак безкръвна, а чертите й имаха едно общо качество, което мога да опиша така — сякаш някой е спрял, преди да нанесе последните щрихи, които биха й придали по-традиционна привлекателност. Устните й бяха тънки, безцветни, и здраво стиснати, а очите й напомняха на две черни дупки в пръстта. Като цяло, на лицето й сякаш не достига малко повече детайл и форма, мислех си, частите, които бяха хлътнали, би трябвало да бъдат малко по-изпъкнали.

Обаче всичко дотук беше просто наблюдение. Онова, което всъщност привлече вниманието ми и ме обезпокои, бе, че тя изглеждаше уплашена, някак отвратена и нещастна до дъното на сърцето си и всичко това се излъчваше от нея едновременно. Сякаш само преди минута е преживяла най-ужасния и мъчителен шок. Погледът й беше прикован в автобуса — гледаше с широко отворени очи и с някак безумен израз, и мисля, че никакво неодобрение на странните нюанси на синьо и оранжево не би могло да обясни такъв поглед. Ако превозното средство не беше нещо неодушевено, бих могъл да заподозра, че докато всички ние сме гледали в друга посока, тази жена е станала свидетел как се извършва изключително жестоко престъпление…

Стоеше във външния кръг на малката ни група и явно беше сама. Без никакво колебание се приближих до жената.

— Извинете, простете, че се натрапвам, но изглежда, сте преживели ужасен шок. Мога ли да ви помота по някакъв начин?

Ужасът на лицето й беше толкова дълбок, че изобщо не се запитах дали пък не виждам проблем там, където няма такъв.

— Не, благодаря ви — думите прозвучаха някак неясно, а тя самата бе сякаш доста разсеяна.

— Сигурна ли сте, госпожо?

— Да, аз… Да, благодаря ви.

Тя се отдалечи на четири-пет стъпки от мен в посока към автобуса.

Не можех да настоявам да й окажа помощ в момент, когато тя категорично я отказва, затова се върнах при Поаро и Алфред Биксби, но продължих да следя поведението й, което скоро стана още по-възбудено. Започна да крачи в кръг, устните й се движеха, без да издават звук и нито за миг ужасеното изражение не напускаше лицето й.

Готвех се да прекъсна монолога на Биксби и да привлека вниманието на Поаро към обекта на тревогите ми, когато чух висок женски глас вляво от мен да казва презрително:

— Виждате ли онази жена, там? Какво, за Бога, й има? Вероятно майка й я е изпуснала на главата, когато е била бебе.

Майката на пеленачето ахна и притисна детето си още по-здраво към гърдите си.

— Няма нужда от обиди, мис — обади се възрастен мъж и забележката му предизвика одобрително мърморене сред групата.

Единствените хора, които не уловиха размяната на тези реплики, бяха жената с безличното лице и Алфред Биксби, който продължи да залива Поаро с думи, макар той вече да не го слушаше.

— Тя наистина изглежда разстроена — каза някой. — Трябва да проверим дали името й е в списъка с пътниците.

Думите му предизвикаха хор от забележки.

— Мистър Биксби вече каза, че всички сме тук.

— Тогава какво пречи да се отворят вратите? Шофьор! Вие сте шофьорът, нали? Може ли вече да се качваме?

— Предполагам, че след като името й е в списъка, значи не е побъркана, или избягала от някоя лудница, макар поведението й да показва точно обратното — високо заяви невъзпитаната жена, както я определих мислено.

Тя също беше млада, приблизително на същата възраст като девойката с безличното лице. Гласът й прозвуча в абсолютен дисонанс със злобата в думите й — мога да го определя като изненадващо музикален и женствен, лек, ясен, почти искрящ.

„Ако диамантите можеха да говорят, щяха да имат нейния глас“, помислих си неволно.

— Онзи джентълмен говореше с нея преди няколко секунди — възрастна дама махна почти обвинително с ръка към мен, после се обърна и ме изгледа. — Какво й казахте? Познавате ли я?

— Не — отвърнах, — просто забелязах, че не изглежда добре и я попитах дали има нужда от помощ. Отговори ми, че няма.

— И така, дами и господа — намеси се Алфред Биксби, нетърпелив да насочи вниманието обратно към обекта на своята гордост и радост, — време ли е да разкрием луксозния интериор на тази чисто нова красавица? Е, аз смятам, че е време!

Няколко души веднага се втурнаха, бързаха да се скрият от студа в автобуса, но аз останах встрани и видях как жената с безличното лице се отдръпна от отворените врати на автобуса, сякаш се страхува, че може да я погълнат… Чух гласа на Поаро до себе си.

— Да вървим, Кечпул, поех достатъчно от чистия ви английски въздух за един ден. А, ти наблюдаваш la pauvre mademoiselle[6].

— Какво, по дяволите, й има, Поаро?

— Не знам, приятелю, вероятно умствените й способности са увредени.

— Не мисля — обърнах се към него, — когато я заговорих, ми се стори съвсем нормална и с ясен разсъдък.

— В такъв случай състоянието й трябва да се е влошило след това.

Отидох при нея още веднъж и казах:

— Ужасно съжалявам, че се натрапвам отново, но сигурна ли сте, че нямате нужда от помощ? Казвам се Едуард Кечпул, полицейски инспектор от Скотланд Ярд и…

— Не! — устата й се изкриви при изричането на думата, — не може да сте!… Невъзможно е!

Тя се отдръпна от мен, блъскайки се в жената с бебето, сякаш не виждаше нищо и никой, освен мен. Първия път, когато я заговорих, беше прекалено потънала в тревогите и страховете си, за да ме забележи, сега обаче съсредоточи вниманието си само върху мен, без да забелязва нищо от останалия свят.

— Кой сте вие? — настоя тя. — Кой сте в действителност?

Поаро бързо ми се притече на помощ.

— Мадмоазел, мога да ви уверя, че това е самата истина. Двамата с инспектор Кечпул пътуваме заедно, аз съм Еркюл Поаро.

Думите му предизвикаха видим ефект, а поведението й внезапно се промени. Огледа се наоколо и изглежда за първи път осъзна, че е привлякла любопитните погледи на мнозина пътници. Главата й клюмна и жената прошепна:

— Простете ми, инспекторе, разбира се, че сте този, който казахте, че сте, не знам какво ме прихвана.

— Какво става с вас? — попитах я вече съвсем директно, за трети път.

— Нищо, добре съм.

— Трудно ми е да го повярвам, госпожице.

— Ако имах нужда от помощ, щях да я поискам, инспекторе, сър. Моля ви, не се безпокойте за мен.

— Добре — отвърнах, но изобщо не бях удовлетворен от отговорите й. — Да се качваме ли? — посочих към автобуса и бях много любопитен да видя дали оттук нататък ще се държи разумно.

Въпреки досегашното й неуравновесено поведение, сега не показваше никакви признаци на нестабилност. Проблемът очевидно е бил емоционален.

— Аз… вие… — заекна тя.

— Да сядаме на нашите места, Кечпул — твърдо заяви Поаро. — Двамата с теб, приятелю. Тази млада дама иска да бъде оставена сама.

При тези думи по лицето на жената се изписа видимо облекчение и след като с Поаро вече явно се съюзиха срещу мен, наложи се да приема поражението. Когато се качихме в автобуса и оставихме куфарите си при останалите, тя се отдръпна. Вероятно името й не е в списъка с пътниците на Алфред Биксби и тя нямаше, и никога не е имала, намерение да пътува за „Кингфишър Хил“. Като се замисля, май не видях да носи куфар, нито пътна чанта, нито пък дамска. Може да се е мушнала между нас, за да се скрие от някого. Реших, че след като никога няма да узная истината, няма никакъв смисъл да продължавам с размишленията си.

Когато влязох в автобуса, видях, че има доста места. Но обяснението беше просто — много хора бяха слезли, изгарящи от желание да чуят как разпитвам жената със странното лице. Сега, когато разговорът вече приключи, всички си спомниха колко им е студено. Зад мен се струпа тълпа от нетърпеливи хора.

— Напред, ходом марш! — изкомандва някой тихо.

— Да, побързай, Кечпул — обади се и Поаро.

Последвах съвета му и продължих напред, но след секунда рязко спрях. С периферното си зрение мернах книга, оставена отворена на една от седалките в автобуса и с корицата нагоре. Ясно се виждаше заглавието. Възможно ли е…?

Разнесоха се недоволни възклицания, не на последно място и от страна на Поаро, докато направих крачка назад, принуждавайки хората зад мен да направят същото, защото исках да видя по-добре корицата. Сигурен съм, че бях видял нещо погрешно, заглавието на книгата беше „Среднощна сбирка“. Премигнах и отново погледнах. Да, категорично е „Среднощна сбирка“, и все пак не ме напускаше силното усещане, че видях две съвсем различни думи.

— Какво е намислил онзи младеж отпред? — чух глас с американски акцент да се провиква от задръстването, което предизвиках в прохода. — Сума народ чакаме тук!

— Alors, on y va[7], Кечпул — подкани ме Поаро.

В същия момент една ръка се пресегна и грабна книгата от седалката. Бързината на действието прекъсна мисловния транс, в който бях изпаднал, и вдигнах глава. Беше онази груба жена с диамантения глас. Тя притисна романа към гърдите си и ми хвърли гневен поглед, сякаш дори само с това, че съм го погледнал, съм го измърсил необратимо.

— Съжалявам, нямах намерение… — промърморих нещо като извинение.

Тя ме изгледа още по-гневно, всъщност лицето й приличаше на гласа й, което ме изуми. Ако към едното, или и към двете, се добави малко доброта и състрадание, ефектът би бил наистина очарователен.

Осени ме усещане за дежа вю: тази млада дама с нейните великолепно скулптирани скули, деликатен овал, сини очи и разкошна златисто руса коса, беше във всяко отношение любимият тип на майка ми, е, поне като външност. Всички жени, за които тя настояваше, че трябва да пожелая да се оженя, изглеждаха повече или по-малко като тази, но без гневната гримаса.

На безименния пръст на лявата си ръка собственичката — явно — на „Среднощна сбирка“ носеше пръстен с огромен рубин. „Съжалявам, мамо, закъснях“, помислих си с ирония. „Вече се е врекла на друг. Надявам се нещастникът да не е от чувствителния тип, защото иначе няма да преживее изпитанието.“

Извърнах се и се канех да продължа по пътеката, когато тя направи изключително специфичен и дребнав жест. Протегна ръка, все едно има намерение да върне книгата в същото положение на седалката, после съвсем показно спря точно преди да го довърши и остави ръката, с която я държеше, да се разлюлее във въздуха над седалката между нас двамата. Посланието й беше недвусмислено и тя ми отправи злобна усмивка, сигурна, че ще го схвана.

Каква неприятна жена! Наслаждава се на безмълвната си подигравка над мен. Усмивката й казваше „Нямам нищо против всеки друг да я види, но не и вие“. Наказваше ме за това, че съм любопитен досадник. Е, може и да има право. Сигурно се бях загледал прекалено втренчено.

След като се настанихме на местата си в задната част на автобуса, Поаро веднага се обърна към мен.

— Кажи ми, Кечпул, какво толкова интересно видя, та се почувства задължен да ни държиш на пътеката толкова дълго?

— Нищо, както се оказа, направих грешка. И не ви задържах чак толкова дълго… цялата история продължи не повече от няколко секунди.

— Каква грешка?

— Видяхте ли книгата, която жената чете, Поаро?

— Красивата ядосана жена?

— Да.

— Видях я, да, стискаше я много здраво.

— Явно се страхуваше, че може да я грабна от ръката й — отвърнах, — и точно нея исках да погледна още веднъж, книгата. Заглавието беше „Среднощна сбирка“. Когато я видях в първия момент, бях сигурен, че заглавието на корицата е „Майкъл Гедъркоул“. Вероятно съм се подвел по началните букви.

— Майкъл Гедъркоул — Поаро сякаш се заинтригува, — адвокатът Майкъл Гедъркоул? Това е любопитно, Кечпул.

Запознахме се с Гедъркоул миналата година по време на едно изпълнено със събития пребиваване в Клоунакилти, Ирландия.

— Защо името на Майкъл Гедъркоул, с нищо незабележителен правист, ще е заглавие на книга, Кечпул?

— Ами, вероятно не би имало защо. И не беше. Просто сбърках, няма нужда да го обсъждаме повече.

— По-вероятно е Гедъркоул да е написал книга и неговото име да е било на корицата като автор — продължи разсъжденията си Поаро.

— Гедъркоул няма нищо общо тук, някакъв друг човек е написал книгата със заглавие „Среднощна сбирка“…

„Господи, моля те, нека това да е краят“, помолих се наум.

— Мисля, че разбирам защо си видял име, което не е било там, Кечпул… и защо е било точно това име.

Зачаках Поаро да продължи.

— Умът ти е зает с онази нещастна жена, която те обвини, че се представяш за инспектор Кечпул от Скотланд Ярд. Тя ни каза, че няма нужда от помощ, но ти не си съгласен, и затова си нащрек за някаква опасност. За нещо лошо. Alors[8], в частта от ума ти, която не е съгласна със собствените си заключения, правиш връзка между днешния инцидент и събитията от миналата година в Клоунакилти, където опасността наистина съществуваше и бе извършено ужасно зло.

— Вероятно си прав, Поаро. Тя, изглежда, все още не се е качила?

— Не мога да ти кажа, mon ami. Не я следя. Сега има по-важни неща, за които трябва да се погрижим. — Той извади малко, сгънато парче хартия от джоба на палтото си. — Прочети го преди автобусът да тръгне, защото не е разумно да се чете, докато си в движение, води до киселини в стомаха.

Взех листчето от ръката му с надеждата, че написаното ще ми разкрие защо отиваме в „Кингфишър Хил“. Вместо това се оказа, че се взирам в невероятно дълга поредица от най-миниатюрните думи, които някога съм виждал напечатани върху лист хартия.

— Какво е това? Някакви инструкции? За какво?

— Обърни я, Кечпул. Направих го.

— Сега виждаш ли? Да, инструкции са. Правила. Правилата на игра, която се играе с дъска и известен брой кръгли пулчета с „очи“ върху тях — играта „Пийпърс“!

— Очи?

— „Очи“, Кечпул — Поаро няколко пъти затвори и отвори широко своите, за да ми демонстрира.

Изглеждаше толкова нелепо, че бих се разсмял, ако не бях ядосан.

— За какво става дума, Поаро? Защо разнасяш правила на игра в джоба си?

— Не го правя — зелените му очи проблеснаха. — В твоите ръце са.

— Знаеш какво имах предвид…

— Нося със себе си нещо повече от правилата на тази игра. Нося и самата нея — в кутия в куфара ми! — Обяви го с някаква триумфална нотка в гласа. — Казвам ти да прочетеш правилата сега, защото съвсем скоро ние двамата с теб ще я играем. Ставаме експерти и ентусиазирани почитатели на играта! Ще забележиш, че минималният брой играчи е двама.

— Моля те, обясни ми… Не обичам настолните игри, мразя ги всъщност. И какво общо има тази игра с решението ти да ме водиш със себе си в имението „Кингфишър Хил“? Не ми казвай, че двете неща нямат нищо общо, няма да повярвам!

— Не мразиш играта, Кечпул, невъзможно е, защото никога не си я играл. Моля те, бъди отворен за новостите. Не е шах, все пак.

— А прилича ли на „Собствениците“? Тази пък въобще не мога да я понасям.

— Имаш предвид „Монополи“, ne ’est ce pas?

— Да, чувал съм да я наричат и така… Възмутителна загуба на време за всеки интелигентен човек.

— А! Pourrait-il être plus parfait.[9] — Поаро никога не беше изглеждал по-доволен. — Това са идеалните думи, които трябва да кажеш, когато пристигнем в дома на la famille Девънпорт!

— Кои са семейство Девънпорт? — учудих се.

— Трябва да го кажеш така, че всеки да го чуе: че презираш играта „Монополи“.

— За какво говориш, Поаро? Не съм в настроение за… — канех се да кажа „игрички“ — обичайната ти колекция от номера.

— Не притежавам никакви колекции, mon ami. А сега прочети правилата, моля те, не се бави, скоро ще потеглим.

Въздъхнах и започнах да чета, или по-скоро да се взирам в миниатюрните думички и да се опитвам да се концентрирам върху тях, но колкото и старание да полагах, не можех да ги разбера. Тъкмо се готвех да го кажа, когато чух възмутения глас на Алфред Биксби да се извисява над общата гълчава около нас.

— Боя се, че това е последният ви шанс, мис — каза той.

Седях на такова място, че го видях как се навежда напред, беше на едно от предните места непосредствено зад шофьора, точно срещу вратата, и отправяше забележките си към човек, който стоеше отвън.

— Никой автобус на компанията „Кингфишър“ не е забавял дори и с минута часа на потеглянето си и това е традиция, която възнамерявам да спазвам! Не сте единственото камъче на плажа, млада госпожице! Имам двайсет и девет други пътници, за които трябва да мисля, и които не искат да закъсняват… има и жена с пеленаче! Така че, тръгвате ли с нас, или не?

Тя е, промърморих под нос, когато миг по-късно се появи жената със странното лице.

Свиваше се, все едно я е страх, че Биксби може да стане от мястото си и да се нахвърли върху нея. Що се отнася до него, той наистина изглеждаше така, сякаш иска да направи точно това.

— Шофьор, затворете вратите — заповяда с овладян глас Биксби.

Шофьорът изпълни нареждането му. После завъртя ключа за двигателя.

Жената, по чието лице имаше следи от сълзи, остана неподвижна в предната част на автобуса.

— Моля, заемете мястото си, мис — обърна се Биксби към нея, — има само едно свободно, не е като да са дузини и да трябва да избирате! — той се изправи на крака и посочи. — Там, седми ред.

— Мисля, че наистина беше прав, Кечпул — каза Поаро. — Поведението на la pauvre започва да ми става интересно. Виж как усилено мисли, в ума й има загадка. Докато не я разреши, няма да знае…

— Да знае какво, Поаро?

— Дали иска да пътува с нас, или не. Собствената й нерешителност й създава голямо притеснение.

Когато тонът на неодобрителните забележки на другите пътници започна да се повишава, нещастната жена забързано се придвижи и седна. Секунди след това потеглихме, но не мина много и Биксби отново стана. Тръгна нагоре-надолу по пътеката с твърдото намерение да разкаже на всеки един от нас колко дълбоко съжалява, че едва не сме били принудени да претърпим забавяне при това пътуване, което несъмнено щяло да се окаже най-щастливото преживяване в нашия живот. Пропуснах някоя и друга дума благодарение на прекалено силния вой на двигателя. Биксби обаче не спомена това печално обстоятелство — не предложи нито извинение, нито обяснение — и от мълчанието му по въпроса заключих, че грохотът ще ни съпровожда по целия път до „Кингфишър Хил“.

След малката реч, вече от почти десетина минути разучавах правилата на „Пийпърс“, когато чух отчаян писък. Дойде от място на няколко седалки пред мен. Веднага след писъка жената със странното лице се появи на пътеката.

— Спрете, моля! — провикна се тя към Биксби. После се обърна към шофьора: — Спрете незабавно автобуса! Трябва… Моля, отворете вратите! Не мога да остана тук, да седя тук — Тя посочи към мястото си. — Аз… освен ако някой не пожелае да смени мястото си с моето, ще трябва да ме оставите да сляза.

Биксби поклати глава, горната му устна се сви.

— А сега вие ме чуйте, мис — каза той, докато бавно вървеше към нея.

Поаро се изправи и застана между жената и Биксби.

— Мосю, бихте ли ми позволили да се намеся? — каза той, като се поклони леко.

Биксби се поколеба, но после кимна.

— Стига това да не доведе до забавяне, мосю Поаро. Сигурен съм, че разбирате, тези хора имат домове и семейства, които ги чакат.

— Bien sûr[10] — Поаро се обърна към жената. — Mademoiselle, желаете да седнете на друго място, така ли?

— Да. Трябва. Аз… важно е. В противен случай не бих молила.

Категоричен, рязък глас, който ми беше добре познат, каза:

— Мосю Поаро, моля ви, бъдете така добър да изпълните желанието й и й отстъпете мястото си. Предпочитам да седя до световноизвестен детектив, отколкото до истерична глупачка. През последните петнайсет минути не прави нищо друго, освен да охка и да трепери, изключително досадно е.

Значи la pauvre mademoiselle, клетата госпожица, както Поаро я нарече, през цялото време бе седяла до собственицата на онази проклета книга! Нищо чудно, че не иска да остане там и секунда повече. Вероятно е направила грешката да погледне корицата на книгата и е получила съответното кастрене.

— Какво му има на мястото ви? — попита Поаро. — Защо желаете да се преместите?

Тя поклати диво глава, после извика:

— Няма да ми повярвате, но… ще умра, ако седя там. Някой ще ме убие!

— Моля ви, обяснете ми какво имате предвид — продължи Поаро. — Кой ще ви убие?

— Не знам! — проплака жената. — Но знам, че е това място. До пътеката, на седмия ред вдясно. Само това място и никое друго, така каза той. Нищо няма да ми се случи, ако седя на всяко друго място. Моля ви, сър, нека заема вашето място, а вие седнете на моето!

— Кой ви го каза?

— Мъжът! Един мъж… Аз… не го познавам.

— И ако седите точно на това място, какво ви каза той, че ще стане? — попита отново Поаро.

— Не ви ли казах току-що? — изстена жената. — Каза, че ще бъда убита! „Помни ми думите“, каза той. „Запомни предупреждението ми, или няма да слезеш жива от оня автобус“.

Глава 2

Опасното място

След като направи това изумително изявление, жената със странното лице стисна устни толкова решително, че по-нататъшният разговор стана невъзможен. Без да обръща внимание на възмутеното пелтечене на Алфред Биксби („Представяте ли си, мосю Поаро! Убийство в кола на автобусна компания «Кингфишър»? Такова нещо просто не може да стане!“), Поаро нареди на шофьора да спре, за да може клетата жена да излезе навън и да си успокои нервите.

Тръгнах по пътеката с намерение да се присъединя към тях, но един остър поглед на Поаро ми подсказа, че не съм поканен. Шофьорът спря автобуса встрани на улицата, по която се движехме в онзи момент. Познавам повечето райони на Лондон, но тази безлична редица от къщи и магазини ми беше напълно неизвестна. Имаше шапкарница и една сграда, която се извисява над останалите, с голяма табела на фасадата — „Макалистър & Синове ЛТД. Разчистване на помещения — продажба на цялата мебелировка със забележителна отстъпка!“ Никой от нас нямаше представа колко дълго ще трябва да чакаме, докато Поаро проведе конфиденциалния си разговор отвън. Хората в автобуса шушукаха и тонът на повечето издаваше възбуда.

— Кечпул!

Вдигнах очи и видях Поаро на пътеката до мен.

— Ела навън, моля те.

— Мислех, че искаш да…

— Последвай ме, Кечпул.

Заобиколихме автобуса и намерихме причината за нашето забавяне свита и трепереща до една стена.

— Това е инспектор Кечпул! — представи ме Поаро, все едно не се бях представил сам.

В този момент осъзнах, че все още държа правилата на играта в ръката си. Бързо сгънах листа и го прибрах в джоба. Жената вдигна очи, когато спрях пред нея.

— Не — каза младата жена, — не беше той. Сигурна съм, че не беше той. Съжалявам, вероятно всичко се е объркало в ума ми.

— Какво става? — попитах Поаро. — Кой не съм?

— Джентълменът, който казал на нашата приятелка тук, че ще бъде убита, ако седне на мястото вдясно от пътеката на седмия ред седалки.

— Моля? Да не би да предполагаш…

— Не предполагам нищо, Кечпул. Мадмоазел, не ми ли казахте преди по-малко от две минути, че мъжът, който е отправил това предупреждение към вас, е същият, с когото сте разговаряли, преди да се качим в автобуса? Този мъж, инспектор Кечпул, който стои пред вас сега, за него ли говорите?

— Да, казах го, но щом видях лицето му сега, разбрах, че съм сгрешила — проплака тя.

— Обаче има прилика между Кечпул и мъжът, който ви е казал, че ще бъдете убита, ако седнете на онова конкретно място?

— Да, сър! И двамата са високи, с еднакъв цвят на косата. Но… другият имаше странни очи.

— Странни в какъв смисъл? — попита Поаро.

— Не знам! Не мога да го обясня.

— Преди, докато чакахме да потеглим, вие настояхте да узнаете самоличността на инспектор Кечпул, нали така?

Младата жена кимна.

— Направихте го, защото тогава си помислихте, че е човекът, който ви е отправил онова странно предупреждение?

— Не! — извика тя, явно притеснена от предположението му. — Не, аз… не знам какво съм си мислила тогава. Струва ми се, че беше толкова отдавна…

— Оттогава са минали по-малко от трийсет минути — подсети я Поаро. — Не намирам нечестността ви за впечатляваща, мадмоазел, но има нещо друго, което намирам за още по-малко впечатляващо — измама, която включва и преструвка за амнезия! Не можете да измислите адекватна история, така че тази внезапна загуба на памет ви е твърде удобна, така ли е?

— Била съм честна през целия си живот — разрида се жената и аз изпитах симпатия към нея. — Има неща, които не искам да ви кажа… неща, които не мога да ви кажа. Истината е… Не повярвах, че инспектор Кечпул е този, за когото се представи, защото… ами, защото се страхувах от това, което може да ми се случи… вътре в автобуса. Всичко изглежда толкова нереално.

Чакахме да продължи.

— Ужасена съм от момента, в който онзи мъж ме предупреди, че може да бъда убита! Кой не би бил ужасен? Абсолютен непознат се появява от нищото, за да ти каже, че ще бъдеш убит, ако седнеш на определено място в автобус… Кой не би бил ужасен в това положение? Затова изпаднах в онова състояние. И после изневиделица се появява той — тя ме посочи — и започва да ми задава въпроси. Какво трябваше да си помисля? Ще ви кажа какво си помислих. „Дали това не е човекът, който е дошъл да ме убие, ако седна на грешното място? Да не би само да се преструва, че е полицай?“ Не че повярвах на това, което първият мъж ми каза, не му повярвах напълно, искам да кажа, защо някой ще иска да ме убива? Не съм навредила на нито една жива душа.

— И защо ще го прави в затвореното пространство на движещо се превозно средство, заобиколен от хора, които ще станат свидетели на престъплението, докато е извършвано? — промърмори Поаро. — Мадмоазел, моля ви, обяснете ми, след като сте повярвали, че има и най-минимална вероятност да бъдете убита, защо не се отказахте да се качите в автобуса?

При този въпрос тя сякаш се разтрепери от страх. — Аз… аз…

— Успокойте се, мадмоазел. Кажете истината на Еркюл Поаро и всичко ще бъде наред, обещавам ви.

— Ами, аз… аз просто не можех да повярвам, че е вярно! — каза тя. После от устата й се изля порой от думи. — Леля ми ме очакваше, и си бях купила билета, и не исках да я разочаровам. Тя ме очаква днес следобед и изобщо не е добре. Аз съм единствената, която си има на този свят. И си казах, че ще има много други места, на които мога да седна, но дори и така пак се страхувах. Кой не би се страхувал? И си казах — „Качвай се на този автобус, Джоан“, но някак си не можех да се накарам да го направя. После говорих с вас и с инспектор Кечпул, мосю Поаро, и вие най-любезно се опитахте да ми помогнете, но аз не исках да ви кажа какво ме тревожи. Не исках да съм в тежест на никого. И тогава ми хрумна идеята…

— Каква идея? — попитах аз. Тя ме погледна.

— Бях прекалено уплашена да се кача, когато вие го направихте, затова останах малко встрани. Тогава си помислих „Ами ако изчакам… и чакам… и чакам? Това ще е добър начин да проверя“.

— Аха! — възкликна Поаро. — Да, разбирам. Но, моля ви, обяснете на инспектор Кечпул.

Тя ми хвърли бърз поглед, после сведе очи.

— Ами, помислих си, че ще стане, ако съм последната, която се качи — продължи тя. — Тогава опасното място най-вероятно щеше да бъде заето и това би било успокоението, от което имах нужда… но после се качих и онова място не беше заето!

Това изобщо не ми прозвуча убедително.

— Ако заплахата е била свързана с едно определено място и никое друго, лесно бихте могла да се качите първа в автобуса и да седнете където си поискате, госпожице. С положителност това е бил единственият сигурен начин да избегнете онова, което всъщност стана: да се качите накрая и да видите, че опасното място, както вие го наричате, е единственото останало. Между другото, как си обяснявате това мистериозно обстоятелство? Дори да приемем, че има човек, който желае да ви убие и планира да го направи по време на днешното пътуване, и планът му разчита на това, че ще седнете на онова място, нашият евентуален убиец е трябвало да убеди останалите, които се качиха преди вас, да оставят точно това място незаето!

— Успокойте се, Кечпул — Поаро постави дланта си върху ръката ми.

— Но това е абсурдно — възмутих се аз. — Бих желал да чуя обяснението й защо не е била на миля в обратната посока, още в мига, когато е видяла, че единственото свободно място е точно това, за което е била предупредена.

— Това е уместен въпрос — съгласи се Поаро. — Мадмоазел?

— Нямах чувството, че имам избор — изхленчи тя. — Исках да сляза, но вратите вече бяха затворени и не желаех да създавам повече бъркотия… Всички изглеждаха толкова ядосани. И… о, няма да ми повярвате, но когато видях, че има само едно свободно място и то е същото онова, аз… ами, почти си помислих, че трябва да съм сънувала цялото това нещо, мъжът, предупреждението и всичко.

Тя потръпна и нахлупи зелената шапка още по-ниско, после сложи ръце на ушите си, все едно иска да ги защити от студа.

— Имах чувството, че полудявам! Как така съм предупредена от някакъв непознат, а сега ще се наложи да седна на точно същото това място? Струваше ми се абсолютно невъзможно. Както казахте, инспектор Кечпул, той би трябвало да уреди предварително всички останали да седнат на другите места. Как би могъл някой да го направи? Не може. Не би могъл. И затова ми се стори, макар и само за миг, че май леко откачам и съм сънувала всичко. Или, може би, е… знак от съдбата.

— Je comprends, мадмоазел. — Поаро й подаде носната си кърпа, за да си изтрие сълзите. — И защото не е имало никаква логика, вие сте изпаднали в паника и умът ви е спрял да функционира правилно. Ако е било предзнаменование, тогава явно сте обречена и в онзи момент не сте имали енергията да се съпротивлявате.

— Да, мосю Поаро, толкова добре обяснихте всичко.

— Предчувствията обикновено са за ужасни неща, ne ’est ce pas? — Поаро се усмихна. — А не просто предупреждения за ужасни неща.

За момент тя се обърка, после каза:

— Не мислех, че ще мога да се спася, ако е било речено да умра. Но страхът не ме напускаше и… ами, предполагам, че затова отново се изправих и казах онези неща.

— Разбира се — каза ведро Поаро. — Как е името ви? Пълното ви име, мадмоазел?

— Джоан Блайт.

— И леля ви живее в „Кингфишър Хил“?

— Моля? О, не, слизам две спирки преди него, в Кобъм.

Не знаех, че ще има спирки по пътя, но сега ми се стори напълно логично. Мнозина от пътниците в автобуса изобщо нямаха вид на хора, които могат да си позволят провинциална къща в „Кингфишър Хил“, нито на хора, отиващи да гостуват на човек, който има такава.

Изненадах се, когато в следващия момент чух Поаро да казва, че и ние пътуваме за Кобъм. Мигновеното предупреждение в погледа му ми заповяда да не възразявам. Означаваше ли това, че плановете ни внезапно са се променили, и то само заради Джоан Блайт и странната й история?

— Какви са името и адресът на леля ви? — попита я Поаро.

— О, не трябва да ходите при нея заради това, мосю Поаро. Моля ви, тя ужасно ще се разтревожи. Това няма нищо общо с нея, изобщо нищо. Умолявам ви, моля ви, не я въвличайте в тази ужасна история.

— Но ще ми кажете поне името й?

— Аз… аз бих предпочела да не го правя, ако нямате нищо против, сър.

— С леля си ли живеете?

— Да, почти от година вече.

Беше ли новият ни план да слезем от автобуса в Кобъм и да последваме Джоан Блайт до къщата на леля й? Или Поаро просто искаше тя да повярва, че ще го направим? Надявах се да е второто. Очаквах с нетърпение да видя как другата част от човечеството живее в „Кингфишър Хил“, макар че и първото си имаше своите предимства — и главното сред тях беше, че може да избегна разучаването на правилата на играта „Пийпърс“.

Поаро избра нов подход.

— Разкажете ни за срещата с мъжа, който толкова прилича на моя приятел Кечпул, като предположим, че този човек, който ви е предупредил, не е нито знак от съдбата, нито приумица на въображението. Кога и къде се срещнахте с него?

— Аз… аз не мога да кажа, не помня кога беше. Може би преди пет-шест дни. Що се отнася до това къде беше… беше на „Чаринг Крос Роуд“. Точно там беше!

Сигурен бях, че лъже. Може би не за всичко, но долових нещо в начина, по който изрече „Чаринг Крос Роуд“.

— Бях в града, за да купя някои неща за леля, излизах от един магазин и там стоеше той. Вече ви казах какво ми каза.

— Как започна разговорът? — попита Поаро. — Знаеше ли името ви?

— Да. Искам да кажа… ами, не каза така, не ме нарече мис Блайт или нещо подобно, но трябва да го е знаел, нали?

— Какво ви каза първо, преди всичко останало? — продължи Поаро.

— Не помня.

— Положете усилие да си припомните сцената, мадмоазел. Често можем да си спомним повече, отколкото си представяме, че можем.

— Не мога, аз просто… Всичко, което си спомням, е как ми каза, че скоро ще пътувам с автобус, и че ще е разумно да не сядам на мястото, което е на седмата редица и… всичко останало, както вече ви разказах!

Поаро потъна в мисли. Накрая каза:

— Eh bien, да продължим пътуването.

— Не! — очите на Джоан Блайт се разшириха от уплаха. — Не мога да седна там, казах ви!

Поаро се обърна към мен.

— Кечпул?

— Искате да сменя мястото си с мис Блайт — изрекох примирено.

— Non. Не мога да позволя да поемете такъв риск. Аз, Еркюл Поаро, ще седна на опасното място и ще видим дали убиецът ще се разкрие!

Бях изненадан и благодарен. За почти всички маловажни въпроси Поаро оставяше аз да понеса неудобствата, които иска да си спести. Беше приятно да знам, че когато е въпрос на живот и смърт, той прилага различно правило.

Разбира се, бих се разтревожил за него, само че и за миг не повярвах, че между това място, на което сме спрели сега, и „Кингфишър Хил“ ще станат някакви убийства.

Поаро ме потупа по гърба.

— Решено е! Мис Блайт, вие ще заемете моето място, а аз — вашето. Кечпул, седни до мис Блайт и се погрижи тя да пристигне в Кобъм невредима. Може ли да изпълниш това, за което те моля?

Можех… и както изглежда, щеше да ми се наложи.

Не бях единственият нацупен. Джоан Блайт също беше недоволна от новото разпределение на местата и изобщо не се опита да го скрие. Веднага щом потеглихме, страхът сякаш я напусна и тя се навъси.

— Вие може да не ми вярвате, но мосю Поаро ми вярва — каза тя.

— Не съм казал, че не ви вярвам.

— Виждам го на лицето ви. Вие… вие изобщо не приличате на него, сега като се замисля. — В гласа й се появи лека извинителна нотка, докато го изричаше. Прозвуча почти засрамено. После настойчиво каза: — Не съм лъжкиня, инспектор Кечпул.

Замислих се. Това твърдение може да има две различни значения. Първото очевидно е: „Не съм лъжкиня — с което искам да кажа, че не съм ви казала нищо, което да не е истина“. Обаче аз предпочетох второто: „Не съм лъжкиня по природа или склонност, ето защо ми е неприятно, че днес ми се наложи да ви излъжа“. Да, ако трябва да се обзаложа, категорично бих заложил на второто.

— Може ли да ви задам един въпрос, мис Блайт?

— Тя затвори очи.

— Уморена съм, предпочитам да не говорим повече.

— Само един въпрос. След това ще ви оставя на мира.

Тя кимна леко.

— Казахте на Поаро „Леля ми ме очаква и не искам да я разочаровам“. Това е причината, която посочихте за решението си да пътувате въпреки предупреждението, което сте получили. Малко по-късно, когато Поаро ви попита дали живеете с леля си, вие казахте, че живеете с нея почти от година. След това казахте: „Очаква ме този следобед и не е много добре със здравето“.

— Всичко това е вярно — заяви нещастно Джоан Блайт. Прозвуча така, все едно ме умолява, все едно самият ми въпрос някак си го прави невярно.

— Не казахте „Очаква ме да се прибера у дома“, както струва ми се, ще кажат повечето хора, които живеят с болни роднини. Прозвучахте по-скоро като човек, който с обещал да намине да види болната си леля.

— Но аз наистина живея с нея. Наистина! Не съм лош човек, инспекторе. Никога не съм престъпила закона и винаги съм се старала да върша правилните неща.

— Да ви кажа ли какво си мисля аз? Вярвам, че страхът ви е истински и… да, вярвам също и че наистина може да се страхувате за живота си. И съм сигурен, че не сте престъпница, както и сама настоявате, и вероятно сте в голяма опасност. Но откак се срещнахме, ми казахте и някои лъжи. С това ме затруднявате да ви помогна, ето защо бих искал да ми разкажете цялата история — неукрасената истина.

— Моля ви, може ли повече да не говорим? Уморена съм, едва си държа очите отворени.

Тя отпусна глава върху облегалката и затвори очи. Постепенно дишането й се забави. Ако не е заспала, тогава това е най-спокойното състояние, в което я виждах, откак я забелязах за първи път. Стори ми се много интересно, че се страхува само за себе си и за никой друг. Не се тревожеше, че като смени мястото си с него, може да е застрашила живота на Еркюл Поаро. От една страна, в това имаше перфектна логика: боеше се само от точния сценарий, който е била инструктирана да избегне — специфичната комбинация от нея самата и опасното място, това бяха двете неща, които не трябваше да се припокриват. Само тя е била предупредена за мястото, този „знак на съдбата“ не се е явил на Поаро.

И все пак тя би могла да избърза и да се качи на автобуса веднага щом вратите се отвориха и да седне на всяко от останалите двайсет и девет места. Дори да приемем, че е повярвала на всяка дума на непознатия, това би бил начин да си осигури безопасността, нали така? А ето я сега тук, седнала до мен, без никакви тревоги — държи се така, все едно вярва, че проблемът й е разрешен, когато би могла да се качи преди мен и сама да седне на същото това място, преди аз да избера тази седалка за Поаро и себе си.

В това няма никаква логика. Освен ако…

Представих си как Поаро би отговорил на всичките ми забележки: уплашена е, както всеки би бил, да се качи в автобус, в който може да има човек, възнамеряващ да отнеме живота й. Знае, че трябва да стигне до леля си, поради което се върти и като цяло се държи така, сякаш иска да се качи на автобуса и в същото време изобщо не й се иска. Тогава вижда как останалите се качват преди нея, хрумва й идеята да изчака и да види кое място ще остане свободно, ако се качи последна. Да, тази хипотеза върши работа.

И тогава вижда, че единственото свободно място е същото, за което е била предупредена, и… това беше частта, която не можех да схвана. Как от твърде уплашена дори да се приближи до автобуса и да си подсигури „безопасно“ място, изведнъж проявява готовност да седне на същата седалка, за която е била предупредена?

Това предполагаше да приема, че историята й не е лъжа от началото до края, което си напомних, че може и да е вярно.

По времето, когато тя отново отвори очи, около двайсетина минути по-късно, аз продължавах да размишлявам над историята й и се бяха натрупали още повече въпроси към нея. Започнах с един съвсем простичък:

— Защо бяхте днес в Лондон?

Тя извърна глава и се загледа през прозореца. Оживените улици останаха зад нас и сега бяхме заобиколени от зеленина. Скоро щеше да започне да се стъмва.

— Имах среща с приятел.

— Не мога да спра да смятам за странно, че нямате нито куфари, нито дамска чанта…

— Това не е вярно. Шофьорът взе куфара ми, когато взе и останалите. Всичките ми вещи са в него.

— Нямахте куфар, когато ви видях за първи път.

— Там беше — настоя тя. — Оставих го до някакви други. Сигурно… сигурно съм се отдалечила от него. Ако не ми вярвате, изчакайте да стигнем Кобъм. Тогава ще видите.

— Този мистериозен непознат, който се е приближил до вас… какво беше настроението му, как се държеше? Дали е искал да ви помогне, или да ви уплаши?

— О, наистина ме уплаши. Направо загубих ума и дума.

— Разбира се, но напълно сигурна ли сте, че намерението му е било да ви уплаши?

Тя внезапно се ядоса.

— Сигурна съм, защото точно това направи — никога преди не съм изпитвала такъв ужас, инспекторе. Така че, да, сигурна съм.

— Ами ако се е опитвал да ви спаси живота? — продължих да настоявам. — Ами ако на практика той е спасил живота ви? Помислихте ли за това?

— Не искам да мисля за нищо. Моля ви, престанете да ми задавате въпроси, на които не мога… Моля ви, спрете!

— Разбира се.

Последното, което исках, беше да я притеснявам. Мислите ми обаче останаха съсредоточени върху проблема. Ако целта му е била да й помогне, би трябвало да са му известни няколко факта — че тя ще пътува с автобуса на компанията „Кингфишър“ от Лондон и че друг пътник в същия автобус планира да я убие, но би могъл да го направи само ако тя седне на мястото откъм прохода на седмия ред седалки. Това означава ли, че непознатият е знаел къде планира да седне евентуалният убиец на Джоан Блайт?

Жената с диамантения глас и златистата коса…

Как не се сетих досега? Тя седеше точно до нея и — с преднамерено висок глас, както сега ми се стори — се изказа нелюбезно за Джоан Блайт още преди да се качим в автобуса. Възможно ли е тя да е човекът, решил да я убие? Но аз чух да казва, че предпочита да седи до Поаро, и сега стана точно това. Възможно ли е простата размяна на местата да е достатъчна, за да я накара да зареже плановете си да убие Блайт? Или сега възнамерява да убие Еркюл Поаро?

„Среднощна сбирка“, промърморих под нос.

Чух тихо ахване до себе си. Обърнах се и се стреснах от изражението на лицето на Джоан Блайт. Беше същото като това, което видях, когато за първи път я забелязах — абсолютен ужас, все едно е видяла нещо страховито.

— Какво има? — попитах я.

— Казахте… казахте нещо… което не чух добре.

Независимо от малкото разстояние между нас, шумът от двигателя пречеше да се чуе какво точно казва спътникът ти, освен ако не гледаш и устните му.

— „Среднощна сбирка“ — повторих. — Говорят ли ви нещо тези думи?

— Не, не, нищо — запелтечи тя, обезумяла от страх. — Какво означават? За какво става дума? Кажете ми какво имате предвид! Защо ги казвате?

— Дамата, която седеше до вас, четеше книга със заглавие „Среднощна сбирка“. Изглежда, никак не й се нравеше мисълта хората да го видят — във всеки случай, не и аз. Като се има предвид характера й, зачудих се дали тя не би могла да е евентуалният убиец, който вашият мистериозен непознат е имал на ум.

Изрекох всичко това с лека усмивка. Струваше ми се, че едно по-шеговито отношение от моя страна би я предразположило да се развесели малко или дори да си признае, че е измислила всичко — макар да няма съмнение, че страхът й беше истински. Едва можех да си поема дъх от бремето му, надвиснало между нас.

И тогава, точно толкова бързо, колкото беше изскочил, ужасът й изчезна. Тялото й се отпусна, очите й се замъглиха и гласът й прозвуча почти отегчено, когато каза:

— Не видях никаква книга.

Запаметих всяка подробност от разговора ни, за да мога после да го разкажа на Поаро. След като Джоан Блайт разбра, че „Среднощна сбирка“ е заглавие на книга, страхът й изчезна и тя напълно загуби интерес към темата. Но нямах никакво съмнение, че онези думи имат огромно значение за Джоан Блайт: фразата „среднощна сбирка“ я изпълваше с ужас.

Глава 3

Писмото на Ричард Девънпорт

Останалата част от пътуването до Кобъм мина без повече приключения и там направихме първото официално спиране. Джоан Блайт ми подхвърли едно неохотно „Благодаря“, преди да слезе. Каза истината поне за едно — наистина има куфар, видях как шофьорът й го подава.

Тук беше дори по-студено, отколкото в Лондон. Дъхът ми замръзна във въздуха, докато стоях до автобуса, спрял срещу заведение, наречено „Тартар Ин“, и чаках Поаро. Стреснах се, когато най-накрая дойде при мен. Той притежава едно от най-изразителните лица сред хората, които познавам, и можех да кажа, без дори да е изрекъл и дума, че е напълно изтощен. Кой знае какво бе изстрадал, откак говорихме за последно.

— За Бога, Поаро, толкова неприятна ли беше?

— Кой да е бил неприятен?

— Дамата с книгата.

Огледах се, за да видя дали тя е сред хората, които слизат от автобуса сега. Не всички искаха куфарите си от шофьора, някои искаха само да се поразтъпчат. Возилата на автобусната компания „Кингфишър“ не бяха чак толкова удобни, колкото ги представяше Алфред Биксби.

— Беше прибрала книгата, когато седнах до нея — каза Поаро. — А що се отнася до това дали е неприятна… няма обикновена дума, която би била подходяща.

— Какво имате предвид?

— Накара ме да се замисля за доста неща, Кечпул. Не ме питай повече, не и докато не се яви възможност да помисля и да стигна до заключение — изсумтя недоволно. — Една от причините да намирам пътуването за толкова désagréable[11], е, че човек не може да си размърда ефикасно малките сиви клетки, когато тялото му е подхвърляно нагоре-надолу в адски шумна измишльотина на колела!

— Изглеждате много зле — казах и ме обзе внезапна паника. — Поаро, да не сте яли нещо? Можем ли да сме сигурни, че не сте…

Той се изкиска доволно и ужасът ми премина.

— Значи си помислихте, че Еркюл Поаро е бил отровен от онзи дявол, неуловимия убиец от седмия ред? Non. Ще пристигна в „Кингфишър Хил“ в отлично физическо състояние.

— Значи все още отиваме там? Помислих си, че плановете ни са се променили.

— Никога. Исках само да оставя такова впечатление у la pauvre mademoiselle. Къде е тя? — Поаро се огледа. — Виждаш ли я?

— Не, трябва да се е омела бързо. Проклятие! Гледах за теб и за момент я изпуснах от поглед.

— И какво се надяваше да видиш? Автомобил, каран от немощната й леля? — усмихна се Поаро. — По всяка вероятност такава личност изобщо не съществува. И все пак беше интересна история. — Той кимна леко, сякаш потвърждаваше пешо пред самия себе си.

След като шофьорът благополучно върна куфарите на нетърпеливо чакащите им собственици, той и Алфред Биксби се отправиха към „Тартар Ин“. Неколцина от пътниците ги последваха и ние с Поаро решихме, че възможността за храна и топлина е неочаквана благословия, която не трябва да подминаваме. След изпитанието за издръжливост, на което бяхме подложени този следобед, усетих, че съм гладен като вълк.

Минахме през бара и влязохме в помещението за хранене на „Тартар“.

— А! — възкликна Поаро облекчен, посочвайки към маса с наредени столове около нея.

Беше последната свободна и побързах да я запазя за нас.

— Винаги предпочитам удобния стол пред високата табуретка на бара. Не знам как хората издържат да седят на онези неща толкова време. Ако краката ти са дълги, колкото моите, това си е мъчение, имам и надеждна информация, че е точно толкова болезнено и за хора, чиито крака са прекалено къси. Тук, ако имаме малко късмет, ще получим обслужване, седнали на маса.

— Дръж под око мосю Биксби — каза Поаро. — Ако приключи вечерята си — как го казвахте вие? — „с нос в чашата“, може да реши неговият char-a-banc да потегли без всичките си пътници.

Биксби, изглежда, се беше уредил добре с голяма халба бира пред себе си. Надявах се в автобуса да не седи човек, очакващ да потеглим веднага.

— Е, Кечпул?

— Мм?

— Тези неща може да са за предпочитане пред високите дървени табуретки, но не са удобни. Категорично не са. Когато стигнем „Кингфишър Хил“, там ще седим на удобни столове.

Дойде сервитьорка, за да вземе поръчката ни, след което донесе храната, която беше доста тежка, но пък засищаща. Поне такова беше моето мнение, Поаро, естествено, не се стърпя да направи обичайните си забележки за отвратителната английска кухня.

— Така, mon ami — каза той, след като се стоплихме и заситихме глада и жаждата си. — Искаш да ми кажеш много неща, сигурен съм в това.

Запознанството ми с Еркюл Поаро направи чудеса с паметта ми. Знаех, че ще иска да му докладвам в най-големи подробности, затова винаги се стараех да обърна внимание и да запомня всеки един детайл. Разказах му всичко, разговора с Джоан Блайт, от началото до края, и той ме изслуша с най-голямо внимание. Когато свърших, се усмихна и каза:

— Наистина се удивлявам на начина, по който плетеш тези твои истории, Кечпул. А сега, кажи ми, остана ли ти време да научиш правилата на играта „Пийпърс“?

Едва ли би могъл да обезсърчи духа ми повече, дори и специално да беше се опитал.

— Не, не ги научих, и не плета истории. Беше точен преразказ на разговора, който проведох с мис Блайт.

— Омаловажаваш заслугите си, приятелю. Разказът ти добави много към голите факти. Добави настроението и интерпретациите — страхът, който пламнал в очите й като реакция на думите „среднощна сбирка“ — ах, c’est merveilleux[12]. Ти наистина заплете история. Нямах предвид думата в пренебрежителния й смисъл.

Умилостивен, отвърнах:

— Виждаш ли в това някакъв смисъл, който убягва на мен, Поаро? Когато казах на Джоан Блайт, че „Среднощна сбирка“ е заглавие на книга, тя престана да се страхува. Но това би трябвало да означава, че думите са я ужасили по друга причина, която няма нищо общо с книгата.

— И защо това те притеснява толкова много? — попита Поаро.

— Ами, защото… защото пак няма никакъв смисъл, дори да е вярно! Представи си това: представи си, че думите „Тартар Ин“ са достатъчни да вселят страх у вас.

— Вселяват и винаги ще вселяват — каза Поаро саркастично. — И столовете, и храната…

— По някаква причина тези думи те плашат до смърт — продължих аз. — Казали са ти също, че ще бъдеш убит, ако седнеш на определено място. После откриваш, че жената на седалката до теб има книга със заглавие „Тартар Ин“ — думите, които те изпълват с ужас — и твоята реакция е незабавно да се успокоиш, така ли? За мен в това няма никаква логика.

Поаро кимна решително.

— Сега виждам накъде си се запътил, Кечпул… О, да, сега разбирам. Съгласен съм, че още не знаем значението на тази подробност. Това е въпрос, на който не е отговорено. Но дори и така, доста от особената ситуация с Джоан Блайт е ясна.

— Не, не е — възпротивих се. — Какво всъщност искаш да кажеш?

— Mon ami, не разбираш ли, че…?

В този момент разговорът ни беше прекъснат от Алфред Биксби.

— Мосю Поаро, инспектор Кечпул, не желая да ви притеснявам, но смятаме скоро да потегляме отново на път. Има едно малко приятелче, чиято майка ми каза, че станало доста нетърпеливо. Ако питате мен, бих казал, че по-скоро тя става, а не бебето. То самото е истинска картинка на доволството, не съм го чул дори да гъкне досега, но съм достатъчно умен да не казвам на една грижовна майка, че бърка по отношение на собствения си син. Така де!

Казах на Биксби, че ще сме в автобуса след минутка. Щом той се премести на следващата маса с пътници на компанията „Кингфишър“, някои от които още се хранеха, Поаро каза:

— За мен е много интересно, че гневната дама с книгата беше странно рязка към теб и мадмоазел Джоан. Изключително интересно, Кечпул, нали?

— Значи не ти е казала името си?

Той се засмя тихо и някак тъжно.

— Не, Кечпул, не ми го каза, каза ми доста други неща, но не и името си — по причини, които ще станат ясни, когато ти разкажа какво стана между нас.

— Явно разговорът не ти е харесал. Изгарям от нетърпение да разбера защо, когато слязохте в Кобъм, имаше вид на човек, избягал от ада?

— Много скоро ще ти кажа защо. Но, първо, позволи ми…

— Ако отново ще говориш за правилата на „Пийпърс“…

— Има едно писмо, което бих искал да прочетеш — каза Поаро сериозно, докато ръката му се насочи бавно към джоба на жилетката. — Писмо от мосю Ричард Девънпорт, от „Кингфишър Хил“.

— Не е ли по-добре първо да се върнем в автобуса? Ще го прочета веднага щом…

— Много от спътниците ни са все още по масите. Има време — твърдо каза Поаро. Подаде ми грижливо сгънат лист кремава хартия. — Възнамерявах да ти го покажа доста по-късно, но смятам, че трябва да го видиш сега. Получих това изключително странно писмо преди два дни.

Любопитството ми се пробуди, разгънах листа и започнах да чета:

Уважаеми, мосю Поаро,

Толкова много бих искал да кажа, че се радвам да ви се представя. Репутацията ви е забележителна и ако нещата бяха по-различни, нищо не би ме зарадвало повече от това да започна писмото си именно с тези думи. За жалост, нищо вече не ми носи радост след трагедията, която застигна семейството ми през декември миналата година, и тежките неправди, които я последваха, — макар че дали те биха могли да бъдат наречени неправди, зависи единствено от собственото ни определение за думата.

Несъмнено вече ви обърках достатъчно, така че позволете ми да започна с важните неща. Името ми е Ричард Девънпорт. Аз съм по-малкият син на Сидни Девънпорт, за когото съм сигурен, че сте чували. Напоследък станах също и управител на неговите инвестиции, независимо че до средата на миналата година работех за Министерството на финансите, и ако имате нужда от препоръка за почтения ми характер, бих ви посъветвал да се обърнете към ваши познати, които работят там.

На 6 декември миналата година по-големият ми брат Франк Девънпорт (името му е Франсис, но всеки го познава като Франк) беше убит във фамилния ни дом в „Кингфишър Хил“. Обичах много брат си, мосю Поаро, и му се възхищавах. Беше уникален, бляскав човек. Срамувам се да призная, че след неговата смърт аз затънах в мъка и объркване и поради това досега не се чувствах способен да предприема правилните мерки, като например да ви помоля за помощ. Можеше да тъна в мъката си с месеци и дори години, ако във връзка със случая нямаше нещо, което не може да бъде пренебрегнато — или поне аз не можех да го пренебрегна.

Една жена си призна за убийството на брат ми, мосю Поаро. Тя призна почти веднага и предстои да бъде обесена на 10 март. Това не ни оставя много време, ако приемем, че ще се съгласите да ни предложите помощта си. Разбира се, ще ви възнаградя щедро за услугите. Вашето име се върти в ума ми от няколко седмици, непрекъснато си повтарям „Само човек от калибъра на Еркюл Поаро може да спаси Хелън сега“.

Хелън Актън — това е името на жената, която твърди, че е убийцата на брат ми Франк. Вероятно сте чели във вестниците за случая. Хелън е също и моя годеница. При нормални обстоятелства това би означава, че двамата сме сгодени и ще се женим, но съжалявам, че трябва да го кажа — от известно време аз не живея в нормален свят. Съжалявам още повече че се налага да ви съобщя, че нито един аспект от връзката ми с Хелън не е нормален или обикновен.

Мосю Поаро, невъзможно е да се обясни в едно писмо всичко, което ще ви е необходимо да знаете, за да предотвратите още една трагедия. Повечето неща може да чакат, разбира се, ако решите, че желаете да ми помогнете. Но има още едно нещо, което трябва да ви кажа в това писмо, и то е най-важното от всички — Хелън не е убила Франк. Тя е невинна и не е извършила престъплението, за което ще бъде обесена напълно невинна. В същото време е твърдо решена да повтаря пред всеки, който би я изслушал, че е виновна.

Защо някой би се държал по този упорит начин и защо ще застрашава собствения си живот? Убеден съм в две неща — единствено привидният отговор на този въпрос може да спаси Хелън от бесилката на затвора „Холоуей“, и че само вие, мосю Поаро, притежаваше необходимия ум и разбиране на човешката природа, за да стигнете до правилния отговор.

Надявам се и ви умолявам да погледнете благосклонно на искрената ми молба и да ми пишете незабавно, за да ме уведомите дали приемате това поръчение. Искрено ваш:

Ричард Девънпорт, ескуайър

— Боже мили! — възкликнах. — Какво е това?

— Точно затова исках да го видиш — каза Поаро. — Когато тръгнахме от Лондон, имаше само една загадка, която трябваше да бъде решена — тази, представена в писмото на Ричард Девънпорт — взе писмото от мен, сгъна го и го върна обратно в джоба на жилетката си. — Но оттогава се сдобихме с още две мистерии. Всяка от тези две нови включва, както мосю Девънпорт казва в писмото си, трагедия или възможна трагедия — или и двете! Комбинацията от всичките три предизвиква у Поаро сериозно безпокойство, приятелю. Не бих могъл да понеса товара сам, Кечпул, прекалено голям е.

— Почакайте — учудих се, — три загадки?

— Oui, mon cher. Имаме годеницата на Ричард Девънпорт мадмоазел Хелън. Убила ли е или не брат му Франк? Ако не го е извършила, тогава защо признава? Това е гатанка номер едно. Следва номер две: странната история на Джоан Блайт, която говори за мистериозни предупреждения за собственото си бъдещо убийство и със сигурност е сериозно уплашена от нещо.

— А номер три?

— Ти все още не знаеш за номер три, въпреки че това ще бъде поправено, когато се върнем в онзи char-a-banc. Сега, когато мадмоазел Джоан вече не пътува с нас, можем отново да седнем заедно.

Предположих, че мистерия номер три има нещо общо с разговора на Поаро със собственицата на „Среднощна сбирка“: диамантения глас, както мислено я наричах.

— Има и четвърта загадка — казах аз, когато се изправихме, за да си тръгнем от „Тартар Ин“.

Поаро си разтърка кръста и се намръщи, поглеждайки неодобрително към стола.

— Каква четвърта?

— „Пийпърс“. Какво общо има играта с всичко това? Предполагам, че отиваме в „Кингфишър Хил“, за да говорим с Ричард Девънпорт, но…

— Да, наистина. Отговорих tout de suite[13] на писмото, което ти показах, и изразих готовност да се намеся. Мосю Девънпорт предложи да дойда в дома му в „Кингфишър Хил“ при първа възможност, но пожела първо да разговаряме по телефона. Когато говорихме, той ми каза, че ще има едно условие във връзка с посещението ми.

— Надявам се, че сте поискали разрешение да ме вземете със себе си — казах аз.

Поаро ме изгледа строго.

— Не съм imbecile, Кечпул. Но същото условие се отнася както към Поаро, така и към теб: не трябва да споменаваме пред никого в домакинството истинската причина за присъствието ни там.

— Моля? — изумих се аз. — Това някаква шега ли е?

— Non, c’est serieux[14]. Казвам ти го напълно сериозно: убийството на Франк Девънпорт, името на Хелън Актън, увереността на Ричард Девънпорт в нейната невинност — никое от тези неща не бива да бъде споменавано щом пристигнем в къщата. Трябва да се държим, все едно не знаем нищо за тях.

— Но това е повече от абсурдно — заявих аз.

— Не го намирам за толкова странно — каза Поаро. — Когато се случи нещо опустошително и трагично, мога да си представя, че между членовете на семейството може да възникне известно entente[15]. Но преди всичко, Ричард Девънпорт наблегна върху това, че никой не бива да разбира, че съм повикан от него. Смята, че семейството ще му обърне гръб, ако този факт излезе на бял свят.

— Поаро, това е крайно странно.

— Non, non, Кечпул. Правиш обичайната грешка.

— Каква грешка?

— Смяташ, че поведението и навиците, тревогите и неврозите на семейство Девънпорт са нещо необичайно. И аз бих очаквал да видя нещо точно толкова необяснимо в повечето семейства. Помисли за правилата, наложени от собствената ти майка, Кечпул. Vacances a la mer[16], които никой от вас не обича — не е ли това безсмислена традиция и същевременно такава, която не може да бъде нарушена?

Майка ми нямаше нищо общо с конкретния въпрос, нито пък редовните морски почивки, които правехме заедно с нея, така че игнорирах провокативното отклонение на Поаро.

— Ако приемем, че Ричард Девънпорт е прав и неговата годеница е невинна — казах аз, — как ще откриеш истината, след като ти е забранено да споменаваш убийството на франк Девънпорт? Пристигането на Еркюл Поаро в дома на семейството може да означава само едно. И всеки знае какво.

— Отново си в грешка, приятелю. Поаро идва в „Кингфишър Хил“, за да се срещне с гениалния Сидни Девънпорт и най-добрия му приятел Годфри Лавиолет. На тези двама мъже трябва да се преструвам, че съм пламенен почитател! Сидни е бащата на Ричард и покойния Франк, а мосю Лавиолет е кръстник на Ричард.

— И какво са направили Сидни Девънпорт и Годфри Лавиолет, че да заслужат твоето високо уважение?

— Не можеш ли да отгатнеш? — подсмихна се Поаро. — Те двамата заедно са измислили… — Той махна с пръст към мен, все едно бях оркестър, а той диригент.

Изстенах.

— Не и „Пийпърс“?

— Oui, c’est ça[17]. И точно тук аз излизам на сцената в ролята на страстния играч на настолни игри. Такъв съм бил от много години!

— Едва ли — казах, макар че не успях да скрия усмивката си.

Поаро изглеждаше абсолютно убеден в собствената си история.

— Но това е точно така, Кечпул — отвърна той сериозно. — И все пак никога досега не съм се сблъсквал с игра, която да е толкова стимулираща за интелекта, като това творение на мосю Девънпорт и мосю Лавиолет. И ето защо Поаро идва в „Кингфишър Хил“ — като страстен почитател на игрите и за да се запознае с героите си.

— Да, но да си побъбриш с момчетата за тази глупава игра едва ли ще те доведе донякъде, нали? Как смяташ да постигнеш истинската си цел?

— Голямо предизвикателство ще е, нали? — усмихна се Поаро. — Отчасти именно трудностите ме привлякоха. Не ми е позволено да говоря за проблема, освен ако не съм насаме с Ричард Девънпорт. Разбира се, възможно е един или повече човека да споменат трагичния инцидент пред мен по собствено желание. И ако това стане, е, тук вече ще получа възможността, която ми е нужна.

— Но Ричард Девънпорт е казал, че това никога не се споменава — напомних му.

— Между членовете на семейството. Но понякога се оказва по-лесно да се довериш на непознат…

— Ами ако никой не ти се довери? Как…?

— Престани с твоето как-как, Кечпул. Подхождаш към проблема от грешната страна. Защо ме питаш как, преди да знам как? Когато го направя, тогава ще знам как съм го направил. И тогава ще ти кажа.

Само след миг продължи:

— А сега по-добре ми разкажи правилата на „Пийпърс“, Кечпул, в случай че се наложи да я играя и да се преструвам, че ми доставя огромна радост.

Потръпнах.

— Смятах, че знаеш правилата, едва ли разчиташ на мен да ти ги обясня!

— Хвърлих им бегъл поглед, да, не е наложително и ти да ги знаеш или да играеш играта.

Това беше най-прекрасната новина, която чувах от известно време.

— Имам по-добра идея — грейна Поаро. — Аз съм поклонникът на настолните игри, ти, приятелю, си бизнесмен.

— Бизнесмен… Поаро, не съм никакъв бизнесмен, аз съм полицейски инспектор.

— Зная каква е професията ти, Кечпул, но Сидни Девънпорт не знае и няма нужда да знае.

— Отказвам да се преструвам…

— Напротив — Поаро ми хвърли властен поглед. — Приемаш! — После смекчи малко тона. — Кечпул, умолявам те, направи ми тази любезна услуга и прояви интерес към бизнеса с настолни игри. Може да задаваш въпроси като например как „Пийпърс“ може да бъде произвеждана в големи количества, така че в течение само на пет години да не остане дом в цивилизования свят без… бройка от нея?

Шумът от бързо приближаващи се стъпки ми спести необходимостта да отговоря. Обърнах се и видях Диамантения глас непосредствено зад себе си. Едва дишаше. Устата й се отваряше и затваряше, но излизаха само накъсани възклицания. И да беше регистрирала присъствието ми, не го показа. Беше съсредоточила цялото си внимание върху Поаро.

— Мосю Поаро, елате веднага! — протегна ръка към него и на ръкава й видях петно кръв. — Елате!

Двамата с Поаро вече вървяхме към вратата на „Тартар Ин“, следвайки я по петите.

— Накъде, мадмоазел?

— Автобусът! Стана нещо ужасно! О, моля ви, побързайте!

Глава 4

Изчезналият списък

Не бях виждал Поаро да се движи с такава бързина и с толкова напрегнат вид, както сега. Краката ми са по-дълги от неговите и съм по-висок, но пак не можех да го стигна и да вървя редом с него. Когато наближихме автобуса, започна да си мърмори нещо под нос, но долових само думите Noire Seigneur[18].

Помислих си, че знам какво се моли да не намерим. Страхувах се от същото: Джоан Блайт все пак е била убита и всеки момент ще намерим тялото й.

Беше седнала на същото място, което я бяха предупредили да не заема — вярно, не задълго, но все пак достатъчно. Не повярвах на драматичната й история, но сега, когато се страхувах за нея, вече ми беше много лесно да й повярвам. Но не видях ли мис Блайт да се отдалечава от автобуса? Разбира се, би могла да се върне, докато ние с Поаро вечеряме в „Тартар Ин.“ Защо би го направила, е съвсем друг въпрос.

Намерихме автобуса наполовина празен. Вътре имаше около петнайсетина човека. Повечето от тези, които продължаваха след Кобъм, вероятно все още бяха в „Тартар Ин“. Смътно отбелязах присъствието на майката с пеленачето, докато се качвах и се оглеждах за признаците на трагедия.

Майката каза нещо несъществено от рода на това, че в автобуса е доста студено, а една кръчма не е място, където би завела бебето си. Беше разстроена и изглежда изобщо не я интересуваше, че е била пролята кръв.

— Стана ли нещо? — попитах я, защото единствено тя гледаше към мен.

— Qu’est-ce qui se passe[19]! — обърна се Поаро към мъж, който седеше на една от предните седалки и изглеждаше напълно спокоен. — Ранен ли е някой?

— Не знам някой да е бил раняван — отвърна му човекът.

Диамантения глас се издигна зад нас.

— Чак в дъното е — каза тя. — Последната редица от седалки.

Спуснах се по пътеката с Поаро по петите ми.

— Не е тук, нито жива, нито мъртва! — извиках.

— Мис Блайт ли? — попита той.

— Да, няма и следа от нея. Макар да има нещо друго…

— Какво виждаш? — попита задъхано Поаро. — Дръпни се встрани, моля те.

Напъхах се в пространството между последните две седалки вляво и се заехме да го огледаме. Беше парче плат, което изглеждаше като откъснато от дреха или скъпа покривка за маса, бяло на цвят, около седем на четири инча, с дантела по единия ръб и цялото зацапано с петна кръв…

— Мадам! — Поаро размаха напоеното с кръв късче към възрастната дама, която седеше непосредствено пред седалката, на която го намерихме. — Можете ли да ни кажете как това парче от комбинезон се е озовало тук?

Жената се отдръпна нервно.

— Сигурна съм, че не знам нищо за това, и бих предпочела неприятни неща като кръв или скъсано бельо да не бъдат завирани в носа ми, благодаря много.

— Трябва да кажете на Еркюл Поаро, мадам — колко хора идваха в тази част на автобуса откак спряхме? Ще ми е необходимо да ги опишете…

— Нямате никакво право да се разпореждате с мен, надуто дребно човече! Не познавам никакъв Еркюл… каквото там изрекохте.

— Hercule Poirot. Това съм аз, мадам. Моля ви, кажете ми незабавно — беше ли нападнат някакъв човек? Станахте ли свидетелка, откак спряхме, на някакъв акт на насилие или на нещо от този род, което би могло да причини проливане на кръв?

— Със сигурност не съм.

В този момент вече всички в автобуса взеха да роптаят заради суматохата, която Поаро предизвика. Това внезапно ме накара да осъзная, че когато се качихме в автобуса и двамата в паника, всички насядали пътници изглеждаха напълно спокойни — все едно нищо необичайно не се е случило в наше отсъствие.

— Mesdames el messieurs! — привлече вниманието на присъстващите Поаро и после им зададе същите въпроси: дали са видели нещо? Някой бил ли е нападнат или ранен по някакъв начин? Откъде се е появило това парченце напоен с кръв плат?

Един по един, всички ни казаха едно и също — че не са видели нищо притеснително или заслужаващо внимание. Няколко души се бяха разхождали напред-назад по пътеката в различни моменти, за да се поразтъпчат, без да излизат навън в ужасния вятър, но не е имало никакво насилие — поне не и такова, което да са забелязали. Всички потвърдиха, че младата дама, предизвикала глупавата суматоха с настояването да смени мястото си, със сигурност не се е връщала в автобуса, откак слезе от него.

Поне това беше някакво успокоение — по всяка вероятност Джоан Блайт е невредима. Тъкмо се готвех да предложа да огледаме навън — в случай че нападението е било там, когато Поаро ме сграбчи за китката и прошепна яростно:

— Кечпул!

— Какво има?

— Виж! — с ръката, която не стискаше моята, той направи жест, в смисъл на целия автобус. — Поаро беше невероятен глупак! Не виждате ли? Тогава погледнете отново! Обърнете внимание на това, което липсва, което не е тук, че да го видите!

— Как мога…?

— Elle aussi est disparue — notre tueuse[20]. Беше зад нас, подканяше ни да бързаме, а сега не е тук. Разбира се! — Поаро изпъшка тихо, когато се отпусна в мястото на задната седалка.

— Да не би току-що да каза…? Думата „tueuse“ не означаваше ли „убиец“?

— Убиец, принадлежащ на женския пол! Oui.

— Значи съм разбрал правилно. Каза, че нашият убиец също е изчезнал. Кого имаше предвид. О, да не би да…?

Чак тогава ме осени, че изглежда говори за Диамантения глас, която вече не беше с нас. Къде изчезна?

— Не схващаш какво се случи, Кечпул? Изиграха ни! Вечно ще проклинам собствената си глупост!

— Защо я нарече убиец? — попитах го. — Тя ли искаше да убие Джоан Блайт? Как?

Поаро ме погледна изумен, вдигна ръка, за да ме спре.

— Лаеш под грешното дърво, както често правиш, Кечпул Не, тя не е планирала да убие мис Блайт. Планирала е да убие друг и после е задействала плана си.

Онемях за момент. Това ли имаше предвид Поаро под „загадка Номер три“?

Останалите пътници започнаха да се качват и автобусът се изпълни с глъчка от високи гласове, но аз въпреки това снижих глас и прошепнах възможно най-тихо:

— Искаш да ми кажеш, че жената, която едва не ми издра очите за това, че погледнах към книгата й, е извършила убийство? Кого е убила? И как разбра за престъплението й?

— Тя ми разказа.

— Тя ти го е разказала?

Поаро кимна.

— Не знам името на жертвата й. Когато започна да ми го разказва, първо си помислих, че не може да е вярно. Кой човек, умишлено отнел живота на друг, ще описва престъплението си с такива подробности не пред друг, а пред Еркюл Поаро, който е известен с това, че изправя убийците пред правосъдието? Това беше моят аргумент, но сега, виж какво стана! Тя изчезна! Не знам нито името й, нито къде да я намеря. Където и да е, сега тя ми се надсмива, Кечпул, тя ме надхитри.

— Извинете ме, господа — от седалката пред нас се подаде глава. Беше млад мъж с тъмна коса и континентален акцент — италиански, може би. — Дочух, без да искам, малко от това, което казахте, и… ако ми простите намесата, смятам, че имам информация, която може да ви заинтересува.

Насърчихме го с въодушевени възклицания. В дадения случай това, че са ни чули, можеше да се окаже в наша полза, макар да реших в бъдеще да се придържам към шепота поне докато двигателят не започне отново да гърми.

— Вие сте мосю Еркюл Поаро? — попита италианецът.

— Да, аз съм — потвърди Поаро.

— Една дама зададе на мистър Биксби много въпроси за вас, след като излязохте навън — мъжът посочи с ръка към „Тартар Ин“. — Много красива дама със златиста коса. Тя попита за къде пътувате — мъжът се обърна към мен. — За вас също, за инспектора.

— Както си и мислех! — промърмори Поаро. — И как отвърна мосю Биксби на въпросите й?

— Каза й, че вие и инспекторът пътувате чак до крайната спирка — „Кингфишър Хил“.

— Казано ли бе нещо друго?

— Да, беше. Тя попита дали той не е в грешка. Той й отговори, че не е и й показа списъка с имената на пътниците. След това тя, изглежда, му повярва.

— Това е изключително полезна информация — каза Поаро, — и ми дава идея. Трябва да се надяваме и да се молим… Мосю Биксби!

— Да, мосю Поаро? — Домакинът ни забърза към нас по пътеката. — С какво мога да ви помогна? Потегляме след секунда!

— У вас ли е списъкът с пътниците? — попита го Поаро.

— Но, да, естествено.

— Може ли да го видя?

— Странно, мосю Поаро, вие сте вторият човек, който пита за него. Една млада дама…

— Да, да. Моля ви, дайте ми го незабавно.

— Разбира се, разбира се — Биксби бръкна в джоба си, премигна, после се намръщи. — Изглежда… Ама как, не е тук, не разбирам. Със сигурност беше в мен, когато спряхме.

— Може ли да е някъде другаде из вещите ви? — попита го Поаро. — Ще ви бъда изключително признателен, ако направите по-обстойно претърсване.

— Точно това ще направя — отвърна Биксби, изпънал рамене и напълно сериозен, все едно дава обет, който го обвързва за дълги години напред.

Двамата с Поаро го наблюдавахме, докато той огледа от горе до долу целия автобус, прерови всичките си джобове и надникна под всяка седалка. Накрая не му остана друго, освен да признае поражението си.

— Не мога да разбера — каза той, — изглежда, пътническият списък наистина липсва.

Вместо да го обезсърчи, тази новина сякаш изпълни Поаро с енергия.

— Мосю Биксби, възможно ли е младата дама, пожелала да види списъка, когато спряхме в Кобъм, така и да не ви го е върнала!

— Ами, аз… не виждам защо би искала да го задържи. — Биксби се огледа наляво, надясно, после огледа пода.

След това се завъртя около себе си, като че ли би могъл да намери списъка някъде в краката си.

— Спестете си безплодните усилия — посъветва го Поаро, — няма да го намерите. Младата дама, която го е взела от вас, е изчезнала, отнасяйки го със себе си. Предполагам, не знаете името й?

— Боя се, че не го знам — въздъхна Биксби. — Трябва да е в списъка.

— Да, и точно това е причината, вече да го нямаме. Имате ли друго копие? В офиса ви в Лондон, евентуално?

— Не, нямам, всеки беше платил пълната сума, затова списъкът ми трябваше единствено за да проверя пътниците, и да го дам на портиера на входа, когато пристигнем в имението „Кингфишър Хил“.

— Предполагам, че в такъв случай не знаете и дали жената, която изчезна със списъка, поначало е планирала да слезе в Кобъм?

Алфред Биксби поклати глава, изглеждаше потресен.

— Иска ми се да можех да съм ви по-полезен, мосю Поаро — после лицето му светна и той каза: — Сега, като се замислих, бих гарантирал, че първоначалният й план беше да продължи пътуването си и след Кобъм. Да, сигурен съм! Когато спряхме там, тя остана на мястото си. Аз стоях отпред, затова забелязах кой остава на мястото си, а тя не помръдна дори. И нямам нищо против да ви кажа, мосю Поаро, че й обърнах специално внимание — Биксби примижа и кимна многозначително. — Кой мъж с гореща кръв не би я забелязал, ако разбирате накъде бия? Така де!

— Разбира се — отвърна Поаро.

— Нямаше планове да ходи където и да е, но трябва да е видяла нещо. Гледаше през прозореца и трябва да е видяла, че… ами, каквото и да е било, то промени изцяло поведението й. Да, кълна се в това. От напълно апатична, както предполагам вие бихте казали, тя изведнъж се разбърза и започна да нервничи — попита за вашето пътуване, поиска да види пътническия списък, защото не повярва на това, което й казах, а именно, че вие с инспектор Кечпул ще пътувате до „Кингфишър Хил“. Затова й показах списъка като доказателство черно на бяло и отговорът й ми се стори напълно безсмислен. Каза — „О, значи няма да бъдат посрещнати пред автобуса от скъпия си стар приятел“.

— Благодаря ви, мосю Биксби — каза Поаро, — всичко е както предположих. Решила е да слезе в Кобъм чак след като е разговаряла с вас. Дотогава планът й е бил да пътува до края.

След като двамата с Поаро заехме първоначалните си места и автобусът потегли за втората част от пътуването, аз го засипах с въпроси. Не ми беше ясно дали нашите три загадки все още са на дневен ред и нерешени по негово мнение, или вече беше стигнал до някакви заключения. Също така исках да знам какво смята за белия плат с петната кръв по него.

— Платът е без значение — отговори ми той. — Беше примамка за отвличане на вниманието, това е всичко.

— Значи си решил една от загадките?

— Кечпул, размърдай сивите клетки! Как бих могъл да напредна по въпроса с убийството на брата на Ричард Девънпорт, когато съм затворен в леден char-a-banc без достъп до необходимата ми информация?

— Добре де, не настръхвай веднага. Говореше, все едно знаеш нещо.

— И Джоан Блайт, която толкова се страхува от кой знае какво — как бих могъл да реша този проблем, когато тя ми каза толкова малко от истината?

— Съгласен съм. Нямах намерение да…

Поаро продължи да говори, без да ме слуша.

— Що се отнася до другата жена, онази, която толкова живо се е заинтересувала от маршрута ни: не знам кого е убила и защо избра да разкаже за това на Поаро, но знам защо е извадила игла за шапка или друг подобен остър предмет от своята дамска чантичка и го е забила в палеца си. Забеляза, надявам се, че отстрани на ръката й имаше кръв, когато тя влезе да ни потърси в кръчмата? И начинът, по който изрече „Бързо, елате веднага!“ — за да ни накара да повярваме, че кръвта е на някой друг, някой, който спешно се нуждае от помощ и едва ли не вече е късно. Mais non, не беше кръвта на жертва, която чака ранена или умираща в това превозно средство, както тя ни подведе да мислим. Беше нейната собствена кръв от рана, която си е нанесла сама.

— Но защо ще го прави? — възкликнах.

— Ще разбереш защо, след като ти разкажа обезпокоителната история, която тя ми поднесе. Сега обаче се опитвам да ти кажа малкото, което знам, и как съм стигнал до него.

Той направи пауза, после продължи разказа си.

— Казах й, че пътувам само до Кобъм. Беше същата невярна информация, която дадох и на мадмоазел Джоан, инстинктът ме предупреди, че ще е неразумно да споделям прекалено много от истината със Статуята.

— Статуята?

— Да, така мисля за нея, тъй като не знам името й.

— Аз я наричам Диамантения глас — казах аз.

— Je comprends — отвърна той. — Не ти ли направи впечатление, че има структура, която би могла да е работа на майстор в скулптурата? Скулите и брадичката, челото, всичко изглеждаше като изваяно с най-голямо умение и деликатност от най-редките и прекрасни материали? Красотата й е завладяваща. Не забеляза ли, Кечпул?

— Вероятно бих, ако поведението й не беше толкова плашещо.

— Но от какъв материал е издялан характерът й, предпочитам да не разсъждавам. Това е другата причина, поради която инстинктът ми ме предупреди да не й разкрия истинската ни дестинация. Тя ми каза, че пътува до Мартирс Грийн.

— Тогава тя ни е видяла да се качваме отново на автобуса и е разбрала, че си я излъгал.

— Вярно е. Когато й казах, че възнамерявам да сляза в Кобъм, целта ми не беше да я въведа в заблуждение. Както казах, това не би било успешно. Не, аз просто исках да видя как ще реагира тя.

Смръщих чело озадачен. Защо би реагирала различно, ако чуе, че отиваме в Кобъм, а не в „Кингфишър Хил“?

На лицето на Поаро се появи лека усмивка.

— С положителност знаеш, Кечпул, отговорът едва ли би могъл да е по-очевиден.

— Не и за мен, боя се. А ти явно не желаеш да ми го кажеш. И така. Как реагира тя на лъжата ти за Кобъм?

— Не и по начина, по който очаквах. А след това дойде нещо още по-неочаквано: историята й за убийство, което е извършила. Не смятам, че предварително беше решила да признае, но искаше да ме предизвика. Да ми покаже превъзходството си. Не можеше да устои на желанието си да се похвали с… постижението си.

Той въздъхна.

— Значи е не само убийца, но и се гордее с това, така ли?

— Смятам, че гордост би било прекалено щастливо чувство за нея. По-скоро… гняв. Яростта й беше изгаряща — като дамгосване с лед по кожата — макар да не мога да кажа кои мои думи в нашия разговор й въздействаха по този начин. Имах усещането, че хвалбите й бяха повече като нападение — срещу мен и всичко, което аз символизирам за нея. Но най-интересното, Кечпул, беше, че ми разказа за престъплението, което е извършила, чак след като й казах, че слизам от автобуса в Кобъм.

— И защо това да има значение, Поаро? — попитах.

— Още ли не виждаш очевидното, mon ami? Ето какво стана: когато ние с теб слязохме. Статуята реши, че нашето пътуване е приключило и няма да види повече Еркюл Поаро. Остана спокойно на мястото си, апатична, както мосю Биксби ни каза. Но какво е видяла след това през прозореца на автобуса? Че ние двамата влизаме в „Тартар Ин“ и оставаме там известно време. Къде е, чуди се тя, скъпият стар приятел, за когото й разказах с толкова обич? Не ни ли очаква, за да ни отведе tout de suite в къщата си? Съвсем правилно тя преценява, че нещо не е наред. Когато Биксби и неговият списък на пътниците потвърждава съмнението й, тя разбира, че Поаро я е подвел! Той ще се върне в автобуса, и сега, след като си е признала за престъплението, дали няма да я последва, когато тя слезе на своята спирка „Мартирс Грийн“?

— Затова измисля историята с пътническия списък, където е вписано нейното име, с което прави почти невъзможно да я идентифицираме и… — тук внезапно спрях.

— Кечпул? — Поаро ме погледна с интерес. — Защо спряхте като часовник с развита пружина?

— Сега разбирам! — възкликнах. — Искала е да изчезне в Кобъм, но е знаела, че това ще е прекалено рисковано. Ако просто слезе от автобуса, не би могла да е сигурна, че ние няма да сме избрали точно този момент, за да излезем от „Тартар Ин“, и да я видим. Можехме да я проследим до дома й и след като вече имаме адреса й…

— Précisément[21]. И това ще е краят! Ще е въпрос само на време да узная също и името й, и името на нейната жертва. Предвидила е всичко това. И какво прави тогава тя, la bête ingénieuse[22]? Трябва да си осигури начин за незабелязано бягство, non? Къса парче от комбинезона си, порязва собствената си ръка и оставя кръвта да оцапа парчето плат, което после подхвърля в задната част на автобуса. След това разиграва малкото си драматично представление в „Тартар Ин“ и успява да ни подведе. Ние веднага се втурваме към автобуса. Щом вижда, че вниманието ни е напълно заето с фалшивата улика, която е оставила именно за нас, тя напуска сцената…

— Уверена, че по времето, когато открием истината ще е твърде късно да я последваме!

— Никога не е късно — заяви Поаро с мрачна решителност. — Аз ще я намеря. О, да. Дори и без нито една улика аз съм решен да я намеря. Където и да се намира „Мартирс Грийн“ все някой в околността ще я познава.

— Няма да слезем там, нали?

— Не, ще продължим към „Кингфишър Хил“, както беше планът ни — отвърна Поаро. — Хелън Актън е жената, за която времето е повече от оскъдно — от днес до десети март — датата на екзекуцията й остават само шестнайсет дни. Ако е невинна, трябва да установим фактите, които ще доведат до спасяването на живота й. След това ще насоча вниманието си към намирането на Статуята.

Междувременно мисълта ми привлече нещо друго.

— Поаро?

— Да, Кечпул?

— Не ти ли се струва странно, че сред пътниците в автобуса се оказаха две жени, които ни разказаха неправдоподобни истории, и двете свързани с убийства, а пък ние самите пътуваме, за да разследваме трето убийство?

— Това изисква обяснение, certainement[23]. За щастие, всичко, което изисква обяснение, има такова. Просто трябва да го намерим. Кажи ми как стигна до заключението, че изповедта на Статуята е неправдоподобна история? Не си я чул.

— Добре де, какво ти разказа? Сигурен съм, че помниш всяка подробност.

Очите на Поаро бяха приковани в гърба на седалката пред него. Взираше се в нея, все едно е далечен хоризонт.

— Бяха най-вече абстрактни детайли и все пак тя ми разказа доста. Толкова много и в същото време толкова малко.

— Много бих желал да чуя тези абстрактни детайли — промълвих, подготвяйки се за разочарование от отказа му.

Поаро рядко даваше своевременно отговори на моите така неотложни въпроси и бях изумен, когато той каза:

— Разбира се, приятелю, ще ти разкажа без никакво забавяне всичко, което ми е известно за онова, което нарекохме мистерия Номер три.

И премина към историята.

Това, което следва по-долу, е моят преразказ на разговора, протекъл между Еркюл Поаро и жената, на която бяхме дали толкова много имена: жената с книгата, Диамантения глас, Статуята и — това, което намирах за най-смразяващото — la bele ingénieuse, изобретателното чудовище.

Глава 5

Една доста мъглява изповед

— Не мислите ли, че е актриса?

Разговорът на Поаро със Статуята започнал с този директен въпрос и веднага разбрал, че тя има предвид Джоан Блайт, после продължила:

— Възможно ли е някой да е толкова тъп, колкото изглеждаше тя? Смятам, че от началото до края си беше представление.

— Не вярвате, че страхът и тревогата й бяха действителни?

— Не, тя просто играеше роля, а що се отнася до това защо точно тази роля… това е наистина озадачаващо. Не мога да повярвам, че той би я помолил за подобно нещо, но като нищо може и да го е направил.

— Той? — запитал озадачено Поаро.

— Мистър Биксби. Мисля, че няколко човека в автобуса са актьори, а не истински клиенти на компанията му.

— Може ли да ви попитам защо го казвате, мадмоазел?

— Колко пъти досега привлече вниманието ви към факта, че всяко място е заето, че човек не може да разчита само на късмета си в последния момент, ако иска да пътува с автобусната компания „Кингфишър“? Че човек предварително трябва да резервира място за желаната дата на пътуването си! Е?

— Много пъти — съгласил се Поаро.

— Това е всичко, което слушаме от него откак пристигнахме на сборното място в Лондон, и имам чувството, че рецитира добре заучени реплики. Помислете за това, мосю Поаро. Защо ще си прави труда да ни го повтаря, ако беше истина? Щяхме и със собствените си очи да видим, че автобусът е пълен, но въпреки това той продължава да повтаря отново и отново. Когато един факт е едновременно очевиден и верен — и когато никой не се опитва да отрече достоверността му — човек не изпитва необходимост да го подчертава толкова настоятелно. Помислете само колко отвратителен спътник е, как се натрапва на клиентите си, които едва ли биха искали да слушат безкрайните му отегчителни речи. Прави ли ви впечатление на човек, който се справя добре с бизнеса си? Разбира се, че не. Което означава, че трябва да е платил поне на половината от пътниците тук да се преструват, че са си купили билет, с цел да представи фирмата си като много по-печеливша, отколкото е всъщност.

— Не виждам никакви доказателства за това — казал й Поаро, — макар да е интересна възможност.

— Като казвам „актьори“, нямам предвид, че играят „Крал Лир“ в театър „Фортуна“ или нещо подобно — нетърпеливо продължила Статуята. — Говоря за няколко шилинга, пъхнати в джобовете на познати на мистър Биксби. Ролята не е от най-трудните, нали? Сядаш в автобус и оставяш хората около теб да си мислят, че си платил билета си, както те са платили своя.

— Ако сте права, мадмоазел, защо досега не сме чули никой от спътниците ни словоохотливо да превъзнася чудесата на автобусите на „Кингфишър“ и да обявява намерението си никога да не пътува с друга компания?

— Трудно е да чуете каквото и да е заради шума на онзи клет двигател — казала Статуята. — Напълно възможно е мистър Биксби да не се е сетил да отправи това допълнително искане към тях, приписвате му прекалено голямо въображение.

— Бих могъл да кажа същото за вас, мадмоазел. Историята за пътниците, които не са истински пътници, това е схема, която изисква доста по-голяма фантазия, отколкото нашият мосю Биксби притежава.

— И отново не сме съгласни — отвърнала тя хладнокръвно. — Отчаянието подхранва въображението дори в главите на тъпаците.

— Може ли да ви задам един въпрос, мадмоазел? Направил ли съм нещо, с което да ви обидя?

Тя се засмяла.

— Аз съм тази, която ви обижда, мосю Поаро, независимо дали го осъзнавате, или не. Разглеждате под лупа всяка моя забележка в търсене на нямото обожание, което сте навикнал да очаквате, но не го намирате при мен. Това ви озадачава. Толкова сте свикнал да чувате раболепни похвали, че всеки, който ви говори като ваш равен, ви се струва изпълнен с враждебност.

— И не бихте определили поведението си към мен като враждебно? — попитал спокойно Поаро.

Статуята се обърнала така, че да може да го изгледа по-добре. Сторило му се, че преценява дали да каже нещо.

— Делото на живота ви — мисията, която сте си поставили, това призвание, което, сигурна съм, смятате за благородно и свещено — е да изправяте убийците пред правосъдието. Съгласен ли сте?

Поаро размислил, накрая казал:

— Никога не съм мислил за себе си като за човек с мисия. Има неща, които вярвам, че са свещени: правото на всички мъже, жени и деца да изживеят живота, който им е даден, и този живот да не бъде приключен преждевременно с насилие. Както и важността на действията размирните елементи на обществото да бъдат задържани, така че светът да е безопасен за тези, които желаят да живеят в мир и според закона. — Кимнал, доволен от отговора си. — Това е целта на Еркюл Поаро. Изправянето на убийците пред закона се явява необходима част от нея, съгласен съм, но всичко, което правя, правя в името на това, което ценя и искам да съхраня. Ужасна трагедия е животът ви да е отдаден на преследване на нещо, което ненавиждате.

Поаро забелязал, че докато говори. Статуята все повече се изнервя. Когато спрял, облекчението й било видимо и казала рязко:

— По целия свят ви уважават за постиженията ви, но аз намирам хипотезата ви за много наивна — тази вяра, че можете да предпазите всички от злото, че убийствата трябвала бъдат предотвратени и убийците изпратени на бесилото… — Махнала пренебрежително с ръка. — Убийството не е единственото, нито дори най-голямото зло, което един човек може да стори на друг, и освен това, то не може да бъде спряно.

Поаро я погледнал сериозно.

— Сега аз започвам да се чудя дали вие не сте актриса, мадмоазел. Вие наистина ли предлагате да позволим на убийците да извършват престъпленията си, без да се намесваме?

— Не е въпрос на позволение — отвърнала тя, напомняйки му на учителка, която се опитва за пореден път да набие елементарни истини в главата на най-задръстения си ученик. — Те така и така ще го направят, както винаги. Какво е вашето решение? Да избием всички убийци? Ако това е вашият отговор, тогава вие наистина вярвате, че отнемането на живот понякога е оправдано. Мнозина убийци ще се съгласят с вас. Предполагам, че пътувате за имението „Кингфишър Хил“.

— Не, само до Кобъм. — Поаро дори поукрасил малко нещата. — Приятелят ми Кечпул и аз ще бъдем посрещнати от много скъп мой стар приятел, с когото се запознах като млад policier… — млъкнал и се усмихнал. — Но вие едва ли искате да слушате за моя скъп приятел. Защо попитахте дали отивам в „Кингфишър“? И вие ли отивате там?

— Не — подскочила тя, все едно идеята я ужасява. — Слизам в „Мартирс Грийн“. Но си помислих, че вие може да имате провинциален дом в „Кингфишър Хил“. Би ви подхождало.

— Нямам.

— Всички надути лордове и дами там несъмнено биха се съгласили с вас, че силните на деня трябва да могат да наказват всеки, който не им е приятен, и при това да твърдят, че го правят в името на справедливостта.

— Възприемате ме единствено в лоша светлина, мадмоазел — погледнал я замислено Поаро. — В същото време… да… правите всичко възможно да представите самата себе си в най-неблагоприятна светлина. Защо? Не вярвам, че вие наистина, дълбоко в сърцето си, одобрявате убийството.

— Не съм безпристрастна по въпроса. — Тя се поколебала за момент, после продължила: — О, по дяволите предпазливостта! Ще ви го разкажа и вие няма да можете да направите нищо, тъй като не ме познавате. — Понижила глас и му казала: — Аз самата извърших убийство.

— Моля ви, кажете ми, че това не е вярно — обърнал се към нея Поаро. Искало му се да вярва, че не е чул правилно заради гневния вой на двигателя, но знаел точно какво казала тя. И тогава тя го казала отново:

— Напълно вярно е. — Оформила думите само с устни: — Убих един мъж.

После, заговаряйки отново с нормален глас, казала:

— Никой не можеше да ме спре. Направих го съзнателно и бях твърдо решена да го извърша. След това не почувствах никакво съжаление. Радвам се, че го направих. Ето, сега знаете. Какво ще кажете на това?

Усмихнала му се студено.

— Кого убихте и защо? — попитал Поаро.

— Ако ви кажа това, може да се досетите кой е въпросният случай. Не мога да рискувам. Признах само колкото е възможно с надеждата, че ще направите усилие да видите нещата и от другата страна — от гледната точка на убиеца, както ги виждате от тази на жертвата.

— Гледната точка на убиеца — повторил Поаро бавно.

Било му трудно да намери думи, с които да отговори на странната й логика.

— Да! — Враждебният израз бил изчезнал и тя внезапно изглеждала ликуваща. Навела се към Поаро, прошепнала, все едно споделя с него най-прекрасна тайна: — След като веднъж си убил човек, направо се вбесяваш, когато се сетиш за такива като Еркюл Поаро с тяхната решителност да изтрият от лицето на земята и да накажат нещо, което е неотделима част от живота и винаги ще бъде — нещо, което при дадени обстоятелства, може да е естествено и дори полезно. Желанието да се убива, е просто част от човешката природа.

Поаро бил дълбоко разстроен.

— Дано Бог ви прости за тези безсърдечни думи — промърморил той.

— Е, няма нужда да се изпада в истерия — казала Статуята. — И помнете, Бог има да ми прощава за доста повече от едни думи. Не мога да не забележа, че според вас той споделя вашите принципи — разбира се, че го вярвате. Ами ако ви кажа, че той напълно одобрява убийството и поради това то е толкова разпространено по цял свят?

Поаро ударил по коляното си със свит юмрук.

— Вие просто провокирате Поаро. Точно това правите, мадмоазел. Никой не може да изрича такива неща и да вярва в тях.

Изглежда, тя го съжалила.

— Прав сте: дразня ви мъничко. Не одобрявам убийството във всички, всъщност в повечето случаи. Ето, по-добре ли се чувствате? Обаче наистина се чудя… необходимо ли е вие и вашите подобни да вдигате толкова много шум, когато то се случи?

— Аха, значи си признавате, че е било шега! — казал Поаро — Mersi á Dieu[24]! Значи не сте извършили убийство.

Тя намръщила чело.

— Не съм казала такова нещо. Извърших едно убийство. Нямаше друг възможен избор в дадената ситуация. Не одобрявам убийствата под път и над път, точно като вас, но в онзи момент то беше необходимо, и аз… да, ще го кажа — радвам се, че го направих.

Поаро започнал да усеща как му се повдига. Ясно било, че играе някаква игра, но се страхувал, че по същество тя говорела истината.

— Мога да ви разкажа малко от историята, ако искате да я чуете — предложила Статуята. — Мисля, че мога да я представя в един по-завоалиран вид, така че да няма възможност да ме откриете след днешния ден. Всъщност бих се радвала да чуя размишленията на един експерт по убийствата. Това е нещо, което никога досега не съм могла да обсъдя с друг и… е, вие не сте просто кой да е, мосю Поаро. Какво ще кажете? Да ви разкажа ли?

Поаро потръпнал, което изглежда я възбудило още повече.

— О, моля ви, кажете да! Чувствам, че с вас може да проведем изключително плодотворна дискусия по тема, която е от огромно значение и за двама ни. Такъв обмен на мисли е толкова рядък…

Сега поведението й било като на превъзбудено дете, макар Поаро да очаквал, че студеното злорадо превъзходство може да се завърне всеки момент.

Чувствайки се съучастник в нещо чудовищно — и все пак казвайки си за утешение, че всичко може да е лъжа, или че тя може, без да иска, да изпусне информация, която той по-късно би могъл да използва в полза на правосъдието — Поаро отвърнал:

— Много добре. Разкажете ми историята си. Но нека първо ви задам един въпрос: във вашата чанта носите книга, n’est-ce pas? Книга със заглавие „Среднощна сбирка“.

— Аха! Вашият любопитен инспектор вече се е оплакал от мен? Защо питате за книгата?

— Вие обичате престъпленията, мадмоазел. Откраднахте ли я?

— Дали съм откраднала „Среднощна сбирка“? Какъв изумителен въпрос. Не, не съм.

— И ако не ви повярвам?

Тя се вгледала внимателно в лицето му, после се засмяла колебливо.

— Щом настоявате да знаете, книгата в чантата ми беше първоначално подарък от… Е, няма да ви кажа нищо повече, защото не е ваша работа. Ако не внимавате, ще променя решението си да ви разкажа изобщо нещо. Имате един последен шанс, мосю Поаро. Не ми е ясно защо ще искате да ме разсейвате с разговор за книги, когато аз изгарям от нетърпение да ви разкажа за — понижила глас — мъжа, когото убих. Да ви отпиша ли като безнадежден хахо, или вече можем да говорим за убийството?

Изпълнен с нежелание да чуе това, което си представял, че ще последва, той я приканил да започне историята си.

Статуята замълчала за няколко секунди, за да се подготви. После, веднага щом започнала да говори, лицето й загубило острите си черти и очите й се изпълнили със сълзи. За първи път, откак се срещнал с нея, Поаро я видял като човек, способен да изпитва болка, а не само да я нанася на другите.

— Имаше един мъж — започнала тя, — обичах го много. Повече от всеки, когото съм обичала преди или след това. И аз го убих.

Извадила кърпичка от чантата си и попила ъгълчетата на очите си.

— Това е в общи линии всичко. Разбира се, има и още, но никога не забравяйте, докато слушате останалата част от историята, че когато го убих, любовта ми към него беше толкова силна, колкото винаги е била. Не беше намаляла по никакъв начин.

— Това не е толкова необичайно, колкото може би си мислите — казал й Поаро. — Някои убийци мразят жертвите си, но онези, които убиват любимите си хора, са също толкова многобройни и страдат още повече.

— Да, мога да го разбера.

— Предаде ли ви?

— Да. Поне аз си мисля, че ме предаде. Той би го отрекъл и вие вероятно бихте взели неговата страна. Струва ми се, че повечето хора биха го направили. Във всеки случай, не предателството му беше причината, поради която го убих. Направих го заради… заради семейството си. Виждате ли, той беше извършил престъпление. Открадна от баща ми… много пари. След това татко настоя да се откажа от него. Той беше злото, врагът, вече не му беше позволено да идва в нашия дом. Родителите ми не искаха нито да го виждат, нито да говорят с него. Отказваха да изслушат неговата страна от историята — и не ми казвайте, мосю Поаро, че един крадец не може да има защита, която си струва да бъде изслушана!

— Не бих и помислил да го направя. Гневът на баща ви е разбираем, нали? Разбирам, че е имал доверие на този млад мъж?

— Би му поверия и живота си преди кражбата на парите, но работата е там, че човекът никога не би откраднал от когото и да е, ако положението не било толкова отчайващо. Кражбата му не е била, за да се облагодетелства той самият. Той работеше за баща ми и разбирате ли, баща ми го възнаграждаваше щедро. Но докато той бил в отлично финансово състояние, имал приятел, чието семейство загубило всичко, когато преди две години борсата се срина. Всичко. А бащата бил болен и много стар, и… е, нашият крадец, ако можем да го наречем така, не можел да понесе да гледа как приятелят му се топи от страх да не се окажат в приют — и тъй като отговарял за татковите инвестиции и бизнеса му, си помислил… ами, знаел, че баща ми няма да усети липсата на определена сума. Семейството ни нямало да почувства никакво затруднение, ако той вземе тези пари и ги даде на приятеля си. Така и направил. Но всъщност не гледал на постъпката си като на даване на пари или дори като на кражба. Смятал го за заем и с положителност така го е приел и приятелят му. Било е предложено не като благотворителен жест, а като предизвикателство.

— Какво предизвикателство? — запитал Поаро.

— Крадецът и приятелят му вярвали силно в предприемчивостта. В това отношение те двамата, както и баща ми, са замесени от едно тесто. Всички те вярват — вярваха, — че всеки може да започне със съвсем малко и да изгради империя, да натрупа богатство, надвишаващо и най-смелите фантазии. Споразумението било приятелят да вземе тези пари на заем и да ги използва умело, за да направи още повече пари.

— При борсов пазар като този преди две години — какъвто си остана и до днес — не е лесно — отбелязал Поаро.

— Да, не е — съгласила се Статуята. — Но мъжът, когото обичах, винаги е вярвал, че… ами, че абсолютно всичко е възможно, и че ако искаш нещо достатъчно силно, винаги можеш да намериш начин да го постигнеш. Успяваше да накара и другите да го повярват. Иска ми се… — Тя погледнала надолу към ръцете си. — Иска ми се да можеше да се срещнете, мосю Поаро.

— Казвате това сега, макар само преди минути да споменахте колко се радвате, че сте го убили.

— Искам да кажа, че ми се иска да го бяхте срещнали преди… докато все още бяхме щастливи.

— Разбирам. Моля ви, продължете историята си.

Тя докоснала очи още няколко пъти с кърпичката си.

— Крадецът и приятелят му заедно направили няколко изключително рисковани инвестиции. Повечето се провалили, както обикновено става с рисковите инвестиции, но една надминала всичките им очаквания — и била достатъчна крадецът да върне дори повече, отколкото откраднал от семейството ми, а приятелят му да осигури комфортен живот за себе си и стария си баща. Дори и след това останали много пари и крадецът и приятелят му ги използвали, за да създадат няколко отлични училища, в които учениците да бъдат възпитавани с уважение — като истински хора, които имат значение. Така би трябвало да е във всички училища, но рядко се случва. И тогава… — тя млъкнала, задавена от чувства.

Поаро виждал, че не й е лесно да разказва тази история и се зачудил защо се подлага на това изпитание.

— Тогава крадецът направил ужасна грешка — казал на баща ми, разказал и на него, и на майка, какво е направил.

— О! Предпочел е честността пред укривателството.

— Беше честен човек, мосю Поаро. Поставяше почтеността над всичко друго и винаги е смятал да каже истината веднага щом парите бъдат възстановени. Знаеше колко много му се възхищава баща ми и не можеше да позволи това възхищение да се основава на фалшива основа. Разбира се, очаквал е, че татко първоначално ще се ядоса, но вярвал, че ако се извини и опише точните обстоятелства… — Сега вече тя говорела бързо и почти без да си поема дъх, сякаш е притисната в капана на кошмара и отчаяно искала да избяга, явно забравила, че това са събития от миналото.

— Мислел си, че ако посочи ясно как не би си дал и миг почивка, докато всяко едно взето пени не бъде върнато… Но баща ми е човек с неумолим характер, а майка ми за всичко се съгласява с него. Тя няма кураж дори да му каже, че книга или пиеса, която той харесва, не е по вкуса й, защото се страхува от тираничните му избухвания. И така крадецът беше… — спряла и притиснала устата си с кърпичката — отпратен. Беше прогонен.

— Родителите ви знаеха ли, че обичате този мъж?

— О, да… но това нямаше значение за тях. Баща ми ми каза, че ако си позволя да се видя с него, ще бъда оставена без петак на мое име. В онзи момент повярвах, че нямам друг избор, освен да се подчиня.

— Може ли да попитам… преди тези събития да станат, бяхте ли сгодена за този крадец?

— Не. — Тя го погледнала изненадана. — Какво ви накара да попитате за това?

— Просто се чудех, забелязах, че носите пръстен с рубин…

— О, това ли. Да… сега съм сгодена.

— За друг?

Статуята възкликнала нетърпеливо.

— Харесва ми да мисля, че съм личност с огромна решителност и изобретателност, но дори и аз не бих успяла да се омъжа за мъртъв мъж.

— Мъжът, за когото възнамерявате да се омъжите… обичате ли го?

Лицето й станало сериозно и съсредоточено, сякаш се концентрирала върху нещо важно.

— Да, обичам го. Ако се готвите да ме попитате дали обичам годеника си толкова, колкото обичах крадеца — макар само един господ да знае защо се интересувате от това, след като то не е част от историята ми — отговорът е не, не го обичам толкова. Надявам се това да не ви притеснява, мосю Поаро. За мен това не представлява проблем. Обичта ми към крадеца едва ли би могла да е от по-различно естество, а крадецът е мъртъв — тази последна дума, изречена с ударение върху нея, предизвикала още сълзи. — Положих всички възможни усилия да убедя татко да му прости, но се оказа невъзможно! Опитвали ли сте се някога да убедите упорит човек, че бърка, като в същото време твърдите, че всъщност сте напълно съгласен с него по всички въпроси?

— Това не е ли абсурдно противоречие? — попитал Поаро. — Никой не може да прави и двете едновременно.

— О, да, може. Аз го направих. Казах му „Хайде, тате, ти си толкова мъдър и справедлив — всеки го знае. А мъдрото и справедливото нещо, което можеш да направиш тук, е точно това, което си правил досега, защото би било грешка да си прекалено снизходителен, когато за първи път си чул за прегрешението. Но сега, следващото правилно нещо, което следва да бъде направено, е да му дадеш втори шанс, както съм сигурна, че ти самият пръв си осъзнал. Сигурна съм всъщност, че тази блестяща идея отдавна ти е хрумнала и не е било необходимо аз да ти я подсказвам“. Мислех си, че ако го засиля с ласкателства… — Тя въздъхнала. — Тази стратегия понякога работи при татко.

— Но този път не проработи?

— Не, само го разгневи още повече. Отправи още по-екстравагантни заплахи към мен: щял да ме остави без петак, без дом, без роднини. Ако предам семейството, като заема страната на крадеца, той щял да ми отмъсти по ужасни начини, които дори не съм била в състояние да си представя.

— Страхувахте ли се от него?

— Страхувам се от него и сега.

— Все пак не мога да схвана голямата картина — казал Поаро. — Обичате крадеца и не обичате баща си. Чудя се възможно ли е — като се има предвид вашата собствена преценка — да сте убили погрешния човек?

— О, аз обичам татко — казала Статуята. — Страхувам се от него, не го харесвам и не понасям да съм в неговата компания, но мисля и че го обичам по някакъв странен начин. Майка също, макар че застана безропотно на негова страна и не протестира и с едничка дума срещу онези отвратителни заплахи към мен.

— Но дори и така — настоял Поаро, — това, което ми разказахте, не е историята на дъщеря, убила баща си. Всеки би очаквал той да е избраната от вас жертва, non?… а не крадецът, когото сте обичали и на когото сте се възхищавали. Какво, бих искал да знам, може да ви е довело до решението да убиете него?

— Какво ли, наистина? — възкликнала тя, все едно се опитвали да решат загадката заедно. — Всички събития, които описах, станаха между ноември 1929 година и март миналата година, когато крадецът беше прогонен от родителите ми. Колкото и идиотско да звучи, но тогава бях убедена, че нямам друг избор, освен и аз да им се подчиня. Никога не бяха търсили моето мнение по какъвто и да е въпрос. Моето мнение беше винаги това на баща ми — наложено ми от него! Крадецът бил човешкото въплъщение на злото и при никакви обстоятелства не бивало да му се позволява да се върне в нашия живот. Аз трябвало да престана да го обичам и това бяха думите, които баща ми отправи към мен: „Ти повече не го обичаш. За теб той е враг. Опасен човек. Порочен. Заплаха за семейството“. Трябваше да изтърпя часове подобни приказки. Татко не ме остави на мира, докато не се убеди, че е заличил всичките ми мисли и чувства и ги е заменил със своите собствени. И тогава, пет месеца по-късно, през август същата година казаха на майка, че умира.

— Съжалявам, мадмоазел.

— Все още е жива, но няма да е задълго — отвърнала тя. — Страда от болест, която я топи пред очите ни. — С фалшиво приповдигнат, весел тон Статуята продължила: — Както и да е, никога няма да се досетите какво стана две седмици, след като тя научи диагнозата си, мосю Поаро. Беше толкова прекрасна изненада. Баща ми ме повика в стаята, която толкова вбесяващо наричаше… — Тя спряла, както и да е наричал баща й тази стая, тя решила да не споменава думата. — … в своя кабинет — казала тя вместо това. — Каза ми, че сега, когато на майка й остават само определен брой дни, крадецът трябва да бъде приет обратно в лоното на семейството ни.

— Quoi[25]? — Поаро не очаквал историята да приеме такъв обрат.

— Прекрасна изненада — повторила тя с глас, треперещ от гняв. — Боя се, че не мога да ви кажа защо предстоящата смърт на майка ми ни изправи пред неотложната необходимост да простим на крадеца и да го поканим обратно в живота си — не и без да разкрия определени обстоятелства, които предпочитам да не обсъждам. Това, което има значение, е, че майка и татко внезапно бяха готови да го приветстват обратно — и ми беше казано, че и аз трябва да направя същото. И така, той се върна и отново беше назначен да се занимава с бизнес делата на баща ми. На мен не само ми беше заповядано да му простя — и само това би било достатъчно лошо, — но ми беше казано също и че ще бъда обезнаследена и изхвърлена от живота им завинаги, ако не участвам в тяхното лицемерие и не се преструвам, че никога нищо не се е случвало.

— Incroyable![26] — ахнал Поаро.

— Така си е — казала Статуята. — Толкова се радвам, че сте съгласен.

— Моля ви, продължете, мадмоазел.

— Не остана много. Крадецът беше щастлив да се върне и щастлив да участва в преструвката, че нищо неприятно не се е случвало. Върна се в края на август… и след малко повече от три месеца аз го убих. Ето, това е цялата история. Край.

— Защо го убихте? Когато мотивът е неизвестен, историята винаги е непълна. Липсва и най-важната част.

Статуята се засмяла.

— Извинете ме, но изглежда не сте ме разбрали добре. Не сте ли вие Еркюл Поаро? Със сигурност не е необходимо да ви казвам защо го направих. Вие сте великият детектив, нали така? Не би ми било приятно да ви лиша от възможността да го откриете сам. Казах ви всичко, което трябваше да знаете. И така, как мислите вие, защо убих мъжа, когото обичах толкова много?

— Казахте, че сте го направили заради семейството си… а аз отново ви казвам, че за мен в това няма никакъв смисъл. Да убиете човек, когото обичате толкова много, заради… кого? Вашите родители? Твърдите, че обичате и тях, но не обичахте ли крадеца повече?

— О, да, много повече.

— Тогава защо сте убили него и защо в името на семейството ви? Обяснете ми това, моля ви.

— Не — казала Статуята, — предполага се, че сте майстор именно в изясняването на подобни неща. И… ами ако това, че съм го направила заради семейството си, не е вярно?

— Казахте, че това е била причината.

— Тогава запитайте се защо бих го казала, щом не е вярно?

— Мадмоазел, вие много ме обърквате.

— С положителност не съм го искала — казала тя сериозно. Очите й отново се напълнили със сълзи. — А сега млъквам и няма да кажа дума повече.

Поаро се зачудил дали някога преди е имал подобен неудовлетворителен разговор. Опитал всяка тактика, за която се сетил, за да я убеди да му обясни мотива си, но решителността й си останала все така силна и когато пристигнал в Кобъм, той бил все така дълбоко смутен.

Глава 6

Семейство Девънпорт

Първото ми впечатление от „Кингфишър Хил“ беше, че е добре защитено от външния свят. Макар да знаех, че е частно имение, изобщо не очаквах външните стени да са по-високи, отколкото по принцип е необходимо да е висока една ограда насред спокойната английска провинция.

Имаше двойка порти една зад друга, които изглеждаха толкова подсилени, все едно са проектирани да издържат обсада. Тези порти трябваше да бъдат преодолени, ако искахме да минем от простосмъртната околност в свещените земи вътре. Подхвърлих на Поаро, че ми изглежда сякаш някой всеки миг очаква инвазия.

— Не и от страна на Еркюл Поаро! — Той се разсмя на собственото си остроумие. — Той е поканен гост. Независимо че в „Кингфишър Хил“ със сигурност има човек, който трябва много да се страхува сега, когато вече съм тук.

— Искаш да кажеш…

— … който и да е убил Франк Девънпорт, ако не е Хелън Актън. О, не разбираш! Ричард Девънпорт не го каза с толкова много думи, но пожела да открия кой член на семейството му или кой приятел на семейството, или прислужник е убил брат му.

— Това са възможностите, така ли? — попитах. — Знаеш ли кой е бил там, когато е станало убийството?

— Освен самия Ричард и Хелън Актън, е имало още седем човека в къщата, когато Франк Девънпорт е умрял: Сидни Девънпорт, главата на домакинството, съпругата му Лилиан, тяхната дъщеря Дейзи, нейният годеник Оливър Прауд, една прислужница на име Уинифред Лорд и двама близки приятели на семейството — американците Годфри и Върна Лавиолет.

Най-сетне минахме през двете порти, но предстоеше и друга стъпка, преди да можем да мислим за себе си като за пристигнали в имението. Шофьорът паркира автобуса на чакълена алея, където вече чакаше друго синьо-оранжево возило на компанията „Кингфишър“, заедно с впечатляваща редица от автомобили. На повечето от тях се бяха облегнали хора и някои започнаха да махат с ръка. Някои от нашите спътници им махнаха в отговор. Зачудих се дали и нас не ни чака някой, за да ни откара с Поаро, и колко ли трябваше да вървим, за да стигнем до дома на семейство Девънпорт, ако никой не ни закара дотам. Алфред Биксби изскочи от автобуса, за да говори с човека в малката правоъгълна будка, мъж с квадратно лице, чиято коса започваше от средата на челото. Очевидно работата му се състоеше най-вече в това да оглежда с недоверие хората, възнамеряващи да пресекат прага на имението „Кингфишър Хил“.

— Значи Ричард Девънпорт вярва, че някой от тези седем души е убил брат му? — попитах Поаро. — Даде ли ти някаква насока кой от тях смята, че може да го е сторил?

— Не, не ми даде, и правиш погрешни предположения, Кечпул. Вярно, че ако Хелън Актън не е извършила убийството, нито самият Ричард Девънпорт, тогава трябва да е някой от тези седем души. Но съществуват и други възможности.

— Че Ричард е убил брат си Франк, разбира се, е едната, нали?

— Oui. Или че Хелън Актън го е направила, а Ричард Девънпорт отказва да приеме това обяснение, защото му причинява страдание.

— Това ми се струва по-вероятно… Ако самият Девънпорт е извършил престъплението, трябва да е истински глупак да иска присъствието на един от най-добрите умове в разрешаване на престъпления… — Виждайки гримасата на Поаро, аз побързах да поправя грешката си, — Най-добрият ум в разрешаването на престъпления в Англия.

— Рядко съм срещал мъж или жена, които да не са в състояние да се покажат като истински глупаци, стига условията да са подходящи за подобно нещо — заяви Поаро. — Ричард Девънпорт може да не е толкова умен, за колкото се смята.

Той се приведе напред, за да проследи разговора, който приличаше по-скоро на спор, между косматкото в будката и Алфред Биксби.

— Настоява да види списъка с пътниците, който мосю Биксби носи в „Кингфишър Хил“, mais ce n’est pas possible[27]. Той беше откраднат. Благодарение на Статуята, сега всички сме задържани тук излишно.

— Не ти ли се струва, че това е най-дългото пътуване, което си правил? — въздъхнах дълбоко.

— А, спасени сме! Le portier се смили над приятеля ни Биксби.

Скоро ни позволиха да слезем и да си вземем куфарите.

— А сега какво? — попитах, когато всички останали тръгнаха към колите.

Във въздуха се разнесоха ентусиазирани поздрави.

— Някой ще ни закара до къщата — обясни Поаро. — Тя е една от най-отдалечените от входните порти. Ричард Девънпорт ми каза, че ще ни вземат.

— Надявам се да пристигне скоро… На човек не му трябва много в такова време, за да стане жертва на хипотермия.

— Утеши се с факта, че за мен е още по-зле, отколкото за теб, mon ami. Моят организъм не е създаден за такива условия. Вие, англичаните, обичате героичното замръзване до смърт.

— Това изобщо не е вярно, Поаро.

— Не ми казвай, че не си чувал за Робърт Фалкън Скот и обреченото му пътешествие в Антарктика — не беше ли той англичанин?

— Поаро, ами за книгата „Среднощна сбирка“?

— Какво за нея?

— Защо я попита за нея? И защо я попита дали я е откраднала?

— Не я е откраднала. Макар че ако го беше сторила, това би обяснило защо е толкова ядосана, че инспектор от Скотланд Ярд й е хвърлил един поглед. Но не — била й е подарък. От кого, не мога да кажа. Беше на косъм да разкрие името на човека и после се спря, не искаше Поаро да научи. Книгата много ме заинтригува, Кечпул. Не съдържанието, както, естествено, разбираш. Няма никакво значение дали е приключенски роман, любовна история или in policier[28]. Гневът й, когато ти погледна корицата… не вярвам да е имал нещо общо със заглавието. Свързан е бил със значението, което му е отдавала в ума си Статуята, и няма нищо общо с думите върху корицата.

— Значи това, което го прави значим, е човекът, който й го е подарил? Нейната връзка с подаряващия?

Поаро поклати глава и каза:

— Дължа огромна благодарност на стария ни приятел Майкъл Гедъркоул. Ако не бяха инициалите на неговото име, тази книга не би ти направила никакво впечатление. Но благодарение на тях и на част от фамилното му име, c’est parfait[29].

— Кое е перфектно? — попитах.

— Точният начин, по който се разгръщат събитията и ни предоставят една изключителна възможност — загадъчно отговори Поаро.

В този момент глас с американски акцент изрече:

— Извинете ме, господа. Мосю Поуроу и Кечпул? Обърнах се и видях висок, слаб мъж с дълго палто. Трудно бих могъл да определя възрастта му, можеше да е както старец, така и на четиридесет. Имаше толкова гладка кожа, все едно някой я е минал с парна ютия, и гъста бяла коса, която стърчеше доста странно. Накара ме да си представя таралеж, но беше някак издължен, точно обратното на малък и кръгъл. Всеки, който би се захванал да му направи шарж, несъмнено би завършил с острия нос, обаче. Здрависахме се.

— Приятно ми е да се запознаем, господа, аз съм Годфри Лавиолет. Не бих могъл да ви кажа колко възхитени сме двамата със Сидни, че сте тук. Ще се пръснем от вълнение, казвам ви. Последвайте ме, колата е ей там. Обзалагам се, че и двамата очаквате с нетърпение да напълните търбуха! Няма друго като леденият вятър, дето да изостря така добре апетита, а? Е, ще вечеряме и после… — Той спря и се засмя. — Казах на Сидни, дамите ще трябва да ни извинят нас, джентълмените, тази вечер след трапезата. Разговорът ни със сигурност ще ги отегчи и приспи. Не разбират страстта ни към нашето малко бебче. Казват разни неща като „но това е само игра“ за нас обаче е нещо различно — нали, господа? Аз и Сидни и вие двамата, всички луди по „Пийпърс“, ще си направим истинско гала забавление!

Значи „малкото бебче“, за което говореше Лавиолет, е онази нещастна игра. Вътре в мен се надигна стон, но успях да го сподавя, преди да нанесе непоправима вреда на нашето прикритие. Предполагаемият ми бизнес интерес към потенциала на „Пийпърс“ задължително ли включва и да бъда „абсолютно луд“ по нея? Не трябва ли един бизнесмен да има по-безпристрастно отношение към евентуална инвестиция? Внезапно осъзнах, че би било много полезно да получа по-ясни инструкции от Поаро за ролята, която се очакваше да играя.

Лавиолет подкара колата по серия от широки пътища. Беше тъмно и навсякъде имаше дървета, затова не успяхме да видим добре къщите в „Кингфишър Хил“, въпреки че разпределението на осветените прозорци подсказваше, че всяка от тези сгради е много по-голяма и около нея има много повече площ, отколкото край къщите, които бях свикнал да виждам в Лондон. Ефектът от светлината зад прозорците беше привлекателен по един нереален начин — малки и големи правоъгълници златиста светлина, които сякаш висяха от клоните на дърветата в далечината или се крепяха върху тях.

Годфри Лавиолет се впусна в разказ за историята на дългото си познанство със Сидни Девънпорт. Като предисловие на този разказ, ни съобщи информацията, че когато „Пийпърс“ задмине шаха като най-харесвана настолна игра по целия свят, всички ще вдигнат врява да разберат как двамата и изобретатели са се срещнали за първи път. Беше заплетена история, която се въртеше около някакъв метал, наречен ванадий, леснодостъпен за добив в Южна Африка. Този химически елемент създал богатството на Сидни Девънпорт и на Годфри Лавиолет преди около двайсет години. Лавиолет обясни — и успя да го направи, без да прозвучи като хвалба, — че и двамата със Сидни Девънпорт вече са утроили състоянието, натрупано по времето на ванадиевите си дни, и то без да работят дори час.

— Не пострадахте ли при скорошното бедствие, което сполетя борсовия пазар? — попита Поаро.

— Не мосю Поуроу, за щастие не пострадахме. Сидни и аз сме внимателни хора. Споделяме общ интерес не само към настолните игри, но също така и към малки, премерени рискове. Никога не полудяваме по начина, по който го правят други, предпочитаме бавния и стабилен подход. А това може да ви се стори забавно: споделяме и еднакъв вкус към къщите! Къщата на Сидни, където отиваме сега, беше преди това наша, на мен и на съпругата ми Върна! Продадохме я на Сидни и Лилиан. Тогава те си търсеха различна къща и бяха почти готови да сложат подписа си под договор, когато ние им казахме — „Ей, защо не купите нашата? Мислехме да я продаваме“. Така и направиха!

— Не ви харесваше да живеете тук? — попита го Поаро.

— А, обожавахме го в началото — отвърна Лавиолет. — Кажете ми, господа, дотук как ви се струва имението „Кингфишър Хил“. Знам, че е тъмно и не сте успели да видите много, но все пак добихте някакво впечатление за мястото? Рай, нали? Не може да го видите сега, но ей там е плувният басейн, проектиран от Виктор Маркъл. Грандиозен! Да, в рая сме, наистина! И точно това е причината с Върна да решим да продадем имота си и да се преместим. Няма нищо по-лошо от това да живееш в рая и да знаеш, че един ден той ще се промени към по-лошо. Това ми стана един вид мото: не позволявай на никого да съсипе рая ти. Не и ако можеш да го предотвратиш. За жалост, повечето време хората просто не могат да направят нищо. Но се случва и да могат!

Стори ми се, че не беше съвсем наясно какво послание иска да изпрати — за надежда или отчаяние.

— Влоши ли се имението „Кингфишър Хил“, откак продадохте къщата си? — запита го Поаро.

— А, ето един възхитителен въпрос, мосю Поуроу, О, да, възхитителен въпрос. Ами, да видим! Нека просто кажа, че аз мисля така и че жена ми Върна е съгласна, двамата сме доволни, че вече не притежаваме имот тук. Няма да кажете на Сидни и Лилиан, че съм го казал, нали? Не бих искал да си помислят, че са се минали заради нашата малка сделка — той се засмя. — Те и без това нямаше да са съгласни с мен. Силни и аз сме придирчиви към различни неща — много различни неща. Понякога той харесва онова, което аз не харесвам, а друг път аз харесвам неща, които той не харесва. Точно заради това работим толкова добре заедно върху „Пийпърс“ — два напълно различни ума. Това означава, че накрая не пропускаме нито един аспект, ако следвате мисълта ми.

Вътре в себе си се помолих да не ни дава примери нито от своя подход, нито от този на Силни Девънпорт.

— Интересното е, че сега с Върна прекарваме цялото си време тук, в къщата, която едно време притежавахме, като гости на нашите добри приятели! И знаете ли кое е най-забавното? Сега аз отново мога да се наслаждавам на „Кингфишър Хил“ по начин, който ми беше невъзможен в месеците, преди да продадем къщата на Сидни и Лилиан. Сега, когато съм само гост и тук няма нищо, което да е мое, не се тревожа, че раят ми е съсипан. Мога да се наслаждавам на всичко, което си заслужава, без никакви притеснения.

— Какво се страхувате, че ще стане? — попитах го. — Да не би къщите тук да са били продадени на неправилния тип хора?

Годфри Лавиолет се разсмя гръмко.

— Кои са неправилният тип хора, мистър Кечпул?

— По моя преценка ли? Ами… престъпници и хора с отблъскващ характер. Предполагам, че предвид изключителния характер на имението, оградата и портите…

— Смятате, че трябва да вярвам в правилния и грешния тип хора? О, не, не и аз! Искате да знаете какво мисля? Не мисля, че може да делите хората на такива категории. Разбира се, някои постоянно го правят, но това води единствено до мързеливо мислене. Ако искате да стигнете някъде, трябва да обръщате внимание на конкретния човек — и е разумно да обърнете повече внимание на това какъв иска той да е в бъдеще, отколкото на това какъв е бил в миналото. Дори престъпниците не бива да бъдат очерняни с едни и същи краски — Годфри Лавиолет с удоволствие поде темата. — Някои отричат своите престъпления до сетния си ден, докато други признават и се опитват да правят добро.

Замислих се. Ако Годфри Лавиолет е решен да вярва в отделни личности, а не в общности от различни типове хора, то тогава нищо чудно, че е продал къщата си в „Кингфишър Хил“. Помислих си, че да имаш съседи на място като това, е доста по-различно от живота на обикновена улица. Ако сте затворени заедно зад високи стени и всички ходите в един и същ плувен басейн, тенис корт и голф игрище… тогава дори 900-те или повече акра, в които се ширите, могат да създадат чувство за близост, което някои биха определили като потискащо. Знам, че аз със сигурност не бих харесал „клубната“ атмосфера на този тип имения, нито пък усещането за споделена идентичност, което върви заедно с нея.

След около десетина минути Годфри Лавиолет ни преведе през друга двойка порти. В края на права алея се издигаше ниска, тромава къща и нямаше нищо грациозно във вида й. От двете й страни стърчаха два яки стълба с лампи. В разположението им долових нещо смътно заплашително, все едно двата стълба са оръженосци, готови да се намесят в защита на къщата, ако се наложи.

Когато наближихме, видях, че сградата не е просто квадратен блок от камъни, както ми изглеждаше в началото. Оказа се, че има доста раздвижена фасада — квадрат с по-широк правоъгълник зад него, и трети, още по-просторен правоъгълник зад него.

— Най-сетне у дома! — провикна се нашият шофьор Годфри Лавиолет. — Добре дошли в „Малкото ключе“! Или както вероятно би трябвало да кажа: „В бившия ми дом.“

Подсмихнах се леко, колкото да покажа, че шегата му ме е развеселила, но Поаро не направи никакво усилие да се засмее или поне да се усмихне. Лавиолет сякаш искаше да обясни, усетил лека неловкост:

— Господа, ще си призная, казвам тази шега винаги когато се прибирам тук, независимо дали съм сам или в компания. Може би трябва да поработя над нещо по-оригинално — не мислите ли, мосю Поуроу?

— Къщата се казва „Малкото ключе“, нали? — попита Поаро. — Много интересно име…

— Така е, но не мога да си присвоя заслугата за него. Когато ние с Върна живеехме тук, мястото се наричаше „Кингфишър Рест“, „Почивка в Кингфишър“, но сегашното име е много по-интригуващо, не мислите ли? „Малкото ключе“ — ето това е име на къща, което наистина създава атмосфера.

— Значи така, la famille Девънпорт…

— Някой ми каза, че било от разказ на Чарлз Дикенс: „едно малко ключе може да отвори много тежка врата“, и нямам нищо против да ви кажа, мосю Поуроу, че вратата на тази къща със сигурност е тежка! Вижте, направете ми услуга, не споменавайте промяната на името пред Сидни, нито пред Лилиан.

— Но всъщност именно те са променили името на „Малкото ключе“, след като са купили къщата от вас? — попита Поаро.

Няма как Сидни и Лилиан Девънпорт да не са знаели името на къщата, помислих си аз, голяма каменна плоча с думите „Малкото ключе“, гравирани върху нея, беше монтирана вдясно от входната врата. Опитах да намеря вероятна причина, поради която промяната на името не би следвало да се споменава, както каза Годфри Лавиолет, но не ми хрумна нищо, което да ми се стори задоволително.

В същия момент входната врата се отвори и един подобен на бъчва мъж с широка усмивка се отправи с големи крачки към нас.

— А, ето го и Сидни! — каза Годфри Лавиолет.

Не бих могъл да кажа дали не си въобразявам, но ми се стори, че изпита облекчение от прекъсването на разговора ни по темата за името на къщата.

Едно от първите неща, които забелязах при Сидни Девънпорт, докато той не преставаше да ме тупа по гърба в израз на гостоприемство, беше, че усмивката му става все по-плашеща, колкото повече я гледаш. Все едно е страшна маска — полуотворена уста, кранчетата извити нагоре, като че ли застинали в някакъв отдавна отминал момент на гръмогласно веселие.

Бях в компанията на човека не повече от три минути, но осъзнах, че ще ми е трудно да гледам по-дълго това фосилизирано лице.

— Добре дошли, добре дошли! — каза Сидни, сега бъхтеше гърба на Поаро по същия начин, който току-що аз бях изтърпял.

— Толкова любезно от ваша страна е да ни поканите като ваши гости в „Кингфишър Хил“… и в „Малкото ключе“-отвърна Поаро, посочвайки каменната плоча.

Погледнах към Годфри Лавиолет, който пристъпи неловко от крак на крак. Сидни Девънпорт не показа признаци на безпокойство, докато ни въвеждаше в къщата си и обясняваше как трябва да се подготвим за питие, а също и за топла вечеря. Когато го последвахме вътре, редът на приоритетите му се промени и разговорът се насочи към „Пийпърс“.

Всъщност това, което последва, ме изуми, макар да смятам, че Поаро го е разбрал по-бързо от мен, тъй като самият той е личност с доста мании.

Докато стояхме в пищния кръгъл входен вестибюл — с надвиснала отгоре площадка, която започваше от върха на витото стълбище и описваше почти пълен кръг около помещението — нещо като балкон, а прекалено дългият полилей напомняше на лавина от кристални кинжали, спускащи се отвисоко, — Сидни Девънпорт и Годфри Лавиолет започнаха да говорят бързо и почти едновременно (така че на моменти беше невъзможно да чуеш какво казват) за „Пийпърс“ и играта, която смятаха за единствен неин съперник — „Монополи“. Девънпорт твърдеше, че „Пийпърс“ я превъзхожда във всяко едно отношение и ще победи, докато Лавиолет се страхуваше, че перспективите на играта им може да бъдат съсипани от бързо нарастващата популярност на другата игра.

Обсъждаха толкова разгорещено темата, сякаш никога няма да спрат, и оставиха у мен ясното усещане, че това е спор, който редовно водят. От време на време някой от двамата поглеждаше към Поаро или към мен с очакване, все едно се надява да вземем неговата страна, в други моменти се държаха така, като че ли са забравили за присъствието ни. Поаро издаде няколко подходящи, макар и напълно неангажиращи възклицания, а аз се постарах да създам впечатлението, че съм съгласен с този, който последен е отправил някаква реплика към мен. И сякаш това щеше да продължи до безкрай. Девънпорт обяви, че хората, които избират „Монополи“, трябва да помислят за промени, преди да е станало прекалено късно, защото в противен случай как биха могли играчите да знаят дали играта не прокламира неограничено натрупване на собственост като достоен стремеж, или пък заема критична позиция към този тип монополизъм? Лавиолет възрази, че вече има много инвеститори и реинвеститори в различните версии на „Монополи“, или „Играта на собственици“, както някои я наричат, и всеки си мислел, че моралното послание на играта е това, което на него му се иска да е. Това усложнение, твърдеше Лавиолет, изобщо не е повлияло на популярността й. Да, отвърна му Девънпорт, но това не означава, че „Пийпърс“ има нужда от допълнителни усложнения с надеждата да привлече благоразположение, особено когато несъмнената привлекателност на „Монополи“ идва въпреки неясното й морално послание, а не поради него…

Преди да срещна тези двама мъже, никога нямаше да ми хрумне, че за една настолна игра може да се говори толкова много. На няколко пъти се зачудих дали тази сценка не е някакъв вид ритуал или шега, но продължи прекалено дълго и всеки проблем се обсъждаше с такава жар, та реших, че греша.

Едва не закрещях от благодарност, когато прегърбена, кокалеста жена прекъсна с появата си разговора. Бледата кожа на лицето и ръцете й изглеждаше като пергамент и беше покрита с толкова бръчки и гънки, сякаш всеки инч от нея е сгъван и разгъван стотици пъти. Очите й бяха големи и сиви, а косата по-тъмносива — с цвета на метални стружки, подредена в артистична купчина. Влезе, хванала под ръка млад мъж, приблизително на трийсет години. Облягаше се тежко на него, докато бавно приближаваха към нас.

Сидни Девънпорт се спусна към нея и я подкрепи от другата страна.

— Поаро, Кечпул, мога ли да ви представя съпругата ми Лилиан и синът ми Ричард?

Да чуя, че това е жена му, беше абсолютна изненада. Съдейки по външния й вид, би могла да му е баба. Тя ни погледна с помътнели очи и безизразно лице, всъщност почти не ни обърна внимание.

Що се отнася до младия мъж… значи това е Ричард Девънпорт! Нисък и набит, със светла коса и широко лице, върху което дребните му и незабележителни черти почти се губеха. Когато си стиснахме ръцете, той ми хвърли остър поглед, в който сякаш се криеха и страх, и заплаха. Ако можех да го направя, без да издам уговорката, щях да го отърва от притесненията му, като му обещая, че няма да изрека и думичка за писмото, което е изпратил на Поаро.

— О, тук ли са вече? — разнесе се над главите ни студен и доста надменен глас с американски акцент.

Погледнахме към стълбището балкон, където бе застанала стройна жена с кестенява коса, на около шейсет години. Яркочервеното й червило, златистите обувки на висок ток зелената копринена рокля и перлените нанизи я правеха най-блестящия човек сред нас, а позата й изглеждаше отработена — все едно е репетирала с часове прел огледалото как да изглежда съвършено елегантна.

— Върна! — възкликна Годфри Лавиолет, разтваряйки ръце сякаш я кани да скочи в тях. — Да, тук са — мосю Поуроу, мистър Кечпул.

За малко да го поправя, че съм инспектор, после си спомних, че трябва да съм в ролята на бизнесмен, а не полицай.

— Господа, поздравете Върна, любовта на моя живот! Скъпата ми любима, моята съпруга!

Годфри Лавиолет в подножието на стълбището направи сложен и несъмнено величаещ жест с дясната ръка, сякаш Върна, която слиза по стълбището, е специално и удивително събитие.

— Годфри, не притеснявай горките хора — театрално отвърна тя, докато слизаше към нас, а дългата й рокля шумолеше като вълни от зелено море. — Значи всички сме тук? Аз ли съм последната?

— Не съвсем — отвърна съпругът й, — Оливър отиде с колата, за да докара Дейзи, която телефонира за някакъв спешен случай. Изглежда, е изпаднала в беда. Той предупреди, че вероятно ще закъснеят малко.

— О, едва ли прекалено много, не мисля — обади се и Сидни. — Ще пристигнат съвсем навреме за вечерята, която и без това ще закъснее, защото… — Замълча, хвърли кос поглед към жена си и очевидно реши да не продължава.

— Защото какво? — Върна Лавиолет явно беше готова да се вбеси, независимо какъв ще бъде отговорът.

Сидни Девънпорт не даде вид, че е забелязал грубостта й. Със застиналата си маска-усмивка той гледаше сина си Ричард, който кимна леко. Очевидно между двамата протече някакво важно общуване, защото Ричард незабавно застана пред Лилиан, така че тя не виждаше съпруга си.

— Как се чувстваш, майко? — попита той. — Да ти донеса ли стол?

Безизразните й очи се оживиха в отговор, все едно внезапно се е събудила във вертикално положение след дълъг сън.

— Не ме провокирай, Ричард, защо ще искам стол тук, когато мога да седна във всекидневната? Чувствам се съвсем добре, благодаря ти.

Гласът й беше изненадващо силен и по-плътен, отколкото е обичайно за жена.

Докато вниманието на Лилиан беше съсредоточено върху Ричард. Сидни се обърна към Върна Лавиолет и й каза нещо тихо, което прозвуча като „Заради Уини е“. Може и да не съм чул правилно, но със сигурност чух какво й каза след това:

— Тя постоянно ни създаваше проблеми и за връщането й сега и дума не може да става. Тя е много разстроена.

От движението на главата му заключих, че второто „тя“ се отнася за съпругата му. Лилиан беше разстроена заради жена на име Уини.

Защо Сидни даде на Ричард знак да отвлече вниманието й, за да може да обясни това на Върна? Лилиан сигурно е наясно със собствената си мъка. Защо темата да не може да се спомене открито пред нея? Този въпрос бе алогичен толкова, колкото един друг, който си задавах в последните минути: защо името „Малкото ключе“ не трябва да бъде споменавано пред Сидни и Лилиан Девънпорт, когато с ясно изписано върху плоча до входната им врата?

Върна явно беше във възторг да чуе за проблема, очите и искряха радостно, когато отвърна:

— Виж ти, виж ти, значи повече никаква Уини! Как ще се справяте без нея? Колко жалко — добави тя с тон, който би подхождал повече за „Колко чудесно!“.

Зачудих се дали Уини не е готвачката, защото отсъствието и очевидно се свързваше със забавянето на вечерята.

Сидни Девънпорт отклони с неопределен жест злорадия въпрос на Върна, после високо обяви, че е „повече от готов за едно питие“. Забелязах, че това беше неговият начин да покаже на Ричард, че ролята му на прикритие приключи и той на мига загуби интерес към разговора с майка си.

Това ми се видя много странно. Обаче най-озадачаващото бе, и аз трябваше да продължа да си го напомням, защото нямаше никакви външни признаци, които да го подсказват, че жена на име Хелън Актън, годеница на Ричард Девънпорт, скоро трябваше да бъде обесена за убийството на Франк, негов брат и син на Сидни и Лилиан, а всички се държаха така, все едно трагичното обстоятелство не съществува. Не долових тъга или загриженост, нито предпазливи намеци, че семейство Девънпорт преживява ужасно изпитание. Вярно, не можех да знам дали Лилиан Девънпорт е в най-добрата си форма, нито дали е била в състояние да върви без чужда помощ преди смъртта на Франк, но във всяко друго отношение това тук изглеждаше и създаваше усещане за съвсем обичайно светско събитие.

Как Сидни Девънпорт бе намерил ентусиазъм да посрещне двама непознати в дома си и да говори надълго и нашироко с тях за настолна игра, докато годеницата на единия от синовете му скоро щеше да увисне на бесилката заради убийството на другия?

Започна спор къде следва да изпием напитките си. Ричард Девънпорт и Върна Лавиолет предпочитаха гостната, но Годфри и Сидни настояваха да се съберем в стая, която и двамата наричаха „Главен щаб на Пийпърс“.

— А, oui — каза Поаро. — Главният щаб на операция „Пийпърс“ е нещо, което копнея да видя от много… от много отдавна!

Усмихнах се вътрешно, подозирайки, че се готвеше да каже от „много години“, но после се е усетил, че не знае откога съществува играта.

Ричард получи нареждане от баща си да ни заведе в нашите стаи, да ни помогне да се настаним и после да ни придружи отново до долу. Той изпълни заръката старателно и покорно, като избягваше да ни гледа в очите и изричаше минимален брой думи по един лаконичен и бих казал рязък начин.

Поаро не изглеждаше обезпокоен от тази сдържаност от страна на човека, който ни е поканил тук. Беше зает да си тананика весела мелодийка и да оформя блестящите си черни мустаци. Вероятно мислеше, че ще има предостатъчно време да разпита Ричард Девънпорт по-късно. Надявах се да съм прекален песимист в страховете си, че Девънпорт може би никога няма да пожелае да отговаря на въпросите ни. Вече бе уточнил, че очаква Поаро да реши загадката с убийството на брат му и да спаси годеницата му от бесилката, без да каже и дума пред някого. Това, само по себе си, бе достатъчно странно, а житейският опит ме е научил, че там, където има странни неща, човек най-често открива и други, още по-странни, ако е достатъчно внимателен. Стори ми се напълно възможно Ричард Девънпорт да смята, че е включен в категорията хора, които Поаро няма позволение да разпитва открито по повод смъртта на Франк. А как бихме могли да стигнем до дъното на загадките, ако единствената ни възможност е да пием коктейли, докато обсъждаме настолна игра?

След като се отървахме от палтата и шаловете и си наплискахме лицата, последвахме Ричард надолу по стълбището.

— А сега да влезем в главния щаб на най-великата игра на света! — говореше Поаро, подтичвайки пред мен. — О, това е истинско сбъдване на най-голямата ми мечта!

Помислих си, че малко преиграва, защото в този момент няма кой друг да го чуе, освен ние двамата с Ричард Девънпорт.

Когато се спуснахме по стълбището долу, откъм входната врата ни лъхна студен вятър, и Ричард спря.

— Това трябва да са Оливър и Дейзи — изрече той без особен ентусиазъм.

Мъжът, който влезе, вкарвайки със себе си и порив на студения вятър, свали шапката си. Беше висок и блед като призрак, с пригладена къса черна коса, която имаше ярко изразен блясък. Облеклото му бе елегантно и традиционно, но се долавяше някакво излъчване на мошеник. Натрапчиво ме завладя мисълта, че виждам измамник с аристократично потекло. Ричард Девънпорт ни го представи — Оливър Прауд, добър приятел на семейството и годеник на Дейзи Девънпорт, която била…

В онзи момент не схванах коя е Дейзи, макар да съм сигурен, че Ричард ни каза, че е сестра му. Вниманието ми беше заковано от появата на самата Дейзи, която влезе в къщата няколко секунди след Оливър.

Бях я срещал и преди. Поаро също.

И двамата зяпнахме с отворена уста и еднакво изражение на стъписване.

Дейзи беше Статуята. Жената с книгата от автобуса, онази, която си призна за извършването на убийство, преди да ни изпързаля и да изчезне в Кобъм.

Как би могла сега да е тук, в „Малкото ключе“? И все пак, несъмнено беше именно тук. La bête ingénieuse, втренчила поглед в нас, сякаш е скочила в капан, от който отчаяно иска да избяга.

Глава 7

Изповеди за вечеря

— Какво има, скъпа! — приближи се Оливър Прауд до своята годеница и я прегърна покровителствено през рамото.

Пази своето съкровище, помислих си, без да мога да залича в ума си асоциацията с мошеник.

— Дейзи, струваш ми се уплашена — потвърди брат й Ричард. — Какво е станало?

И двамата мъже бяха толкова заети с промяната в нея, че никой не забеляза моята изненада, нито тази на Поаро.

Дейзи отвори уста, но не излезе и дума. Беше вперила поглед в Поаро, сякаш очакваше да й подаде реплика.

Той бързо пристъпи напред с протегната ръка.

— Мадмоазел Дейзи! — възкликна той. — За мен е огромно удоволствие да се запозная с вас. Аз съм Еркюл Поаро — вероятно сте чували за мен, хъм, и сте виждали моята фотография във вестниците? Каква огромна изненада трябва да е за вас да ме намерите тук, във вашия фамилен дом! Може ли да ви представя приятеля си мосю Едуард Кечпул?

Значи така е решил да играе. Съгласен бях, защото предположих, че зад плана на Поаро има основателни причини. Изчаках да видя дали Дейзи ще се включи в шарадата. Тя пое ръката ми, без дори да ме погледне, но не откъсваше очи от Поаро.

— Значи вие сте Еркюл Поаро? — запита Оливър Прауд, когато пристъпи, за да се ръкува, а на Дейзи обясни, че той е ужасно известен.

— Знам — отвърна тя с глас, които излъчваше неприязън. — Чувала съм за безбройните му успехи.

— Mersi bien. Вярно е, много са — Поаро леко се поклони.

— Предполагам, че не сте тук в професионалното си амплоа — заяви Прауд.

— Че защо да е? — сряза го Ричард Девънпорт.

— Ами, точно така, това казвах и аз — сигурно е тук единствено с цел да си почине и да се позабавлява.

Двамата размениха поглед, който ми се стори многозначителен.

Поаро си даде вид, че не е забелязал нищо.

— Напълно прав сте в предположението си, мистър Прауд. Поаро си е взел почивка от работата, за да дойде тук, на това място с огромно значение.

— Значение? — намръщи се Дейзи Девънпорт, която едва не изплю думата, докато брат й и годеникът й отново размениха многозначителни погледи.

— Oui. Моят приятел Кечпул и аз, и двамата сме най-ентусиазирани играчи на „Пийпърс“.

Вероятно Поаро вече беше забравил, че аз трябваше да се интересувам само от търговските перспективи на играта. Но дали пък не трябваше да съм и двете: бизнесмен, който иска да оцени пазарния потенциал на играта „Пийпърс“, както и неин страстен поклонник? Щеше да ми е полезно да съм по-наясно с въпроса.

— За нас е изключително удоволствие да можем да се запознаем с двамата изобретатели на любимата ни игра! — продължи Поаро. — Надяваме се в идващите няколко дни да научим много за това, което е вдъхновило изобретателите на „Пийпърс“ — той сякаш подчерта дебело тези три думи.

Според мен Дейзи получи ясно послание — той ще има достатъчно време да изкопчи от нея истината за убийството, което твърдеше, че е извършила. Изглеждаше разярена.

— Скъпа, какво става? — попита я загрижено годеникът й.

— Млъквай, Оливър — сряза го тя безцеремонно.

В нея бушуваха емоции — поне това ставаше ясно от израза на лицето й, но очевидно бяха такива, които не искаше да сподели с него.

— Да вървим да намерим другите — предложи Ричард и ни поведе.

Зад него, но пред нас с Поаро, Оливър Прауд се опитваше да върви до Дейзи. Сякаш за да осуети намерението му, тя забави крачка и накрая тръгна редом с мен.

Разбирах огорчението й, макар да не й симпатизирах. Ако в автобуса знаеше, че Поаро пътува за нейната собствена къща, не би издала дори въздишка. Можеше ли убийството, за което му бе разказала, да е всъщност убийството на брат й Франк?

Колкото повече размишлявах по въпроса, толкова по-вероятно започваше да ми се струва. Та нали Ричард Девънпорт вярваше, че годеницата му Хелън е невинна за това престъпление, а ми се стори доста невероятно Дейзи Девънпорт да е лично въвлечена в две убийства. Освен това, като се върна на онова, което Поаро ми разказа за разговора мм в автобуса, в него сякаш се криеха доста следи: Дейзи казала, че обичала много мъжа, когото убила, но любовта й към него била напълно различна от любовта, която изпитва към годеника си.

Любовта към един брат трябва да е много по-различна от романтичната любов, нали?

Всичко си пасваше идеално.

Ричард Девънпорт беше казал в писмото си до Поаро, че едно време е работил във Финансовото министерство, но че наскоро напуснал длъжността си там и поел грижите за финансовите и бизнес делата на баща си. А Дейзи беше казала на Поаро, че крадецът, откраднал от Сидни Девънпорт, е отговарял за същите тези дела. Сидни е поверил своето богатство първо на единия си син — син, който предал доверието му и откраднал от него, а после, след смъртта на Франк, го предал на другия си син Ричард.

Ако теорията ми е правилна, това означава също, че Лилиан Девънпорт умира от изтощителна болест. Това би обяснило видимата й слабост.

Направо не можех да повярвам, че сме такива късметлии, благодарение на простото съвпадение да пътуваме в един и същ автобус с Дейзи Девънпорт… но, разбира се, това изобщо не е съвпадение. Пристигнахме в „Кингфишър Хил“ по молба на брат й, а тя отиваше там, защото това е мястото, където живее. Съвпадението беше в нещо друго — Дейзи пътуваше именно днес, в същия момент, когато и ние двамата пътувахме за „Кингфишър“.

Друго щастливо обстоятелство за нас, замислих се аз, когато завихме, и продължихме по друг, по-широк коридор с огледала, картини и гоблени, висящи по стените, беше характерът на Дейзи. Повечето хора, когато открият, че седят до Еркюл Поаро, няма да се възползват от възможността да си признаят за убийство и да решат, че ще им се размине.

Реших, че Дейзи трябва да е необичайно дръзка и уверена млада жена. Сегашното й емоционално състояние, както изглежда, потвърждаваше преценката ми — тя изпитваше гняв вместо окаян ужас. Студеното й, красиво лице излъчваше упоритост. Четеше се и негодувание, но също и голяма решителност. Почти сигурно е, че тя си мисли: „След като се озовах в тази ситуация, така да бъде“. Раздразнението й от Оливър Прауд също привлече вниманието ми. Според мен тя не желаеше да тъне в самосъжаление и да бъде утешавана, искаше да я оставят на мира, за да може да обмисли стратегически план, който да е в нейна изгода.

Вероятно, подобно на мен, и тя се чудеше колко ще изчака Поаро, преди да съобщи на семейството за нейната изповед и да потвърди невинността на Хелън Актън. Той можеше да направи разкритието във всеки един момент — дори веднага щом стигнем в стаята, известна като „Щаб на Пийпърс“.

Но, разбира се! Сетих се, че Дейзи май беше споменала за глупавия прякор в разговора с Поаро в автобуса. Не беше ли казала, че баща й я повикал в стая, която „вбесяващо“ наричал… нещо си? И после бързо променила намерението си, за да се предпази, а стаята в разказа й се превърна в „неговия кабинет“. Разбира се, ако беше изрекла името „Пийпърс“, Поаро би могъл да разбере веднага коя е.

Ако бях на мястото на Дейзи Девънпорт, щях да съм ядосан най-вече на себе си. Толкова лесно беше просто да не си отваря излишно устата. Вместо това, благодарение на собствената й неразумна бъбривост, ние узнахме почти всичко. Може да не е разкрила мотива за убийството и изобщо не можех да си представя защо нещастната Хелън Актън би пожелала да признае престъпление, което не е извършила, но начинът, по който се подреждаха нещата — и като се вземе предвид прекрасното настроение на Поаро (сега той едва ли не подскачаше радостно по коридора пред мен редом с Оливър Прауд) — ми даваше увереност, че всички оставащи въпроси скоро ще бъдат разрешени и до края на вечерта случаят със загадката с убийството на Франк Девънпорт благополучно ще е приключен.

Божичко, наистина бяхме късметлии! Ако Поаро не беше излъгал Дейзи, че пътуваме до Кобъм, тя никога не би изпуснала и дума за убийството. Ако й беше казал, че пътуваме за „Кингфишър Хил“, тя почти сигурно щеше да си мълчи, дори и да не се е досетила, че крайната цел на Поаро не е просто имението, а къщата „Малкото ключе“.

Най-сетне се озовахме в „Щаба на Пийпърс“, където заварихме другите с чаши в ръцете. Това бе странна малка сцена. Годфри и Върна Лавиолет стояха със Сидни Девънпорт близо до голям прозорец в далечния край на стаята, говореха и се смееха, Лилиан Девънпорт бе на няколко крачки от тях, седнала с лице към вратата. Беше се свлякла в креслото си, сякаш е заспала. Когато влязохме, тя се поизправи и погледът й се проясни. Погледна към нас, или поне така ми се стори. После разбрах, че по-точно би било да кажа, че погледна през нас, все едно сме прозрачни. Не даде знак, че ни е видяла с усмивка или дума, не поздрави дъщеря си, нито Оливър Прауд. Болестта й вероятно бе твърде напреднала и не позволяваше размяна на такива любезности.

Стаята, в която се намираме, не беше толкова щабквартира на „Пийпърс“, а по-скоро неин храм. Поставени в рамка, на стените висяха три различни проекта на дъската, а един прекомерно голям четвърти макет лежеше върху маса в центъра на помещението, заобиколен от неравни купчинки пулове с очи върху тях. Ефектът беше, че човек се усеща следен отвсякъде. В шкаф със стъклени врати бяха изложени правилата на играта, изписани в синьо върху няколко твърди картона, с калиграфски почерк.

Отидох до шкафа и опитах да се концентрирам върху четенето и запаметяването на правилата, в случай че по-късно бъда призован да демонстрирам добро ниво на познания върху играта. Напразно, думите танцуваха пред очите ми и не можех да извлека никакъв смисъл. Сигурен съм, че вината е била у мен, а не у съставителите на правилата, но без значение колко упорито опитвах, не успях да съсредоточа вниманието си върху „Пийпърс“. Вместо това мисълта ми упорито се връщаше към загадката с Джоан Блайт, ужасената жена от автобуса. И сега не вярвах на историята й повече, отколкото когато я чух за първи път, но нямаше съмнение, че мис Блайт се страхува от нещо — вероятно и напълно искрено, от убийство.

И все пак невъзможното съвпадение с конкретната история, която бе избрала да съчини, не ми излизаше от ума… Мястото, на което твърдеше, че е предупредена да не сяда, беше точно до мястото на Дейзи Девънпорт, която от своя страна си беше признала, че е убийца…

Не бях стигнал по-далече в размислите си, когато Ричард Девънпорт пъхна питие в ръката ми. Благодарих му с тон, обезкуражаващ надеждата за по-нататъшен разговор. С всяка изминала минута намирах за все по-непоносимо да стоя в тази светска среда, когато всичко, което исках, беше да седна с молив и лист хартия и да запиша всички въпроси, които ме измъчваха.

Ричард ме погледна напрегнато, сякаш копнееше за нещо, което аз не можех да му дам, после се отдалечи. До прозореца Оливър Прауд и Върна Лавиолет се оплакваха от Алфред Биксби — от вулгарните му синьо-оранжеви автобуси, от пошлата му помпозност, от богатството му, което и двамата бяха съгласни, че е натрупал със съмнителни сделки, от нахалството му да нарече фирмата си „Кингфишър“, сякаш името на имението било негово и можел да прави с него каквото си поиска. Последва оживено обсъждане на възможността да принудят Биксби да смени името на автобусната си компания.

През цялото това време Лилиан Девънпорт седеше в креслото си, загледана встрани от нас към вратата. Със същия успех можеше и да си помислиш, че не е в стаята. Дейзи Девънпорт седеше сама в един ъгъл и отпиваше големи глътки, стиснала чашата си с две ръце. На моменти изглеждаше уплашена, след това изражението на лицето й отново ставаше убийствено, като това, което вече съм виждал.

Поаро не отиде при нея, стоеше между Годфри Лавиолет и Оливър Прауд и пускаше забавни забележки в общия разговор, на които всички се смееха. Върна Лавиолет сменяше положението си на всеки няколко секунди, все едно фотограф я насочваше да опитва различни пози пред обектива му. Тя погледна към мен, след това към Дейзи, към Лилиан, после се намръщи на едно от остроумията на Поаро.

Обзе ме натрапчивото усещане, че Върна не е такава част от нещата, по начина, по който бяхме всички останали, въпреки че ми е трудно да дефинирам какво точно имам предвид. Дори Лилиан и Дейзи на своите отдалечени места изглеждаха по̀ на място в сцената, макар и по един доста изолиран начин. И в двете имаше някаква автентичност, което не мога да кажа за Върна. Постоянно беше нащрек и държеше всичко под око, обаче същевременно искаше непременно да бъде забелязана. Върна Лавиолет внимателно проследи как Оливър Прауд и Ричард Девънпорт последователно отидоха при Дейзи и направиха опит да разберат защо не е в настроение. Дейзи прогони и двамата с махване на ръка, все едно са досадни мухи. Ричард май се разстрои от това, но не и Оливър, той просто сви рамене и тръгна да си търси по-любезна компания, явно беше свикнал с променливите настроения на годеницата си.

Върна проследи Ричард, когато той отиде при майка си и проведе кратък разговор с нея — нещо за часа на вечерята, доколкото успях да дочуя.

За момент се развеселих, като си представих, че Върна е шпионин, изпратена от врага да се инфилтрира в операция „Пийпърс“. Замислих се дали създателите на „Играта на собственици“ знаеха за съществуването на „Пийпърс“, или представата за това съперничество е само една илюзия в главите на домакините ни?

Появи се мършава прислужница в престилка с няколко размера по-голяма от необходимата за нея и обяви, че вечерята ще бъде сервирана всеки момент. Когато всички насядахме около голямата овална маса в трапезарията, неудобството пролича още по-силно — трудно беше да се правиш, че не забелязваш празния поглед на Лилиан, както и злобните погледи на Дейзи към Поаро. Ричард Девънпорт, който седеше вдясно от мен, се размърда неловко на стола си.

Разговорът щеше да секне напълно, ако не беше Оливър Прауд, който, докато прислужницата сервираше доматената супа като първо блюдо, каза:

— Чух нещо онзи ден, Сидни, което мисля, че ще те заинтересува много. И теб, Годфри. В Лондон се говори, че „Играта на собственици“ е открадната.

— Открадната? — възкликнаха едновременно двамата изобретатели на „Пийпърс“.

Прауд кимна.

Подробностите са неясни и объркани, а и аз бързах, така че не чух цялата история, но изглежда онези, които твърдят, че са измислили „Играта на собственици“ всъщност са откраднали чужда работа — на оригиналния изобретател, който и да е той. „Неизбежен скандал“, така ми беше описана ситуацията.

— Тогава успехът на „Пийпърс“ е повече от гарантиран! — сякаш изграчи Сидни Девънпорт.

Наблюдавах го внимателно, за да видя дали усмивката му няма да стане по-голяма в отговор на такава добра новина, но тя нито се уголеми, нито се смали. Лицето му сякаш наистина не можеше да се движи. Разбира се, вероятно има и някакво медицинско обяснение — инсулт или инфаркт, кой знае?

— Не можем да разчитаме на нещастието на съперниците, за да… — тъкмо започна да казва Годфри Лавиолет, когато жена му го прекъсна.

— Тази супа е студена като гроб — възкликна Върна, оглеждайки се, за да е сигурна, че всички са я чули. — Не знам какво Уини… — тя спря, притисна устни с ръка и каза през пръстите си: — О, толкова съжалявам, че споменах Уини. Тя не е тук, нали? Супата не е нейно дело! И къде ми е умът. Не биваше да споменавам гробове! Оливър… Лилиан… Моля ви, простете ми болезнената метафора.

Никой не проговори в течение на няколко секунди. Атмосферата в стаята стана тежка и внезапно ме обзе усещането, че сме много по-близо един до друг, отколкото преди. Не повярвах и за миг, че Върна съжалява за споменаването на Уини или на гробовете. Независимо че не я познавам, бих заложил дебела пачка на това, че е жена, която умишлено прави нетактични и разстройващи забележки именно за да притеснява хората, а после лее извинения, предназначени да я освободят от отговорността за болката, която е нанесла. Майка ми беше от този вид хора, така че лесно разпознах типа.

Тишината беше нарушена от Поаро, той се поизкашля и каза:

— Съгласен съм с вас, мосю Лавиолет. Да се разчита на провал на съперника, не е най-бързият път към успеха за „Пийпърс“. Категорично не! Само чрез нашите собствени усилия…

— Вие сте мошеник, мосю Поаро! — кресна Дейзи Девънпорт, надигайки се от мястото си.

Брат й Ричард ахна, после се сви, а Върна Лавиолет опита, но не успя да прикрие усмивката си.

— Дейзи, скъпа, какво, да му се не види, имаш предвид? — възкликна Оливър Прауд.

Дейзи насочи отговора си към Лилиан Девънпорт.

— Майко, мосю Поаро излъга теб и татко. Той е тук под фалшив предлог. Приятелят му не е мистър Кечпул, а инспектор Едуард Кечпул от лондонската полиция. Двамата изобщо не се интересуват от „Пийпърс“. Наистина ли вярвате, че знаменит детектив, който постоянно е търсен, ще си губи времето да говори с абсолютно непознати за настолна игра!

От устата на Сидни Девънпорт излезе странен звук.

— Вярно е, татко — продължи Дейзи. — Мосю Поаро не е тук, защото се възхищава на скъпоценното ви творение с Годфри. Тук е във връзка с неразрешено убийство — убийството на твоя син и мой брат Франк. — Тя се обърна към Поаро и добави бавно и спокойно: — Макар че то, разбира се, вече е разрешено, нали, мосю Поаро? Както ви казах, когато се срещнахме в автобуса по-рано днес: „Аз убих Франк“. Аз съм единствената виновна за убийството му.

Глъчката, която последва, беше невероятна. Сидни Девънпорт се изправи със залитане на крака, като блъсна стола си на земята. Издаде поредица от звуци — като див звяр, който ръмжи и вие, докато го разкъсват с нокти на кървави парчета, и тези звуци ме накараха да пожелая буквално да избягам от стаята. Лилиан най-сетне се съживи и заплака високо, захлупила лице в ръцете си, а Ричард Девънпорт се обърна към мен и каза:

— Значи Хелън е невинна. Знаех си, че не може да е убила Франк.

— Като същевременно смяташ, че аз бих могла — и съм го направила? — Дейзи му се усмихна. Гневът й сякаш се беше изпарил. Тя беше спокойна и напълно се владееше. — Защо бих направила нещо такова, Ричард? Знаеш колко обичах Франк.

Ричард я погледна.

— Ти каза, че си го убила. Не го ли каза току-що?

— Да, убих го… но защо? — Гласът й звучеше провокативно, подходящ повече за светски игрички. — А ти, татко, защо мислиш, че съм го убила?

Лицето на Сидни представляваше чудовищна комбинация от мораво червени и бели петна. Имаше вид, че се дави с нещо и се бори да си поеме дъх. Годфри Лавиолет го доведе обратно до масата, вдигна и оправи стола му и го настани на него.

— Нека ти налея малко вода, Сидни — предложи той.

Забелязах, че Върна сви устни и поклати глава, явно не одобряваше загрижеността на съпруга си.

Оливър застана до Дейзи, стисна ръката й и каза:

— За какво говориш, скъпа? Разбира се, че не си убила Франк! Всички знаем кой го направи. Да не споменаваме името й.

— Всички си мислят, че знаят — весело отвърна Дейзи. — Но всички грешат… Както често се случва.

Оливър я пусна, лицето му пребледня и горната му устна потрепери.

— Дейзи, какъв е този фарс? Защо казваш това? Знаеш, че не е вярно.

— Бедничкият Оливър — каза тя. — Ще се разплачеш ли? Боиш се, че ще обесят мен?

— Защо, скъпа? — прошепна той. — Защо сега, тази вечер?

Върна се разсмя.

— Значи е вярно? И ти си знаел, Оливър?

— Моля? Не! — Прауд залитна назад. — Това не е вярно. Не може да е… Аз… аз видях Хелън да бута Франк!

Ричард Девънпорт повиши глас.

— Трябва да се обадим веднага в полицията. Трябва да им се каже, че Хелън е невинна. Ще бъде непростимо да позволим процедурата по екзекуцията на невинна жена да продължи сега, когато знаем истината. Инспектор Кечпул, бихте ли телефонирали незабавно в Лондон и…

— Истината? — прекъсна го Дейзи. — Ти с радост ще приемеш моята история за вярна, значи, въпреки че не можеш да се сетиш и за една причина, поради която бих пожелала да убия Франк.

— Аз… аз… — Ричард преглътна като риба на сухо.

Поаро не беше мръднал от стола си. Наблюдаваше и слушаше с огромно внимание.

— Почакайте за секунда — провикна се Върна Лавиолет към всички. — Хелън си призна. Защо ще го прави, ако не е убила Франк?

— Ти ли я убеди да излъже заради теб? — обърна се Ричард към Дейзи.

— Не, не съм.

— Сигурна ли си? Ти можеш да накараш всеки да направи каквото искаш.

Дейзи се завъртя към Сидни.

— Прав ли е, татко? Толкова убедителна ли съм, колкото Ричард си мисли? Майко? — тя отиде при Лилиан и сложи ръка на рамото й. — Мамо, ти знаеш ли защо убих Франк?

Тънка червена струйка потече от устата на Лилиан по брадичката й. В първия момент помислих, че е кръв, после се сетих, че е от доматената супа. В гърлото ми се надигна ужасна горчилка и трябваше да отместя поглед.

— Достатъчно! — гръмна гласът на Сидни Девънпорт.

Лицето му беше загубило моравите и белите си петна и сега беше равномерно оцветено в яркочервено. Независимо от гнева в гласа и очите му, неизменната му усмивка с полуотворени устни си беше на място, все едно собственото му лице си правеше с него грозна шега.

— Мосю Поаро, вярно ли е това, което Дейзи казва? Измамник ли сте, или лъжец? Мистър Кечпул — или инспектор Кечпул? — интересът ви към „Пийпърс“ ли е истинската причина за вашето посещение, или сте влезли в къщата ми с измама?

Прозвуча като някакъв друг човек, съвсем различен от сърдечния домакин, който ни приветства толкова топло в началото. Уплаших се, макар да нямаше признаци, че смята да прибегне към физическо насилие по отношение на мен, и се помолих Поаро да ни спаси някак, преди всички хрътки на ада да изскочат от Сидни Девънпорт и да ни унищожат. Изглеждаше ми съвсем реално…

За щастие, приятелят ми се притече на помощ.

— Мосю Девънпорт, трябва да ви поднеса извинението си. Да, мадмоазел Дейзи е права. Не бях напълно искрен в кореспонденцията си с вас. Вината е моя и единствено моя, моля ви, не приписвайте и частица от нея на инспектор Кечпул. Той не знаеше каква е целта на пътуването ни, когато днес следобед тръгнахме към „Кингфишър Хил“. Бях изключително потаен. Позволете ми също да кажа, че макар несъмнено да имаше известно лукавство от моя страна, все пак е вярно, че аз изпитвам голяма привързаност и възхищение към тази чудесна игра, която вие и мосю Лавиолет…

— Млъкнете! — изрева Сидни Девънпорт.

Всички се свихме. Последва гръмотевичен порой от въпроси, после заповяда на Поаро да обясни какво точно му е казала Дейзи в автобуса. Поаро се впусна в още повече „лукавство“, както самият той го нарече, и каза, че в автобуса Дейзи му е признала за убийството на „мъж, когото обичала“, но не е разкрила нищо повече от това. Забелязах с интерес, че Дейзи не поправи разказа на Поаро. На практика двамата — детективът и призналата си убийца — сякаш се бяха наговорили да измамят Сидни Девънпорт. Аз също бях съучастник в заговора им.

След това Сидни настоя Поаро да му каже дали Дейзи ни е поканила в „Малкото ключе“, за да станем свидетели на публичното й признание пред семейството й — това ли е бил начинът, по който е привлякла вниманието на Поаро към убийството на Франк? Защо и как по друг начин той би могъл да се заинтересува, след като случаят вече е решен официално и виновната страна се готви да плати предстоящата ужасна цена за своето престъпление?

Ричард Девънпорт, който седеше до мен, се вцепени. Усетих страха му толкова остро, все едно струи във въздуха между нас и се влива право в сърцето ми. Баща му никога не трябваше да узнае, че именно той ни покани тук. Важността на това бе толкова очевидна за мен, колкото и за него. Сега прекрасно разбрах защо бедният момък е толкова уплашен от баща си. След като на мен самия тази версия на Сидни Девънпорт, която виждах в момента, ми се струваше толкова сатанинска и ужасяваща, можех само да си представя колко по-зле би трябвало да се чувства всеки, живял в това семейство от раждането си.

Дейзи дори не потрепна. Остана спокойна през цялото време и излъчваше задоволството на режисьор на пиеса — все едно всеки един действа и казва точно както тя е определила. Лилиан, Годфри и Върна изглеждаха застинали в обща решителност да не помръднат и с едно мускулче, докато не стане безопасно да го направят.

Поаро обясни, че срещата с Дейзи в автобуса от Лондон е била чиста случайност. Убийството на Франк Девънпорт, признанието на Хелън Актън и предстоящата екзекуция са привлекли вниманието му чрез „наш общ познат от средите на правораздаването“. Чух как Ричард Девънпорт въздъхва облекчено.

Сидни се обърна към Дейзи и я попита защо, след като е била в автобус, който пътувал за „Кингфишър Хил“, не е останала в него? И защо вместо това е слязла в Кобъм, което е наложило Оливър да вземе колата и да я прибере от там?

— И това е първият ти въпрос към мен, татко, след всичко, което ти казах? Интересуваш се повече от начина ми на придвижване, отколкото защо убих сина ти?

— Нищо такова не си направила — изрева Сидни и се обърна към Поаро. — Тя говори глупости! Кажете ми, че го виждате така ясно, както и аз. Не знам защо е избрала да изтезава мен и майка си с подобна позорна лъжа, но точно това е — лъжа! Хелън Актън уби Франк и ще бъде обесена за това. Що се отнася до полицията… Никой няма да ги уведомява за нищо, никой няма да ги вика.

Обърна изпълнен с враждебност поглед към мен. Постарах се да изглеждам неуведомен и неповикан, не знам дали успях да постигна изражението, което най-вероятно би възпряло Сидни Девънпорт да ми се разкрещи, но категорично положих огромно усилие.

— Чухте ли ме? Никой! — изръмжа той, вперил очи в мен като див звяр.

От устата му се разхвърча слюнка. За късмет, не бях достатъчно близо, че да ме опръска. После отново се обърна към Поаро.

— Ще забравите лъжите на Дейзи и ще напуснете къщата ми незабавно! Ричард ще отведе вас и вашия… безличен блюдолизец обратно в Лондон. Ричард, веднага изпълни нареждането ми! Искам тези двама подлеци вън от тази къща.

И така, двайсет минути по-късно ние с Поаро седяхме с набързо стегнатите си куфари в автомобил, шофиран от Ричард Девънпорт в тъмнината, на път за портите на имението „Кингфишър Хил“, през които влязохме на идване.

Думите „безличен блюдолизец“ — най-неприятният епитет, с който съм бил наричан досега — кънтяха в главата ми, докато чаках Поаро да започне да разпитва нашия шофьор. Той обаче изглеждаше напълно доволен да си седи потънал в мълчание и накрая Ричард беше този, който заговори пръв:

— Той не може да ви спре.

— Pardon, мосю? — каза Поаро.

— Баща ми… Аз трябва да се подчинявам на всяка негова заповед, но той няма власт над вас — над никого от вас двамата. Вие можете и трябва да уредите Хелън да бъде освободена. Инспектор Кечпул, умолявам ви!

Не казах нищо. Точно в този момент не се чувствах склонен да уреждам никаква услуга на който и да е член, приятел или сътрудник на семейство Девънпорт. Бях напълно изтощен, отново замръзвах от студ, а стомахът ми беше болезнено празен, всичко, което хапнах след „Тартар Ин“, бяха няколко лъжици безвкусна доматена супа. Предпочетох да си седя мълчаливо и да си представям току-що излязло от фурната агнешко бутче с ментов сос, от което се издига пара. Това щях да помоля моята хазайка мисис Ънсуърт да ми го приготви веднага щом се прибера вкъщи.

— Не е толкова просто, mon ami — отвърна Поаро на Ричард Девънпорт, защото аз не отговорих. — Вашата Хелън е признала за убийството, нали така? Тя е била призната за виновна в престъплението и осъдена на смърт. Не е толкова лесно това да бъде отменено.

— Да не би да искате да ми кажете, че възнамерявате да…?

— Това, което възнамерявам, е да говоря с правилните хора и да ги предупредя за новото развитие, произтичащо от второ признание за убийството на Франк Девънпорт. Също така ще говоря с мадмоазел Хелън при първа възможност. Кажете ми, мислите ли, че тя може да реши, че в крайна сметка е невинна за убийството, след като разбере, че мадмоазел Дейзи си е признала?

— Не знам — мрачно каза Ричард. — Надявам се. Ами, ако…? — Той остави въпроса незавършен.

— Ами ако не се откаже от първоначалната си история, според която е виновна? Eh bien, тогава нещата стават още по-сложни. С малко късмет и с моята намеса може да има забавяне на законовите процедури, ще се наложи да има разследване, разбира се, което да установи истината. Може ли да ви задам един въпрос, мосю Девънпорт?

— Давайте.

— Вярвате ли, че сестра ви Дейзи е убийца, както тя твърди?

Ричард не отговори веднага. След почти минута той каза:

— Никога не бих си го помислил, но не бих могъл да кажа, че е невъзможно. Дейзи прави много неща, които обикновените почтени хора не биха направили. Намирам за напълно невъзможно да я разбера, ако искате да знаете истината. С Оливър, нейното обожаващо я кученце, и с мен тя винаги е мила и лъчезарна в един момент и груба и студена в следващия, защото знае, че ще й се размине, но начина, по който говори на татко и майка тази вечер… Ако не го бях видял със собствените си очи… — Той поклати глава в израз на пълното си недоумение, — През целия си живот се е отнасяла към тях с най-голяма почит и уважение, дори когато най-малко са заслужавали подобно отношение. Просто нямаше друг избор — винаги се е страхувала от тяхното неодобрение и наказанията, с които я заплашваха, точно като мен — точно както се страхувам и сега. Те бяха единствените хора, единственото нещо на света, което можеше да я обуздае. Но след представлението й тази вечер… Изведнъж тя стана силната, а те — жертвите. Беше изключително.

Тонът му излъчваше смесица от възхищение и негодувание. След малка пауза той добави:

— Макар че като се замисли човек, в това имаше смисъл.

— В кое е имало смисъл? — попита Поаро.

— Признала е за убийството, когато по една случайност е седяла до вас в автобуса и не е имала представа, че идвате в „Кингфишър Хил“. Несъмнено го е направила, за да се представи като скандална личност. Обича да шокира и да е център на вниманието, била е сигурна, че признанието й няма да има неприятни последици за нея. След това пристига вкъщи, намира ви тук и разбира, че няма нищо, което би могло да ви възпре да ни разкажете как е признала за убийството. Осъзнава, че баща ми скоро може да разбере, че тя, а не Хелън, е убила любимия му син. Това я прави необичайно смела — или безразсъдна, в зависимост от гледната точка. Отказва да понесе унижението да изглежда слаба и победена пред всички нас — много горделива и суетна е моята сестра — затова признава сама, изпреварвайки възможността вие да я обвините…

— Може би сте прав — отвърна Поаро. — Понякога, когато тава, от което се страхуваме, вече е неизбежно, успяваме да намерим у себе си кураж, който не сме знаели, че притежаваме.

— Не и аз — промърмори Ричард Девънпорт. — Сестра ми обяви, че е виновна за убийството на брат ми, а аз все още съм вцепенен от ужас, че баща ми може да разбере, че именно аз съм ви поканил в „Малкото ключе“.

— Няма нужда да разбира за това — успокои го Поаро.

— Благодаря ви. Не мога да ви кажа колко благодарен съм за вашата помощ. И за вашата също, инспектор Кечпул. И въпреки всичко, което казах за Дейзи, аз наистина не мога да си представя, че тя може да убие някого. Мисля, че тя трябва да има някаква особена и сложна причина за странното си поведение. При нея нищо не е просто и ясно.

— И все пак вие искате да използвам признанието й, за да освободя мадмоазел Хелън? — запита Поаро.

— Сигурен съм, че Хелън е невинна — отвърна той.

— Как може да сте толкова сигурен?

— Говорете с нея и ще се убедите сам. Няма причина да е искала смъртта на Франк. Никаква. Тя… тя много го обичаше.

— Да предположим, че и двете жени са невинни: вашата сестра и Хелън Актън. Това означава, че Франк е убит от друг, нали така? Кой смятате, че би могъл да го убие? Кой е имал причина да го направи?

— Не знам! Никой — отговорът му изскочи малко прекалено бързо и настойчиво. — Загрижен съм за невинните. Не искам нито Хелън, нито Дейзи да бъдат обесени и не вярвам, че някоя от тях трябва да бъде обесена…

— Какво искате да кажете? — попитах аз.

— Ако двама души признават за едно и също убийство, и двамата настояват, че те са го извършили — те и никой друг! — и няма свидетели, тогава, разбира се, никой не може да бъде обесен — обясни Ричард Девънпорт.

Облекчението в гласа му показа ясно, че това е предпочитаният от него изход, без значение, че жертвата е била собственият му брат.

— Всяко признание ще отмени другото и няма да има начин да се открие какво е станало в действителност. Никакъв начин.

Глава 8

Хронологията

Два дни по-късно двамата с Поаро бяхме в село Чидингфолд и пиехме следобедния си чай в дома на инспектор Маркъс Кейплинг от полицията на Съри. Нашите проучвания бяха разкрили, че той е ръководил следствието по убийството на Франк Девънпорт. За щастие, Кейплинг веднага изрази готовност да говори с нас и още при пристигането ни се оказа, че е сърдечен човек. Изглеждаше твърде млад за полицейски инспектор.

Съпругата му ни посрещна на прага с възторг, който ми се стори доста пресилен, но скоро разбрах причината. Беше от онзи вид жени, които поставят пред теб чинии, препълнени с всякакъв вид печени лакомства, и после не се успокояват докато всички присъстващи не се натъпчат до пръсване. Ние с Поаро бяхме не толкова желани гости, колкото необходимите вместилища за нейните необуздани пекарски умения.

За щастие, точно когато най-мило ме убеждаваше да си взема трето парче плодова пита, в гостната на Кейплинг влетя съседка с новината, че бебето на семейство Дърбар — „същинско малко ангелче“ — сега е готово да приема гости и мисис Кейплинг излетя с такова количество увити в хартия парчета кекс, което би притеснило всяко здравомислещо новородено.

След като двете жени излязоха, Поаро се обърна към Кейплинг:

— Разкажете ни за убийството на Франк Девънпорт. Моля ви, не пропускайте и най-дребната подробност.

Вече му бяхме описали всичко, станало по време на пътуването от Лондон и краткия ни престой в „Кингфишър Хил“. Кейплинг толкова често ахкаше и охкаше „Мътните го взели!“, та накрая им загубих броя.

— Нали знаете, че Хелън Актън веднага призна за убийството? — каза той в отговор на въпрос на Поаро.

— Знам, че е признала — отвърна му той, — но не знаех, че е станало веднага.

— О, да. Както един от хората ми каза тогава, „започна да лее признания още докато тялото на бедния стар Франк беше топло“. Оттогава се придържа към историята си. И скоро ще плати цената за това, което е направила — Кейплинг се намръщи и потърка брадичката си, — ако, разбира се, тя е човекът, извършил престъплението. Сега, когато Дейзи Девънпорт е признала, започвам да се чудя дали не съм бил прав през цялото време. Дейзи, обаче… — Той поклати глава. — Намирам за трудно да повярвам, че е убила брат си, но пък тя изобщо е доста трудна за разбиране — вероятно най-интересната личност от всички Девънпорт, — а не е да не съм бъркал и преди, мосю Поаро. Много, много пъти в живота и в работата си.

Каза го весело, очевидно без да се притеснява от безбройните си лични и професионални грешки.

— Искрените ми съболезнования, mon ami. Това едва ли е приятен житейски опит, сигурен съм.

— А, да — Кейплинг безгрижно вдигна рамене. — Казвате, че сте информирали Хоум Офис за последното развитие? За признанието на Дейзи Девънпорт, искам да кажа.

— Да, говорих с няколко приятели там — отвърна Поаро. — Беше първото посещение, което направих, след като се прибрах в Лондон.

— Аха. Питам само защото… ами, не съм чул нищо.

— Всичко е наред — успокои го Поаро. — Екзекуцията на Хелън Актън ще бъде отложена и ще започне ново разследване на убийството на Франк Девънпорт. Боя се, че по причина, която съм сигурен, че ще разберете… — Поаро замълча тактично.

— О, разбира се, разбира се — Кейплинг изглеждаше облекчен. — Предполагам, че Хоум Офис ще го поверят на Скотланд Ярд? Семейство Девънпорт… е, те не са обикновени хора. Случаят беше оставен на нас, местната полиция, само защото изглеждаше толкова недвусмислен — докато човек не се срещне с участниците в него, искам да кажа. Сметна се, че ако проблемът бъде решен на местно полицейско ниво тук, в Съри, това може да ограничи щетите за доброто име на семейството. Знаете, да не се допусне да стигне до лондонските вестници…

— Разбира се — каза Поаро. — Обаче сега, когато този решен случаи е отново нерешен, Скотланд Ярд ще поеме оттук нататък. — Той посочи екстравагантно в моя посока, като магьосник, който обявява щастливата поява на изчезнал предмет. — Инспектор Кечпул ще води разследването, а аз ще му предложа цялата помощ, на която съм способен, n’est-ce pas, Кечпул?

— Нещо такова — потвърдих аз.

И двамата знаехме, че ще е точно обратното. В интерес на истината, искаше ми се официално Поаро да е начело, и това да бъде известно на всички замесени. Не очаквах с нетърпение връщането ни в „Малкото ключе“, когато щеше да се наложи да размахвам документите си от Скотланд Ярд и да обяснявам на семейство Девънпорт, че след като са ме изхвърлили от дома си само преди ден, сега нямат избор и трябва да ме приемат отново, както и да отговорят на много разстройващи и притеснителни въпроси. Това, че ще бъда придружен от Поаро, моят партньор в „измамата“, едва ли щеше да помогне да си осигурим топъл прием. Бях изложил пред Поаро всички тези точки по пътя ни към Чидингфолд, но той безгрижно махна с ръка, обвинявайки ме в немотивиран песимизъм.

— Всичко ще бъде наред, mon cher, имай доверие на Поаро, който никога не те е разочаровал.

Сега той говореше с Маркъс Кейплинг:

— Инспекторе, преди миг казахте, че може да сте били прав през цялото време. Прав за какво? Не сте вярвал, че Хелън Актън е виновна дори когато тя ви го е казала?

— Не, не й повярвах. Не и в началото. Обаче тя настояваше и затова си помислих… добре де, защо ще рискува главата си, ако е невинна?

— Независимо от това, вашето първо впечатление е било, че тя е невинна?

— Да, да. Боя се, че беше точно такова.

— Какво ви накара да мислите така?

— Скръбта й след трагедията, като начало. Ако я бяхте видели, мосю Поаро, и вие щяхте да си помислите същото, сигурен съм. Не съм виждал по-ясен случай на жена, която иска от цялото си разбито сърце мъжът, когото е обичала, да е жив, а не мъртъв.

— Мъжът, когото е обичала? — Поаро се изтегли едва ли не на ръба на стола си и заговори бързо. — Искате да кажете, братът на мъжа, когото е обичала? Тя е била сгодена за Ричард Девънпорт, нали така? Ричард Девънпорт е жив.

Очите на Кейплинг се ококориха.

— Не, не, мосю Поаро. Хелън Актън сега е сгодена за Ричард Девънпорт, това наистина е вярно, но стана по-късно, след смъртта на Франк.

Двамата с Поаро се спогледахме, неспособни да повярваме онова, което чувахме. Забелязах, че очите му станаха по-ярко зелени и заприличаха на скъпоценни камъни повече от обичайното — като два изумруда на ярка светлина, макар малката гостна на Кейплинг да беше слабо осветена. Много хора не ми вярват, когато описвам какво става с очите на Поаро във важни моменти от процеса на разрешаване на загадките, които той толкова обича, но това е самата истина. Виждал съм го много пъти — очите му придобиват особен зелен блясък, все едно се осветяват отвътре.

Поизкашлях се и се обърнах към Кейплинг.

— Искате да кажете, че Хелън Актън и Франк Девънпорт са били, хъм… какви по-точно?

— Ами, когато Франк умря, те бяха сгодени и щяха да се женят — отговори Кейплинг. — Във всеки случай бяха неразделни и лудо влюбени. Цялото семейство го каза.

— Тогава как в картинката се появява Ричард Девънпорт? — запитах.

Кейплинг поклати глава.

— Това е най-странната част от всичко. Трябва да кажа, че преди Франк да умре, Хелън Актън изобщо не е познавала Ричард Девънпорт. И той не я е познавал.

— И все пак накрая са се оказали сгодени? — Поаро беше не по-малко озадачен от мен. — И това става, след като тя признава за убийството на брат му?

— О, дори още по-странно е, мосю Поаро. В тази ситуация има толкова много моменти, които не се поддават на обяснение, че направо не знам откъде да започна. Вижте, преди да представи Хелън на семейството си като своя годеница. Франк от известно време се беше отчуждил от тях — точно както ви е казала Дейзи. Знаете историята. Откраднал от семейната каса, за да помогне на приятел в нужда. Предполагам Дейзи ви е казала кой е този приятел? Мъжът, за когото тя се кани да се омъжи — Оливър Прауд.

В главата си чертаех още свързващи линии между членовете на семейство Девънпорт и другите хора от техния кръг. Вече бях добавил една нова в хипотетичната картина, водеща от Хелън към Франк, която го правеше не само нейния убит почти зет, но също така и нейния убит почти съпруг. Сега нарисувах нова линия в диаграмата, която свързваше Оливър Прауд директно с Франк Девънпорт. Прауд вече не беше просто годеник на Дейзи Девънпорт, внезапно той се оказваше много близък приятел на Франк Девънпорт и получател на откраднатите пари. Което означава, че…

Усетих, че се замайвам, после умът ми отказа да работи. Твърде многото плодови пити бяха влошили дедуктивните ми способности, но все пак стигнах до края — всичко, до което тези линии водеха, беше, че Дейзи Девънпорт, според самата нея, е убила брат си, крадеца Франк, и се е съгласила да сключи брак с неговия съучастник, облагодетелствал се от престъплението му.

Защо Дейзи би убила единия от хората, замесени в кражбата, и би се съгласила да се омъжи за другия? Освен ако мотивът й за убийството на Франк няма нещо общо с откраднатите пари? Но също толкова вероятно е, напомних си, тя да не е убила Франк, а да лъже, че го е направила.

— А, значи не знаехте, че Оливър Прауд е приятелят, заради когото Франк Девънпорт е откраднал парите? — учуди се Кейплинг.

— Non. Сега разбирам, че Ричард Девънпорт ни е казал много малко. Не ни каза, че Хелън Актън е била сгодена за брат му по време на смъртта на Франк — Поаро поклати глава. — Въпреки че кани Еркюл Поаро в дома си и го моли спешно за помощ, мосю Ричард не вярва, че тази помощ ще е все още необходима. Сигурен е, че никой няма да бъде обесен за убийството на брат му сега, когато има две признания, всяко противоречащо на другото. Alors[30], и не смята за свое задължение да ми даде тази допълнителна информация. Твърди, че не му е известна причина защо някой изобщо би искал да убие Франк. И все пак някой наистина го е убил!

— Реакцията на Хоум Офис до момента предполага, че Ричард Девънпорт може да е прав в преценката си — казах на Кейплинг. — Екзекуцията на Хелън Актън е отложена… и ако тя и Дейзи Девънпорт продължават да се кълнат в своите версии за станалото, присъдата ще бъде изобщо анулирана… — обърнах се към Поаро. — Да видим, да си представим, че и двете искат Франк мъртъв и разработват целия този план предварително, като знаят, че ако и двете признаят, ще е невъзможно подозрението да падне категорично върху една от тях.

— О, Кечпул, моля те, помисли малко, преди да излагаш безсмислени теории. Човек ще си помисли, че си влязъл в полицията едва днес и все още не си минал основната подготовка. Забрави ли, че Дейзи Девънпорт положи значителни усилия да скрие името и идентичността си, когато се срещнахме за първи път, — а също и целта на пътуването си? Никога не е искала признанието й да стигне до полицията или до Хоум Офис навреме, за да спаси живота на Хелън Актън.

Вътре в себе си помислих — „Ами ако Дейзи е по-умна, отколкото мислим?“

— Какъв мъж би поискал ръката на убийцата на брат си? — попитах Маркъс Кейплинг.

— Мъж, който вярва, че тя е невинна — дойде отговорът му.

Обърнах се към Поаро.

— Сидни Девънпорт несъмнено вярва, че Хелън Актън е виновна, а Ричард е чисто и просто ужасен от баща си. Свива се от страх винаги когато Сидни отвори уста, подскача при всяка негова прищявка…

— Каква е мисълта ти, mon ami?

— Трябва ли да повярваме, че Сидни няма възражения за годежа на Ричард с Хелън Актън? Или че Ричард е готов да му се противопостави единствено по този въпрос, докато всъщност му се подчинява по всички други?

— В настоящия момент ние не знаем достатъчно за членовете на семейство Девънпорт и отношенията помежду им — отвърна Поаро. — Прекалено рано е за такива предположения.

— А знаете ли за бащата на Оливър Прауд? — запита Кейплинг. — Ото, така се казваше.

— Мадмоазел Дейзи го спомена, но не по име. Той имаше роля в историята, която тя ми разказа.

— Франк Девънпорт открадна всичките тези пари не само заради Оливър Прауд — продължи Кейплинг. — Открадна ги и заради бащата на Оливър, Ото, който беше стар и болен. Двамата, баща и син, загубиха всичките си пари, когато се случи онзи проблем с фондовата борса. Франк искаше да помогне и на двамата. Когато Ото Прауд почина, той отново беше заможен човек — благодарение на Франк Девънпорт. Той и Оливър инвестираха откраднатите пари и попаднаха на злато. Ото изживя последните си дни в охолство. Преди да почине, знаеше, че Оливър няма да има парични тревоги до края на живота си. Е, не и докато не взе няколко доста неразумни решения — Кейплинг внезапно размаха пръст и каза със съжаление, — което винаги е възможно, щом са намесени пари.

Прозвуча така, сякаш говори от личен опит.

— Дейзи Девънпорт беше ли сгодена за Оливър Прауд, когато брат й Франк умря? — попита Поаро.

Кейплинг кимна.

— Беше. Но не много време, преди да бъде убит, струва ми се. Може би няколко седмици преди това.

— Разбирам. Значи планът да сключат брак, не е бил замислен след факта?

— Не, изобщо не, но защо питате? — учуди се Кейплинг.

— Винаги е полезно да разберем хронологията в човешките отношения — отвърна му Поаро. — Как всичко си пасва на мястото с останалото. Има много въпроси, които бих искал да задам на Ричард Девънпорт, много повече от тези, които му зададох по време на пътуването ни от „Кингфишър Хил“ до Лондон, и на които той отказа да отговори, нали, Кечпул?

— Да, млъкна и стисна уста като стрида — отговорих. — След като се успокои, че нито Хелън Актън, нито Дейзи ще увиснат на бесилката заради убийството на Франк…

— Не смятам, че това е вярно — намеси се Кейплинг.

— Съгласен съм с вас — отвърнах. — Нищо не е гарантирано. Положението е крайно особено. Както и да е, Ричард Девънпорт обаче вярва в това. И каза на Поаро и на мен, че няма да отговаря на въпроси за семейството си, и се концентрира изцяло върху шофирането.

— Просто извинение — заяви Поаро.

— Опита и друго — потвърдих. — В един момент обяви, че е прекалено изтощен от събитията през деня и му е невъзможно да обсъжда повече въпроса. Лично аз мисля, че той има теория кой наистина е убил брат му, но по някаква причина не желае да ни я каже. Но съм напълно сигурен, че не вярва да е била Хелън, или пък Дейзи.

— Да, това е интересно — каза Поаро. — Кого другиго в къщата би искал да защити? Майка си, вероятно…

Хрумна ми идея, която ми харесваше повече.

— Или баща си… Когато някой се страхува от родител до степента, в която Ричард се страхува от Сидни Девънпорт, вероятно не би бил готов да рискува да го обвини в убийство, в случай че обвиненият бъде намерен за невинен и се върне у дома, където веднага ще накаже обвинителя си.

— Много интересна хипотеза, Кечпул — Поаро ме награди с усмивка и аз се почувствах невероятно доволен. — Инспектор Кейплинг, имам уговорка да говоря с Хелън Актън още утре сутринта, но междувременно любопитството не ме оставя на мира — в признанието й имаше ли включен мотив? Предполагам, че сте я попитали защо е убила мъжа, когото обича, и за когото е била сгодена?

— О, беше напълно ясна по отношение на „защо“ — отвърна Кейплинг. — Каза тогава и настоява и до ден-днешен, че го е направила, защото обичала брат му Ричард повече. Сега, простете, че го казвам, ама ми е доста трудно да го повярвам. Отчасти, защото, както вече ви казах, Хелън и Ричард не са се познавали преди Франк да умре. И… добре де, не че съм експерт по вкусовете на жените, но всеки би се съгласил, че Франк Девънпорт бе хубав мъж — висок, красив като филмова звезда — това каза жена ми, когато й показах негова снимка. И просто не мога да си представя коя жена би си паднала по дребния, обикновен и незабележителен брат. И имайте предвид, че не става дума само за външен вид, Франк, по общото мнение, бил мъж с характер, роден водач. Харизматичен, така казаха всички, с които говорих. А вие сте видели Ричард, той е плашлив малък плъх, не е ли така? Притичва в сенките отзад с надежда да не бъде забелязан. Не, не мога да си представя, че бъдещата жена на Франк Девънпорт ще си загуби главата по брат му. Въпреки че може и да греша. Хората си имат най-различни причини да харесват това или онова, нали така?

— Никой не би повярвал, че да убиеш брата на гаджето си, е начин да спечелиш сърцето му — отбелязах.

Поаро поклати глава.

— Помни, Кечпул, не знаем нищо за силата или слабостта на братската връзка между двамата Девънпорт. Струва ли ти се, че Ричард е нетърпелив да бъде разкрит и изправен пред правосъдието убиецът на Франк? На мен, не — обърна се към Кейплинг. — Казахте ни два пъти, че Хелън Актън и Ричард Девънпорт не са се познавали. Моля ви, обяснете и бъдете по-прецизен. Искате да кажете, че познанството им е само бегло или…?

— О, мога да съм напълно прецизен — подсмихна се Кейплинг. — Мога да го очертая по часове. Вероятно и по минути и секунди, ако пожелаете.

— Минути и… и секунди? — Поаро приглади мустаците си.

Приготвих се за това, което предстоеше да ни бъде описано. Очаквах да има толкова малко смисъл, колкото всичко останало, което се изсипа върху нас откак застанахме на „Бъкингам Пелъс Роуд“ в очакване да се качим на онзи адски оранжево-син автобус.

— О, да, мосю Поаро, виждате ли, запознали са се часове преди Франк да умре.

— Mon ami, да не искате да кажете…?

— Да — потвърди Кейплинг, — Ричард Девънпорт и Хелън Актън са се видели за първи път в деня на убийството на Франк Девънпорт.

Поаро стана от стола, отиде до прозореца и се загледа в редицата от малки къщи срещу дома на Кейплинг. Мина известно време, преди да проговори. От него се носеше тихо мърморене, накъсвано тук-там от приглушени възклицания. Наблюдавах тила на необичайната му яйцевидна глава и почти си представях как става все по-голяма пред очите ми, докато най-съвършеният ум на тази земя се изпълва от нови мисли, дедукции и въпроси.

— Казахте ли на Хелън Актън, че не вярвате на историята й? Когато тя ви каза, че познава Ричард Девънпорт едва от един ден…

— Много по-малко — поправи го Кейплинг, — ставаше дума за часове. За малка част от един цял ден.

— И все пак е твърдяла, че е била мотивирана да убие заради него?

— Не точно заради него, мосю Поаро. Каза само, че го обича и… е направила, каквото е направила на Франк, за да е свободна да сключи брак с Ричард.

Изсумтях презрително.

— Защо просто не е развалила годежа си с Франк Девънпорт, ако Ричард е бил този, когото е обичала? Не е необходимо да го убива само по тази причина. Хелън Актън е лъжкиня и това е всичко. Може да е убила Франк, но ако го е направила, било е по друга причина.

— Всичко, което мога да ви кажа, е, това, което тя ми каза, инспекторе — отвърна Кейплинг. — Това, което не спираше да ми повтаря всеки път, когато говорехме: „Направих го, защото вече не обичах Франк. Обичам Ричард. Той е мъжът, когото искам“. Тези думи, едни и същи, отново и отново. След като научих от другите истината за времето на запознанството й с Ричард Девънпорт, говорих отново с нея и… ами, изтъкнах, че двамата с Ричард са се видели едва в онзи ден — в деня, когато Франк е умрял.

— И какво отговори тя на това? — попита Поаро.

— Не го отрече. Но и не го потвърди. Получих същия отговор и от Ричард Девънпорт, когато го попитах.

— За това кога са се видели за първи път?

Кейплинг кимна.

— Нито един от двамата не ми отговори дали за първи път са се зърнали в онзи ден, или не. Всичко, което мога да ви кажа, е, че всички останали се кълняха, че е така.

— Ще се върнем към детайлите от онзи ден след минутка — каза Поаро. — Инспекторе, Хелън Актън твърдеше ли — и изобщо твърдяла ли е, — че се е влюбила в мосю Ричард от пръв поглед?

Маркъс Кейплинг се усмихна.

— Обичал съм? Твърдях, че е така,

Но, Господи, отде тогаз да зная,

че е възможна хубост като тая?[31]

— „Ромео и Жулиета“ — отбелязах по инерция. Изучавахме я в училище и уроците бяха останали у мен — преследвайки романтичните си пориви, без да мислиш какво позволява обществото, има голяма вероятност да изпаднеш в неловко положение.

— Не, Хелън никога не е говорила за любов от пръв поглед пред мен — отговори Кейплинг на въпроса на Поаро, — нито пред някой друг, доколкото знам. Ако трябва да направя догадка… е, бих казал, че двамата с Ричард са се познавали преди Франк да умре, но по някаква причина не са искали да го признаят.

— Колко време след смъртта на Франк мадмоазел Хелън се сгоди за брат му? — запита Поаро.

— Две седмици. Ричард я посети два пъти в затвора, настоя за това веднага щом чу, че е обявила любовта си към него като причина за всичко. Всъщност… — Кейплинг спря.

— Какво? — поинтересува се Поаро.

— Спомних си нещо: бях там, когато уведомиха Ричард за… изложената от Хелън причина за престъплението, което беше извършила. Никога не съм виждал човек да изглежда по-поразен или ужасен.

— Ужасен?

— Ами, да — кимна Кейплинг. — Представете си как ще се почувствате, когато откриете, че причината брат ви да е мъртъв, сте самият вие. Аз бих се почувствал ужасно виновен, ако бях в положението на Ричард.

— А бихте ли пожелали, бихте ли се съгласили да се ожените за убийцата на брат ви две седмици по-късно? — попитах го аз.

— Приятелят ми Кечпул е всеизвестен с това, че никога не е съгласен да се ожени — обърна се Поаро към Кейплинг. — Докарал е майка си до отчаяние.

— О, трябва да се ожените, инспекторе! — Кейплинг погледна към останалите плодови пити на масата пред себе си и се усмихна — Вие също, мосю Поаро. Като женен мъж, аз съм първият, който ще ви го препоръча.

— Значи Ричард Девънпорт е бил ужасен, че е обичан от жената, убила брат му — замислено каза Поаро. — И все пак, скоро след това той слага пръстен на пръста на същата жена…

— Пръстен на пръста й — повтори като ехо Кейплинг. — Странно е, че го казахте, мосю Поаро.

— Кое е странно? — попита Поаро.

— По времето, когато Хелън беше арестувана, тя носеше пръстена, даден й от Франк: с един-единствен централен рубин. Беше поразително красив.

— Рубин? — погледнах към Поаро. — Инспекторе, вие току-що описахте годежния пръстен на Дейзи Девънпорт. Помните ли, Поаро? Тя го носеше, докато пътувахме с автобуса.

Поаро кимна.

— Точно това се опитвам да ви кажа — каза Кейплинг. — Когато за първи път срещнах Дейзи Девънпорт, тя се беше сгодила за Оливър Прауд и носеше пръстена, който той й беше дал: изумруд с диаманти около него. В същото време Хелън Актън носеше пръстена на Франк — един-единствен рубин. Но след като Ричард я посети за първи път в затвора „Холоуей“, Хелън помоли надзирателите да извадят рубинения пръстен от вещите й и да го изпратят на Ричард в „Кингфишър Хил“. Само няколко дни по-късно, когато посетих семейство Девънпорт, пръстенът с изумруда и диамантите на Дейзи вече не беше на пръста й. Вместо него, там беше рубинът, даден от Франк на Хелън!

— И все пак мадмоазел Дейзи остава сгодена за Оливър Прауд — отбеляза Поаро. — Това е крайно необичайно. C’est merveilleuse.[32] — Той плесна с ръце.

— Кое му е чудесното? — попитах. — Изобщо не мисля, че е чудесно. Честно, Поаро, не разбирам защо се безпокоиш за това.

— Така ли? — в очите му отново проблесна онова яркозелено пламъче. — Доставя ми огромно удоволствие да се безпокоя. Кечпул.

— Но вие никога няма да разберете смисъла на всичко това! Невъзможно е, това е загадка без отговор. Хелън Актън лъже и Дейзи Девънпорт лъже. Ричард Девънпорт ни казва толкова малко, че всъщност може и да ни е излъгал — и вероятно го е направил. А сега и тази работа с пръстените и хората, дето решават да се женят, след като едва се познават — да не говорим, че единият е осъден на смърт, което по принцип прави брака невъзможен! А що се отнася до Джоан Блайт… — Тук изсумтях отвратен.

— Аха! Чудех се кога ще я споменете — каза Поаро. Усмихна се на Кейплинг, все едно беше шега, разбираема само за тях двамата. — Винаги се връщаш на нея, n’est-ce pas? Вярваш, че тя е свързана с нашите други загадки.

— Всичко, което знам, е, че тя започна всичко. Тя сложи началото на тоталната липса на смисъл. И всичко, което започна да се случва след това — всичко, което видяхме и чухме оттогава насетне, Поаро, без изключение — всичко имаше дори още по-малко смисъл!

— И тази липса на смисъл те вбесява — меко каза Поаро. — Je comprends bien[33]. Но си в грешка, приятелю, в доста отношения. По-късно ще ти обясня защо и ще се почувстваш много по-добре.

Поаро се обърна към Кейплинг.

— Инспекторе, да поговорим за неоспоримите факти във връзка със смъртта на Франк Девънпорт. Започнете от началото, моля, и ми разкажете какво е известно.

— Много добре — отвърна Кейплинг. — Ще започна със сутринта на убийството. Вероятно знаете датата — беше 6 декември миналата година. Преди това Франк вече е пратен е изгнание от семейството си заради кражба — това ви е известно. Бил прогонен без надежда за прошка. Така, когато майка му Лилиан е диагностицирана с болест, която докторът й съобщил, че е нелечима, когато разбрала, че й остава съвсем малко време, изглежда, двамата със Сидни Девънпорт са смекчили позицията си и решили, че е време Франк да се върне. По онова време работел като директор на училище в Линкълншир. Двамата с Оливър Прауд вложили останалите пари, които изобщо не би трябвало да имат — тоест, печалбите от откраднатите пари, които инвестирали, — в откриване на няколко училища. — Знаехте ли това?

— Не — казах, но веднага бях поправен от Поаро, който обясни на Кейплинг, че да, Дейзи Девънпорт му е споменала за това в автобуса и че той на свой ред ми го е казал. Трябва да съм забравил тази подробност…

— Много успешни били тези училища — продължи Кейплинг, — когато Франк умрял, били продадени на филантропа Джошуа Блантайър за добра сума.

— Повдигате важен въпрос — отбеляза Поаро. — Кой би се облагодетелствал финансово от смъртта на Франк Девънпорт?

— Сидни и Лилиан Девънпорт — като следващи най-близки роднини.

— А вие направихте ли проучване на финансовото положение на Сидни и Лилиан Девънпорт? — попитах, сещайки се за хора в Скотланд Ярд, които изобщо не биха си губили времето с подобни неща, след като Хелън Актън си е признала с такава готовност.

— О, разбира се, че направих — гордо каза Кейплинг. — И нямам нищо против да ви кажа, че беше крайно изненадващо. Всички Девънпорт, млади и стари, имат толкова много пари, че човек може да вземе три четвърти от богатствата им и те дори да не забележат. Е… може и да забележат — поправи се той. — Сигурен съм, че зорко следят сметките си след това, което Франк направи. Но мисълта ми е, че пак ще бъдат изключително богати. Никой член на семейство Девънпорт няма парични притеснения, които биха го накарали да убие някого, това е напълно сигурно.

— Моля ви, върнете се на последната година, на 6 декември — каза Поаро. — Започнете от началото.

— Франк пристигнал в „Малкото ключе“ заедно с годеницата си Хелън Актън някъде към десет сутринта — продължи Кейплинг. — Когато по-късно говорих с тях, Сидни и Лилиан Девънпорт ми казаха, че са изпитвали известно безпокойство за срещата — тоест, завръщането на прогонения син в семейния дом. Били разменили писма и говорили по телефона, но, както съм сигурен, че можете да си представите, перспективата отново да видят Франк от кръв и плът, им се струвала изключително важна. След като възстановили писмената връзка с него. Франк им съобщил новината, че е сгоден за жена, която не познават. Нещо повече, предложил да я доведе със себе си. Да доведе една непозната в дома им? Лилиан държеше да ми каже, че нямала нищо против младата дама — не и преди ужасния ден, искам да кажа, — но и тя, и Сидни биха предпочели Франк да пристигне сам за първото посещение след периода на отчуждаване.

— Казали ли са го на Франк? — запита Поаро.

— Не — отвърна Кейплинг, — увериха ме, че са осигурили на Хелън най-топло посрещане и запазили предпочитанията за себе си.

— Не са искали да застрашат rapprochement[34].

— Естествено, мосю Поаро. Но позволете ми да ви кажа кого са накарали да се почувства нежелан в онзи ден: всички останали. В онзи момент на семейство Девънпорт са гостували няколко техни добри приятели — Годфри и Върна Лавиолет, с които сте се запознали, разбира се. И на тях, и на останалите от семейство Девънпорт било казано, че Сидни и Лилиан имат нужда да бъдат оставени насаме с Франк и Хелън, когато двамата пристигнат, а аз имам впечатлението, че никой не желае да спори със Сидни Девънпорт, когато той си науми нещо — затова всички до един били изхвърлени от къщата.

— Изхвърлени? — повтори Поаро с неутрален глас.

— Точно така. Отишли в къщата на съсед, макар да не бил особено близък съсед. Къщата се намира в другия край на имението „Кингфишър Хил“, „Кингфишър Вю“, това е името й. Дейзи Девънпорт ми се оплака, че им отнело цял ден да идат до там и да се върнат.

— „Кингфишър Вю“? — погледнах Поаро. — Това не беше, ли името на „Малкото ключе“, когато къщата е принадлежала на Лавиолет, преди Девънпорт да го смени?

— Non. „Малкото ключе“ първоначално се е наричала „Кингфишър Рест“.

— О, да, прав сте. Защо мислите, че всеки в имението се смята за задължен да дава имена на нещата, които притежава, като Кингфишър това, Кингфишър онова? „Кингфишър Рест“, „Кингфишър Вю“, автобусна компания „Кингфишър“. Идва ми малко в повече. Семейство Девънпорт трябва да са единствените живеещи тук с някакво въображение.

— Mon ami, само преди минута се оплакваше, че всички те са лъжци с прекалено живо въображение! Продължете, моля, инспектор Кейплинг.

— Сидни и Лилиан се сдобрили с Франк и се запознали с Хелън. Всичко вървяло добре според това, което разбрах. Единственият друг човек в къщата по това време била Уинифред Лорд, прислужница. Семейство Лавиолет, Ричард и Дейзи Девънпорт били в „Кингфишър Вю“, а Уинифред — Уини, както мисля, че я наричали обикновено — щяла да иде да ги доведе обратно, щом Сидни й даде разрешение. Направила го приблизително в два следобед — преди това, в два без четвърт, Оливър Прауд се върнал от Лондон, отивайки направо в „Кингфишър Вю“, както бил инструктиран. После всички продължили да чакат там — Ричард, Дейзи, Оливър и двамата Лавиолет — докато най-накрая били повикани.

— Така, да обобщим — Франк Девънпорт и Хелън Актън пристигат в „Малкото ключе“ в десет часа, а после Оливър Прауд, двамата Лавиолет, Ричард и Дейзи Девънпорт пристигат в два или малко по-късно — каза Поаро.

— Мисля, че Оливър е останал малко по-дълго от другите в „Кингфишър Вю“ — уточни Маркъс Кейплинг. — Но да, той също пристига скоро в „Малкото ключе“. След това не се случва нищо забележително до самото убийство, доколкото схванах, и според това, което ми бе казано. Според всички. Франк, Ричард и Дейзи се радвали да се видят отново и прекарали голяма част от следобеда в оживен разговор, наваксвайки с новините. Двамата Лавиолет, които били кръстници на Франк, също се радвали да го видят. Било щастливо събитие и всички го потвърдиха. И тогава, двайсет минути преди шест часа… — Маркъс Кейплинг спря, изражението му стана сериозно.

— Продължете — настоя Поаро.

— В шест без двайсет Франк Девънпорт пада от вътрешния балкон, който обикаля високо горе огромното преддверие, и умира. Бил е бутнат през така наречения бананов парапет. Пада и главата му се разбива на твърдия под долу.

— Банановия парапет? — озадачих се. Поаро ми хвърли нетърпелив поглед.

— Не забелязваш ли това, което е пред очите ти. Кечпул? Желязото на парапета е изковано във формата на малки бананови листа.

— Не го бях забелязал, съвсем не…

— Бананови листа са — потвърди Кейплинг. — Върна Лавиолет ми разказа за него. Вътрешният балкон е бил проектиран от приятел на семейството им и бил по-късна добавка към къщата, след като я купили. Оригиналният бил грозен, каза ми Върна. Не че съм я питал за балкона, нали разбирате, но тя, изглежда, искаше да разкаже за него. Това, което имаше значение за мен в онзи момент, беше дали жена с височината и фигурата на Хелън Актън би могла да бутне Франк Девънпорт през парапета и да го убие. Хората ми и аз самият бързо разбрахме, че това е лесно изпълнимо. Франк беше висок, а парапетът — сравнително нисък. Хелън е трябвало само да го блъсне силно в гръб и той щял да полети надолу. Точно както е станало впрочем.

Слушахме внимателно разказа на инспектора.

— Никога няма да забравя цялата тази кръв — продължи Кейплинг. — Когато пристигнах за първи път на мястото — за миг, имайте го предвид, — си помислих, че гледам огромен тъмночервен килим и някакъв мъж, който лежи върху него. — Инспекторът тръсна глава, за да пропъди картината от спомена за трагедията.

— И така, установихте, че Хелън Актън също е била на този вътрешен балкон, когато Франк е паднал — вметна Поаро.

— О, да, няма никакво съмнение за това — увери го Кейплинг. — Хелън била горе, наистина, но не била единствената, Сидни и Лилиан също били там, както и Дейзи, и Върна Лавиолет. Веднага щом Франк паднал, Хелън се спуснала по стълбището като ракета и незабавно обявила, че тя е човекът, който го е направил. Питайте Оливър Прауд, той ще ви каже. Всички ще го кажат. Почти всички са я чули, макар да се е сблъскала само с Прауд в долната част на стълбището. Сграбчила ръцете му и казала „Аз го убих, Оливър. Бог да ми е на помощ. Франк е мъртъв и аз съм човекът, който го уби“.

Глава 9

Тренировка на ума

Преди да напуснем дома на Маркъс Кейплинг, Поаро го помоли за молив и лист хартия. След като останахме сами и потеглихме обратно към Лондон, Поаро ми ги подаде.

— И какво да правя с тях? — попитах троснато, после се почувствах неловко, реагирах невъзпитано и се опитах да смекча положението с шега. — Ако смяташ, че ние двамата можем да измислим настолна игра, боя се, че ще трябва да си намериш друг партньор.

— Сега може да забравим за настолните игри, mon ami. Повече никога няма да те моля да размишляваш за „Пийпърс“. Дори и когато се върнем в „Кингфишър Хил“. Сега сме в много по-изгодно положение спрямо семейство Девънпорт. Истината за нас е известна и вече няма необходимост да се преструваме. — Замисли се за миг и добави, — „Пийпърс“ има нужда от много повече обмисляне и коригиране, ако някога изобщо успее като търговско начинание, но ми се струва, че това няма да стане. Суетата на създателите й няма да позволи такова развитие. Дори когато говорят за подобрения, предложенията им си остават повърхностни. Не могат да видят, че цялостната структура на играта има нужда от промяна.

— Защо не им предложиш услугите си? Вероятно с партньор в дизайна като теб ще направят много повече пари, отколкото сега, въпреки че ще трябва да делят печалбата на три.

— Несъмнено, Кечпул. Няма да направят никакви пари без моята намеса. Разбира се, и двамата са богати хора, които нямат нужда от повече богатство, отколкото вече притежават — и което вероятно е част от проблема. Ако имах намерение да споделя с тях вижданията си за „Пийпърс“, те щяха да натрупат поредното богатство. Обаче настолната игра не интересува Еркюл Поаро. А сега, вземи молива и хартията, ако обичаш.

— Защо са ми, все пак?

— Преди каза, че не разбираш защо си губя времето с убийството на Франк Девънпорт. Ако зависеше от теб, Кечпул, ти не би пожелал да си губиш времето с това, n’est-ce pas? Изпълнен си с равнодушие.

— Не е равнодушие, а по-скоро сдържано раздразнение. Не вярвам, че имаме шанс да разберем каква е цялата тази каша… О, знам, ти никога не се предаваш, но ако искаш откровеното ми мнение, мисля, че в този случай ще се провалим.

— Но Еркюл Поаро винаги печели, знаеш това, Кечпул! Веднъж щом насоча ума си към решаване на загадка, вече няма никакво съмнение, че загадката ще бъде разрешена.

— Приемаш, че бъдещето винаги може да бъде точно изведено от миналото, така ли?

— Нищо подобно! Резултатите, до които съм стигнал в миналото, са постигнати единствено защото съм приложил към тези проблеми най-високо ниво експертни знания и умозаключения, както и непоколебима настойчивост и решителност, ето защо в биографията ми има само успехи. Поради това, Кечпул, аз знам, че ако продължа да използвам всички тези елементи — и забележи, приятелю, че те идват от мен, а не от обстоятелствата около въпросния случай, — тогава е напълно сигурно, че ще постигам успехи и в бъдеще. — Поаро се усмихна.

— Е, надявам се да си прав — отвърнах любезно.

Поаро грейна насреща ми.

— Едва ли ще разбереш това, Кечпул, но в сърцето ми вече царят радост и удовлетворение, защото отговорих на всеки един въпрос и категорично разреших мистерията със смъртта на Франк Девънпорт.

— Моля? — останах изумен, въпреки че толкова добре познавам Поаро. — Казваш ми, че вече знаеш…?

— Не, не, не ме разбра правилно. Все още нямам всички отговори, подобно на теб, имам главно въпроси. Но когато Маркъс Кейплинг ни каза за Дейзи Девънпорт и двата годежни пръстена — първо изумрудът с диамантите от Оливър Прауд, а после рубинът, който преди това е принадлежал на Хелън Актън — обзе ме чувство на непоколебима увереност. В онзи момент знаех, че всичко ще бъде наред.

— Ама че съвпадение, Поаро! Именно тези проклети пръстени ме запратиха в обратната посока, убедиха ме, че всичко, което може да получим от семейство Девънпорт, е единствено умишлена заблуда.

Поаро приглади мустаците си с двата пръста на всяка ръка.

— Във всеки случай идва момент — винаги идва, още от началото на кариерата ми в белгийската полиция, — когато внезапно, точно преди загадката да бъде решена, аз виждам достатъчно от картината, за да съм сигурен, че тя ще бъде разрешена. В този момент — великолепно чувство е, Кечпул! — в този момент аз усещам същите емоции, които бих изпитвал, ако вече знаех отговора.

— Разбирам — отвърнах, но изпитвах същевременно известно съмнение.

— А когато усетя чувството на триумф, което придружава идеално решената загадка, тогава просто съм принуден да оправдая съществуването му. Разбираш ли, Кечпул? Дългът към самия себе си ме задължава да намеря в ума си решението, което ще докаже, че чувството ми е било правилно. Надявам се да го изпиташ и ти един ден, приятелю, и наистина, това е единственият начин да успееш.

— Вероятно би ми помогнало да се приближа до екзалтираното състояние, което описа, ако ми обясниш историята с пръстените. Защо натрупването на нови, объркващи подробности за някакво дамско бижу трябва да е източник на такава радост за теб? Защо ги обяви за „merveilleuse“, за чудесни?

Приятелят ми примигна при моя ужасен френски акцент, но не го виня.

— Мога да обърна въпроса, Кечпул. Защо ти не се зарадва, че получихме толкова нови подробности, които допълниха незавършената картина?! Казвам ти, всичко е в отношението, приятелю. За теб историята с годежните пръстени е само поредно усложнение, още една пречка в стремежа ни към истината, която ни отдалечава от нея.

— Точно така!

— Но, mon ami, истината трябва да бъде намерена, тя съществува! Няма човешко действие, което да е безсмислено, когато знаеш всички важни факти. Alors, трябва да сме благодарни винаги когато ни се представя нова подробност, всяка нова частица информация трябва да бъде празник! Още повече, когато е изненадваща, както историята за тези пръстени. Тук има дори допълнителна причина за празнуване, защото тази история се откроява неимоверно, тя става център на все още оформящата се картина точно защото на пръв поглед е толкова озадачаваща. А когато човек намери центъра, всички останали детайли започват сами да се подреждат около него.

Промърморих нещо от рода, че все още нищо не е станало. Естествено, Поаро имаше готов отговор.

— Ако негодуваш, че не става, преди да може да стане, ти всъщност го отдалечаваш още повече. Аз, например, предпочитам да вярвам, че ще стане, когато му дойде времето. Когато утре говорим с Хелън Актън, ще съберем още подробности за нашата картина!

— Утре? Утре трябва да съм в Скотланд Ярд.

— Тогава трябва да отмениш срещата си — твърдо заяви Поаро. — Ще ме придружиш до затвора „Холоуей“, това ще е първата ни работа утре сутринта. Всичко вече е уредено.

— Още не си ми обяснил защо стискам този молив и този лист хартия…

— Трябват ти, за да съставиш списък — заяви Поаро. — Често именно това лекува киселото ти настроение.

— Не съм кисел — отвърнах. — Какъв списък?

— На нещата, които не разбираш, Кечпул.

— Не искам да правя списък, не разбирам нищо от кашата, в която затънахме. Списъкът ще е безкраен…

— Ако не се почувстваш по-добре, след като го направиш, ще ти се извиня, че напразно съм ти загубил времето — каза Поаро. — Освен ако не се окаже полезен за моите разсъждения, в който случай няма да ти се извиня, макар да се съмнявам, че има такава вероятност. Списъците ти обикновено не са изчерпателни и не са направени с подходящия методичен подход.

— Така ли? Добре, в този случай моят подход ще е изобщо да не правя списък.

— Ясно изразено кисело настроение — промърмори под нос Поаро.

След това, през остатъка от пътуването ни до Лондон, почти не си проговорихме. Останал сам в стаите си този следобед, счупих молива, който ми даде, и скъсах листа хартия на малки парченца. Нахраних се с великолепните свински каренца, приготвени за мен от хазайката ми Бланш Ънсуърт, после седнах пред огъня с голяма чаша бренди и се захванах с една кръстословица, но обясненията на думите се оказаха по-трудни от обикновено и скоро се предадох.

По-късно, изпълнен с възхищение към моя белгийски приятел и озадачен от влиянието, което очевидно ми оказва, извадих хартия от собствените си запаси и използвах собствения си молив, за да свърша това, което ме помоли.

„Списък“, написах отгоре на страницата и докато го пишех, пред вътрешния ми поглед изникна безличното лице на Джоан Блайт и разбрах, че тя трябва да е точка номер едно.

1. Какво е обяснението за инцидента с Джоан Блайт? Дали някой наистина се е опитвал да я убие? Ако да, кой и защо? Дали мъжът, който я е предупредил да не сяда на онова място в автобуса, е имал намерение да й помогне и да спаси живота й, или да я заплаши и уплаши? Кой е той? Защо изобщо тя се качва на автобуса, след като знае, че животът й е в опасност? И след като е решила да го направи, защо не избърза да се качи по-рано, за да е сигурна, че ще има достатъчно голям избор на места? И когато най-накрая се качва и вижда, че единственото останало място е точно онова, за което е била предупредена, тогава защо не побягва веднага?

Оставих молива с тежка въздишка и се замислих дали да не се откажа. Не е един въпрос, бяха много. Поаро щеше да ми се подиграе, че не съм способен да съставя един списък.

Започнах отново да пиша.

2. Мистериозната Джоан Блайт имали някаква връзка с убийството на Франк Девънпорт?

3. Защо се уплаши толкова много, когато споменах думите „среднощна сбирка“, и защо щом й казах, че тези две думи са заглавието на книгата, която Дейзи Девънпорт чете, престана да се страхува?

4. Защо Поаро попита Дейзи за книгата? Защо си мисли, че това е важно?

5. Кой е убил Франк Девънпорт? Дейзи Девънпорт ли е била, Хелън Актън или някой друг?

6. Ако нито Хелън, нито Дейзи са убили Франк, защо и двете твърдят, че са го направили?

7. Как е могла Хелън да се влюби в Ричард Девънпорт само няколко часа по-късно и то толкова страстно, че да реши да убие Франк (ако го е направила)? Това правдоподобно ли е? (Вероятно не, но може да се е запознала с Ричард много преди този ден, без останалите да знаят.)

8. Защо Хелън си мисли, че може да се отърве от Франк и да се омъжи за Ричард само ако Франк е мъртъв? Наистина ли го вярва, или иска смъртта на Франк по съвсем различна причина (ако приемем, че тя го е убила)?

9. Защо Дейзи е сменила пръстена си с изумруда и диамантите с рубинения пръстен на Хелън, Оливър Прауд не се ли е противопоставил на това? (Ричард Девънпорт подхвърли, че Оливър би изтърпял всичко, което прави Дейзи.)

10. Защо Ричард иска да се ожени за Хелън, щом тя е убила брат му? (Очевиден отговор: защото не вярва, че тя е виновна, и никога не го е вярвал.)

11. Защо Сидни Девънпорт позволява на Ричард да се сгоди за жена, убила другия му син? (И той ли вярва, че Хелън Актън е невинна? Или изобщо не го е грижа за Ричард, или за Франк, или и за двамата? Може да смята, че тъй като Хелън скоро ще бъде обесена, това няма значение, но това пък изглежда странно за човек, свикнал да упражнява строг контрол върху семейството си във всяко едно отношение.)

12. Защо Сидни Девънпорт поиска Ричард да отвлече вниманието на Лилиан, преди той да каже на Върна Лавиолет за Уини? Защо тази Уини няма да се върне в „Малкото ключе“? Каква е била нейната роля в дома на Девънпорт, преди да си замине? Прислужница/готвачка?

13. Защо Годфри Лавиолет ни помоли да не говорим пред хората от семейство Девънпорт за смяната на името на къщата от „Кингфишър Рест“ на „Малкото ключе“?

14. Защо Върна Лавиолет се извини на Оливър Прауд и Лилиан Девънпорт, след като спомена думата „гроб“ по време на вечерята? (Вероятно защото Лилиан умира, а бащата на Оливър е починал наскоро.)

15. Защо семейство Девънпорт се преструват, че всичко е наред, и се опитват да водят светски живот все едно нищо не е станало, след като синът им е бил убит и бившата му годеница ще бъде обесена за престъплението (или щеше да бъде, докато Дейзи Девънпорт също не призна)?

16. Какво имаше предвид Годфри Лавиолет, когато каза, че „раят“ в „Кингфишър Хил“ е бил съсипан? Какво е накарало него и съпругата му Върна да решат и да продадат къщата си на семейство Девънпорт?

17. Как може да се обясни странното поведение на Върна Лавиолет? Дали наистина е странно, или само аз си въобразявам, че е такова?

Не можех да измисля други въпроси, които да добавя към списъка, затова го сгънах и го пъхнах в джоба си. В същото време на вратата се почука и хазайката ми Бланш Ънсуърт се появи във всекидневната.

— Божичко, колко е студено тук — каза тя и потърка ръце.

Тъкмо да кажа „Не бъдете глупава, в камината има бумтящ огън“, когато видях, че е угаснал. Бил съм прекалено потънал в изготвянето на списъка, за да забележа.

— Извинете за безпокойството, Едуард. По телефона се обади за вас един джентълмен от Скотланд Ярд, каза, че работи с вас — някой си сержант Гиди.

— Възможно ли е да е бил Гидли?

— Да, мисля, че така беше, точно така, сержант Гидли.

— Идвам. — Изправих се.

— О, не, той не е на телефона. Помоли ме да ви предам съобщение, но… — Лицето й придоби изражение на засегнат и сякаш наранен човек. — Защо не ми казахте, че са ви възложили случай на убийство? Знаете колко обичам да слушам историите ви.

— Историите не са истории, докато не получат развръзка — отвърнах. — Тази все още не е стигнала до там. Случаят ми беше възложен съвсем наскоро.

— Е, точно за това искаше да говори с вас сержант Гидли — за този ваш нов случай, случаят Девъншир.

— Девънпорт, госпожо Ънсуърт.

— Да, точно така, една дама дошла в Скотланд Ярд, за да се види с вас във връзка с него, някоя си мис Уинифред Лорд.

Аха! Значи, ето я! Уини, прислужницата, която „никога повече няма да се върне“ в семейство Девънпорт!?

— Иска да говори с вас при първа възможност — продължи мисис Ънсуърт. — Казала, че знае кой е убил Франк… Девъншир, знаела също и защо и че не е причината, за която всички вие си мислите. Оставила и телефонен номер, записах го и листчето е до телефона.

— Но… — мисълта ми препусна, — не е ли дала информацията на сержант Гидли? Защо я е оставил да си тръгне?

— Той каза, че искала да говори само с вас и с никой друг! Не я виня! Аз също ще искам да говоря с главния, ако имам важна информация за случай на убийство. Не бих искала да издрънкам нещо толкова важно, което се отнася за убийство, на първия срещнат. — Тя ме изгледа многозначително. — Бих искала да говоря с вас, Едуард, и с никого другиго.

Обзе ме ужасно предчувствие за бедната Уини, която никога не бях виждал. Кой друг, освен сержант Гидли, Бланш Ънсуърт и самият аз, би могъл да знае, че тя знае — ако наистина е така, — факти за убийството на Франк Девънпорт? Дали тя не е в опасност? Трябва да я намеря, и то бързо.

Знае кой е убил Франк, знае също и защо, и не била причината, която всички вие сте си мислели.

Дали наистина означава това, което си мисля, че значи?

Бързо отидох до телефона и набрах номера, записан от мисис Ънсуърт. Отговори ми женски глас, оказа се, че е майката на Уинифред Лорд. Разговорът с нея никак не ме успокои, че страховете ми са напразни. Каза ми, че Уини отишла в Скотланд Ярд и все още не се е върнала, както обещала, и оттогава майка й не я е чувала и виждала.

На следващата сутрин се измих набързо, облякох се и хапнах малка закуска, всичко това в рамките на двайсетина минути за голямо огорчение на мисис Ънсуърт. Отдавна я подозирам, че крои най-различни хитри планове, с цел да ме задържи в разговори на масата за закуска възможно най-дълго, но в този случай не успя.

Бях уредил полицейска кола с шофьор да мине да ме вземе в девет и половина и да ме закара от квартирата ми до затвора „Холоуей“, като по пътя се отбием да вземем Поаро. След „Холоуей“ щяхме да продължим към „Кингфишър Хил“ и „Малкото ключе“. Нямах никаква представа как, мътните го взели, ще бъда приет там като авторитетен представител на властта след опита ни с Поаро да ги измамим. Би било по-лесно, ако никой не споменава „Пийпърс“, но едва ли ще имаме такъв късмет.

Поаро беше готов и когато пристигнахме, чакаше ни на улицата, изглеждаше по-наконтен от всякога. При вида му се наложи да си напомня, че не сме тръгнали за весел ден на конните състезания в Аскот, а сме на път за най-омразния ми затвор. Бил съм на много такива места във връзка с работата ми в Скотланд Ярд и не смятам нито един затвор за приятен, но „Холоуей“ е най-лошият. Никога не ми се е удавало да понасям лесно страданията на жените, а вътре, между тези стени, има твърде малко друго. Ненавиждам всичко в това място, като започнем от външния му вид, ако човек умишлено премрежи очи, сградата напомня на огромна и неясна маса хора с отворена уста в знак на протест и вероятно болка, и с яростно размахани ръце.

Вътрешният му вид не е по-добър. Най-странното, когато си вътре в един затвор, е, че очакваш да се срещнеш лице в лице със злото, но всъщност в този или който и да било друг затвор има твърде малко от чистото зло. Това, което срещаш отново и отново, е безнадеждност и угнетение — последиците от стари предателства, от фатални избухвания и ужасяващи компромиси в невъзможни ситуации.

Споделих с Поаро част от мислите си, а той отвърна:

— Днес ще е различно, защото носим надежда на Хелън Актън. Носим новината, че животът й временно е спасен благодарение на Дейзи Девънпорт.

— Тя вече трябва да е чула новината, Поаро.

— Вярно — отвърна ми без особен ентусиазъм той. Но скоро пак се ободри.

— Тогава ще й съобщим още по-добра новина! Ако тя ни каже истината, никога няма да й се наложи да плати с живота си за онова убийство.

— Е, освен ако истината не е, че всъщност тя е убила Франк. Също…

— Какво, Кечпул? Моля те, говори! Много бих искал да чуя всяко едно от твоите възражения.

Стори ми се, че го изрече без никаква следа от сарказъм.

— Мисля си само, че след като Хелън Актън призна за убийството на Франк Девънпорт, тя вероятно много настоятелно иска да заплати с живота си, независимо дали наистина го е убила или не.

— Самоубийство за палача от ръката на палача! Възможно е, да, времето ще покаже. — Поаро изрече всичко това по-обичайния начин, който използваше, когато изгаря от нетърпение да премине на друга тема. — А сега, кажи ми, mon ami… тези думи на Уинифред Лорд, които са ти били повторени от Бланш Ънсуърт, която пък ги е чула от сержант Гидли: „Знам кой се отърва от Франк Девънпорт и знам защо, и не е поради причината, за която всички вие си мислите“.

— „Отърва се от“? — зачудих се аз.

— Разбира се, това са били точните думи на Уинифред Лорд. Говорих със сержант Гидли тази сутрин. Не се ли питаш защо ви чаках навън на улицата? Излязох много рано не само за да посетя сержант Гидли, но и майката на Уинифред Лорд в Кенсингтън. Oui. Уини Лорд все още не се е прибрала и майка й е изключително разстроена. Не я е чувала откак излязла вчера, за да отиде в Скотланд Ярд. Опитах да я успокоя, но безуспешно, накрая единственото, което можах да направя, беше да й обещая, че ще информирам полицията за изчезването на дъщеря й. Направих го, когато говорих със сержант Гидли. И той ни предаде точно какво му е казала Уинифред Лорд — единственото, което му е казала, защото е търсела вас, за да ви разкаже цялата история. Но според сержант Гидли тя е казала следното: „Знам кой се отърва от Франк Девънпорт и знам също защо, и не е по причината, която вие всички си мислите“. Е, когато двамата с теб говорихме по телефона снощи, ти, изглежда, мислеше, че онези последни думи — „И не е по причината, която всички вие си мислите“ — може да са от значение?

— Ами, да, доколкото знам, драги Поаро, никой няма представа защо някой би искал смъртта на Франк Девънпорт. Единствената причина, предложена за обсъждане, е тази, която Хелън Актън предостави — иска Франк да се разкара, за да може да се омъжи за Ричард. Поради това „причината, която всички вие си мислите“ следва да е тази, което пък означава — освен ако не бъркам, — че според Уини Лорд Хелън Актън наистина е виновната страна, но лъже за мотива си.

— Знаех си! — триумфално извика Поаро. — Mon ami, грешиш дълбоко! Познавам те толкова добре, че предвиждам погрешните ти заключения дори когато още не си ги изложил! Помисли само за една секунда, умолявам те! „Знам кой се отърва от Франк Девънпорт и знам също защо, и не е по причината, която вие всички си мислите.“ Това са били думите на Уини, нали? Сега, представи си, единствено в името на нашия малък експеримент, че Алфред Биксби, импресариото на онези char-a-banc, е човекът, извършил убийството. Невъзможно е, знам, но направи ми това удоволствие. Мосю Биксби тайно е влязъл в къщата, скрил се е някъде на онзи висок балкон и е блъснал Франк Девънпорт. Представи си, че Уини Лорд знае това, и знае също, че мотивът му е отмъщение. Да речем, че Франк Девънпорт някога си е обидил автобусната компания „Кингфишър“.

— Добре — отвърнах, бях любопитен да видя накъде води тази хипотеза.

— А сега помисли отново за думите на Уини Лорд: „Знам кой се отърва от Франк Девънпорт“ — има предвид, че знае, че е бил Алфред Биксби. „Знам също защо“ — защото той е обидил автобусната компания „Кингфишър“. „И не е по причината, която вие всички си мислите.“ Това лесно би могло да значи, че „всички вие“, всички ние, тоест, вярваме, че мотивът за убийството е желанието за брак с Ричард Девънпорт — защото всички мислим погрешно за виновника. А причината на Алфред Биксби е съвсем различна! Разбираш ли, Кечпул?

— Разбирам, но не съм убеден, Поаро. Погледнато философски, идеята е добра, но ако убиецът на Франк е друг, а не Хелън Актън, не мисля, че Уини би казала частта за „не е по причината, която всички вие си мислите“. Тя би казала просто така — „Знам кой уби Франк и не е този, който вие си мислите, че е“, или „Знам кой уби Франк и защо го направи“.

— Non, non — спокойно отвърна Поаро. — Не можем да знаем това, приятелю. Моля те, помисли, ако Хелън Актън наистина е виновна и Уини Лорд го знае, защо би казала на сержант Гидли „знам кой го направи“? Не е ли по-вероятно да каже „хванали сте верния човек, но тя лъже защо го е направила“? Вече изтъкнах пред теб, че „знам кой го направи“ натежава в полза на невинността на Хелън Актън — или поне, че Уини Лорд вярва в нейната невинност толкова, колкото „не е по причината, която всички вие мислите“ натежава в посока, че мадмоазел Хелън е виновна.

Колкото повече мислех, толкова по-трудно ми ставаше изобщо да извлека някакъв смисъл от думите му. Въртях ги толкова дълго в ума си, че сякаш загубиха значението и съдържанието, което преди притежаваха.

— Кажи ми, направи ли списъка, за който те помолих? — попита Поаро.

Мълчаливо извадих листа от джоба си и му го подадох. Пътувахме в мълчание, докато го четеше. Подготвих се за критика и бях приятно изненадан, когато Поаро започна:

— Нелошо усилие, Кечпул, изобщо не е лошо. Записал си много интересни въпроси. Пропуснал си да включиш само три или четири от най-важните. Много по-добре, отколкото очаквах. Един по-подреден човек би направил друга подредба за всеки отделен въпрос, разбира се, а ето тук, в началото на списъка ти, има много въпроси, свързани с Джоан Блайт, които си групирал заедно…

Удоволствието, което изпитвах, се изпари.

— Какви важни въпроси съм пропуснал да включа, Поаро?

— Като начало, има един жизненоважен въпрос, който се отнася до Уини Лорд, и това, което е казала на сержант Гидли. Но вероятно си направил този списък вчера вечерта, преди да получиш съобщението от сержант Гидли?

— Така е. Затова към списъка трябва да се добави — какво знае Уини Лорд? Кого смята тя за убиеца и по каква причина мисли, че е извършено убийството?

— Non, mon ami. Прав си, това наистина трябва да се добави към списъка, но не е въпросът, който аз имах наум. Ех, само да можеше да се сетиш кой е този най-важен въпрос… — каза тъжно Поаро.

— Да, представи си… — Престорих се, че и аз въздишам тъжно. — Само да имаше някакъв начин да узная какъв ще да е този изплъзващ ми се въпрос, така че да можем да го обсъдим сега…

— Аха, шегуваш се с мен — позасмя се Поаро. — Виждам също, че си пропуснал и важни въпроси за „Кингфишър Вю“ и книгата „Среднощна сбирка“…

— Книгата присъства на видно място в списъка — отговорих.

— Но двата най-важни въпроса за нея липсват, заедно с очевидните им и така интересни отговори — заяви Поаро. — Липсва също и една точка, която бях сигурен, че няма да забравиш да включиш — поведението и темпераментът на Дейзи Девънпорт.

— Какво за поведението й? Кога? В автобуса, или когато я видяхме в „Кингфишър Хил“?

— През цялото време — каза Поаро. — Личността и психологията на Дейзи Девънпорт — това е от най-дълбок интерес за мен в цялата тази история.

— Намирам я за скучна и противна — отвърнах. — Мисля, че е разглезена, манипулативна и абсолютно неприятна, и ще бъда щастлив, ако никога повече не ми се наложи да я срещна. Що се отнася до липсващия изключително важен въпрос за „Кингфишър Вю“… вероятно имаш предвид „Кингфишър Рест“, първоначалното име на „Малкото ключе“? Ако е така, това също присъства в списъка. Номер 13, струва ми се.

— Знам какво е в списъка ти. Листът е пред мен и го гледам в момента. Защо приемаш, че моите думи не отразяват точно това, което имам предвид? Казах „Кингфишър Вю“, защото това е, което имах предвид. „Кингфишър Вю“ — къщата, в която двамата Лавиолет, Дейзи и Ричард Девънпорт са били изпратени в деня на смъртта на Франк, така че Сидни и Лилиан да могат да прекарат малко време насаме с Франк. Инспектор Кейплинг ни каза, че не била близо до „Малкото ключе“, помниш ли? „Не съвсем близък съсед“, каза той. А не каза ли също и че Дейзи се оплакала заради разстоянието между двете къщи? В който случай… — Поаро направи подканващ жест, все едно се опитваше да ме склони да дам верния отговор.

За първи път си помислих, че го имам.

— В който случай защо е била избрана точно тази къща и от кого? Кой е решил да изпрати двамата Лавиолет, Ричард и Дейзи в „Кингфишър Вю“ конкретно и защо? Възможно ли е тази къща да е собственост на приятели на Сидни Девънпорт?

Поаро плесна очарован с ръце.

— Точно, Кечпул! Удари право в десетката!

За миг се почувствах прекрасно, но той добави:

— Тренировката на ума ти протича задоволително, Кечпул.

Глава 10

Хелън Актън

„Холоуей“ беше мрачен, както винаги и както го знам. Но заради присъствието на Поаро с нас се отнесоха като с кралски особи. Незабавно бяхме отведени в приятна, добре обзаведена стая, където ни поднесоха кафе с изненадващо добро качество и чиния с бисквити, доста разнообразни и привлекателни на вид. Някои бяха симетрични и с класическия цвят на бисквити, други — безформени и някак сивкави. И двамата с Поаро избегнахме да вземем една, на която сякаш имаше отпечатък от палец или голям пръст. Помислих с носталгия за плодовите пити, изпечени от съпругата на Маркъс Кейплинг, и какъв глупак бях вчера, когато си въобразих, че човек не бива да прекалява с такива вкусни сладкиши.

Двама затворнически надзиратели доведоха Хелън Актън. Веднага забелязах, че не е вързана, окована с белезници или ограничена по някакъв начин. Когато влезе в стаята и седна на стола, който й поднесохме, тя ни се усмихна — усмивката й беше сдържана и скромна, приветлива и предпазлива. Преди да ни оставят насаме, единият от надзирателите обясни:

— Отворете вратата, когато свършите, аз ще чакам отвън. Не се тревожете, мис Актън няма да ви създаде никакви проблеми.

Докато говореше, той й се усмихна и ми се стори, че в изражението му имаше голяма доза уважение. Тя също му отвърна с усмивка.

Останах доста изненадан. Жените затворнички в „Холоуей“, а той е женски затвор, като цяло бяха третирани зле и често с голяма бруталност от страна на мъжкия персонал. Това е едно от нещата, на които мразя да съм свидетел в подобни институции, но пък ми даде удобен повод да започна разговора с Хелън Актън.

— Изглежда сте в приятелски отношения с надзирателите тук?

— Да, отнасят се добре с мен — отвърна тя.

Косата й беше тъмнокестенява, подстригана късо в съвсем обикновена прическа. Имаше мило, интелигентно лице, с широко чело и кръгли кафяви очи, гледаше съсредоточено и бдително. Дрехите й бяха семпли — като облеклото на жените затворнички в цяла Англия.

— Провървя ви, мадмоазел — започна Поаро. — Получили сте новината за отлагането на екзекуцията ви, нали?

— Да, получих я.

— И знаете причината?

— Да, разбрах, че Дейзи е признала за убийството на Франк. — Тя се приведе напред. — Мосю Поаро, тя не го е убила. Аз го направих. Трябва да защитите Дейзи, да направите всичко според възможностите си…

— Ако е невинна, защо си призна? — попитах аз.

— Не знам защо би направила такова нещо, не мога да се сетя за причина. — Говореше така, все едно ние и тримата бяхме натоварени с решаването на загадката. — Не би могло да е заради мен и моя живот — ние с Дейзи… добре де, ние не се познаваме. Може да е сестра на Франк, но не сме се виждали. Така че тя няма причина да иска да спаси живота на жена, която е убила брата, когото тя обожава. Защо все пак настоява на тази лъжа? — Тя погледна към мен, а после и към Поаро. — За мен е много важно да знам. Бихте ли го открили заради мен, мосю Поаро?

— О, възнамерявам да открия истината, мадмоазел, бъдете сигурна в това.

Хелън Актън сякаш не беше напълно удовлетворена от отговора му.

— Може ли да говоря откровено? — запита тя.

— Моля, разбира се.

— Останаха твърде малко неща на този свят, които имат някакво значение за мен. Почти нищо май. Животът ми ще приключи — не когато очаквах, но малко по-късно. Така и трябва… Убих Франк и трябва да платя за онова, което направих. Но макар отдавна да съм се примирила със смъртта си и дори да се радвам, че идва, сега съм дълбоко развълнувана от новината за Дейзи. Не мога да понеса мисълта, че може да умра, без да разбера какво означава постъпката й. Може да ви се струва безсмислено, но така се чувствам. Франк обичаше Дейзи най-много от всички останали членове на семейство Девънпорт. Тя значеше много за него… И заради него аз трябва да узная защо тя настоява, че го е убила.

— Разбирам — кимна Поаро. — Както вече казах, ще намеря отговорите на вашите въпроси за мадмоазел Дейзи. Когато ги имам, ще ви ги донеса тук и ще ги изложа пред вас.

— Благодаря ви.

— В замяна, надявам се, че вие ще кажете на мен и на приятеля ми инспектор Кечпул тук цялата истина за смъртта на Франк Девънпорт.

Благодарността по лицето на Хелън Актън се замени от тревога.

— Наистина ли е толкова ужасно да ни кажете истината? — запитах и аз. — Току-що ни казахте, че Дейзи е значела много за Франк, че имате нужда да знаете истината заради него. Когато го казахте, звучахте като човек, който много държи на Франк Девънпорт. Това подсказва и фактът, че до смъртта му вие двамата сте били сгодени. Позволявате ли да кажа какво смятам аз? Мисля, че много сте обичали Франк, и мисля, че все още го обичате.

Тя се взираше напрегнато в мен. След почти минута мълчание каза с глас, предрезгавял от емоции:

— Така е, винаги ще обичам Франк. Благодаря ви… Никой досега не ми е задавал този въпрос. Непрекъснато ме питат дали съм го убила и защо съм го убила, но никога никой не ме попита дали съм го обичала.

— И въпреки тази ваша любов, вие твърдите, че сте го убили?

— Да, така е.

— Съжалявате ли, че го направихте? Ако можехте да върнете времето назад до шести декември миналата година, бихте ли постъпили различно?

— Вие отново сте първият човек, който ми задава такъв въпрос — каза тя. — Да, дълбоко съжалявам, не би трябвало да го правя. Как ми се иска да не го бях направила. Аз…

— Какво? — попитах.

От очите й потекоха сълзи и Хелън Актън разтърси диво глава.

— Всичко, което мога да ви кажа, е, че възнамерявах да убия Франк и наистина го убих.

— Защо? — намеси се Поаро. — Разкажете ни защо убихте мъжа, когото обичахте?

Тя не отговори. Никой от нас не се опита да я убеждава. Хелън Актън седеше неподвижно и излъчваше твърда решителност.

— Значи се радвате, че ще умрете — попитах я, връщайки разговора към темата, за която разбрах, че има желание да говори.

— Да — тихо отвърна тя.

— Съжалявате за престъплението си и желаете да го изкупите със собствената си смърт, така ли?

Хелън Актън кимна.

— Надявам се и се моля с Франк отново да се съберем! О, не вярвам наистина да стане, той е в рая, а аз нямам никаква надежда да свърша там, знам го. Но също така знам, или поне ми е казано, че Бог прощава всичко, и аз се моля вече толкова часове и прося Неговата прошка. Само това правя откак съм тук. И понякога си позволявам да се надявам, че молитвите ми са чути…

— Мадмоазел — Поаро стана и бавно заобиколи масата, която ни разделяше, — звучите искрено, но думите ви имат малко смисъл за мен. Може ли да ви попитам какво изпитвате към Ричард Девънпорт? Не е ли той мъжът, за когото в момента сте сгодена?

— А, Ричард. — Тя се усмихна едва-едва. — Чудех се кога ще се наложи да поговорим за него. Да, обещах да се омъжа за Ричард, макар това да е безсмислено обещание, като се вземе предвид къде съм и какво ще стане с мен.

— Обичате ли мосю Ричард? — продължи Поаро.

— Не, не го обичам. — Думите й паднаха тежко в глухотата на стаята.

Ние търпеливо чакахме.

— Попитахте ме за истината, нали? Истината е, че никога не съм се влюбвала в Ричард. Исках да призная за убийството на Франк и трябваше да представя причина, и… и полицията ми повярва. Хората са толкова глупави понякога. Не познавах Ричард до онзи ден, деня, в който Франк умря. Онзи следобед прекарах около час и половина — два в компанията му, повечето от това време — в присъствието на Франк и много други хора, и полицаите повярваха, че това е достатъчно, за да се влюбя безумно в Ричард. Как можаха да го помислят? Франк беше висок и красив, общителен и смел. Нямаше никаква физическа прилика между него и Ричард, никаква. Нито пък прилика в характерите. Ричард е страхлив мишок и изглежда като лоена топка. — Хелън Актън затвори очи. — Съжалявам, че се наложи да го кажа, не исках да съм зла, но кой би забелязал присъствието на Ричард в стаята, да не говорим безумно да се влюби в него! Нелепо е да се повярва, че жена, която е познавала и обичала Франк, би могла да се влюби в Ричард.

— И все пак вие сте сгодена за него — обадих се аз.

— Той го предложи. Не знам какво си мислеше, но… е, беше удобно. Съгласих се, защото знаех какво ме очаква, и че никога няма да ми се наложи да го направя наистина. Не можеше да ми навреди с това, само направи историята по-достоверна.

— След като не сте обичали Ричард Девънпорт нито преди, нито сега, следва, че сте убили Франк по друга причина — каза Поаро.

— Да, но се боя, че не мога да ви кажа истинската причина.

— Защо не, мадмоазел?

— И това не мога да ви кажа.

— Не можете или не искате?

Тя се поколеба, после отговори:

— Няма да бъде правилно.

— Вероятно не вие сте убили Франк, а някой друг — намесих се аз. — Може би Дейзи, а вие я предпазвате през цялото време. Както казахте, Франк я е обичал повече от всички останали Девънпорт. Може би знаете, че той би искал да спасите живота й, независимо от това, което му е сторила. И ако вие чувствате, че живот без него не си заслужава… Нищо чудно, че сте объркана защо Дейзи внезапно е решила да се подиграе с вашите усилия, като признае.

— Моля ви, разкажете ни за деня, в който Франк Девънпорт умря — намеси се Поаро. — Какво точно стана?

— Беше ужасен ден — отвърна веднага Хелън. — Непоносим от началото до края! Знаех, че може да ми се стори труден при дадените обстоятелства, но нищо не би могло да ме подготви за това колко противен ще е още от момента, когато пристигнах в „Малкото ключе“.

— Защо очаквахте да е труден? — попитах.

— Франк и родителите му се бяха отчуждили от известно време. Предполагам, знаете историята за това как е откраднал пари от тях, за да помогне на Оливър Прауд и болния му баща?

— Много бих желал да чуя вашата версия — настоях аз.

— Моята версия, както я нарекохте вие, е, че аз самата никога не бих се върнала отново в семейство, което се е отрекло от мен заради напълно разбираема постъпка, за която съм се извинила не един път. Франк върна до последното пени парите, които беше взел от баща си. Призна си за кражбата, когато това признание вече е било напълно излишно. Сидни и Лилиан никога не биха забелязали, че има временна липса, но Франк беше почтен човек. Ценеше честността и порядъчността повече от всичко друго. За него беше важно да каже истината, а те го прогониха в изгнание заради нея, което той не само разбра, но и прости. Франк… — Лицето на Хелън Актън се изкриви от болка. — Той прощаваше на хората. Винаги. Той… — Тя се разплака и скри лице в ръцете си.

Нямаше какво друго да направим, освен да чакаме.

Хелън се съвзе и продължи:

— Франк би се възпротивил, но аз вярвам, че Сидни и Лилиан Девънпорт са самото зло, мосю Поаро. Държат Дейзи и Ричард в подчинение чрез заплахи. Никой от тях двамата не искаше да скъса връзките с Франк, но се подчиниха на родителите си безпрекословно. Не искаха да станат жертва на две чудовища, които не биха се спрели пред нищо, а Сидни и Лилиан Девънпорт са точно това — чудовища.

— И поради това, вие сте очаквали първото посещение в „Кингфишър Хил“ да е трудно? — попита Поаро. — Франк е искал да се сдобри с тези чудовища, а вие сте искали това rapprochement[35] да може да бъде избегнато?

— Да, така е. Може да ви се сторя студена, защото съм искала да лиша Франк от семейството, което е обичал, но аз просто не можех да разбера как би могъл да прости начина, по който се отнесоха с него. По мое мнение, подобни неща не би следвало да бъдат пренебрегвани. Дори поведението на Дейзи и Ричард… В онзи момент, а това не беше толкова отдавна, смятах, че страхливост от този вид е непростима. Струваше ми се като сляпо подчинение на тиранията. — По лицето й премина някаква сянка, като че ли унес. — Странно, как човек може да е ужасно смел в една ситуация и пълен страхливец в друга, нали? Във всеки случай, това беше семейството на Франк, затова се съобразих, доколкото ми беше възможно, с неговите желания, въпреки че според мен щяхме да сме по-добре, ако си бяхме останали само двамата. — Тя въздъхна. — Ако не бяхме отишли в „Кингфишър Хил“ онзи ден, Франк все още щеше да е жив. Иска ми се да беше скъсал проклетото им писмо!

— Писмо ли? — възкликнах аз.

— Да, онова, с което го канеха да се върне. Всичко в писмото беше отвратително. Сидни и Лилиан не се извиняваха и не се разкайваха за жестокото си отношение към Франк. Не казваха нито че го обичат, нито че им е липсвал, само че е извършил непростимо предателство към семейството и има късмет, че му се дава този втори шанс. Писмото пределно ясно казваше, че всичко станало в миналото не трябва да бъде споменавано повече. Условието Франк да бъде допуснат обратно в семейното лоно, беше, че не му е позволено да споменава проблеми от миналото, защото ситуацията и без това е достатъчно разстройваща. Думите „Прощаваме ти“ не присъстваха никъде. Вместо това казваха на Франк как трябвало да се радва, че болестта е отслабила моралните им стандарти до степен сега да толерират непростимото. Казах му — „Как се осмеляват да пишат такива неща и да очакват, че ще се върнеш тичешком при тях?“

— И какво ви отговори той? — попита Поаро.

— Каза ми, че не разбирам, увери ме, че те наистина го обичат и са му простили, но просто са прекалено горди да признаят, че са направили грешка и че съжаляват. Франк винаги е виждал доброто у всеки. Боя се, че това е дарба, която аз не притежавам. Казах му, че трябва да иде сам в „Кингфишър Хил“, но той беше решен да ме представи на семейството си. „Искам всички хора, които обичам, да се обичат помежду си“, така ми каза, но най-много от всичко искаше да се запозная с Дейзи. Не можах да намеря сили в сърцето си да му откажа. И се надявах, че като срещна родителите му лице в лице, ще мога да намеря някаква топлинка или доброта в тях. Същевременно се опасявах, че може да омекна към тях… Нямах желание да ги съдя по-сдържано, след като се отнесоха така с Франк. Ето защо не очаквах с нетърпение първото си посещение в „Малкото ключе“.

На вратата се почука силно и тримата подскочихме на местата си. Надзирател, когото преди не бяхме виждали, влезе в стаята и каза:

— Мосю Еркюл Поаро?

— Да, това съм аз.

— Бихте ли ме последвали, сър? Получихме спешно съобщение за вас — сниши гласа си, — от Хоум Офис.

— Хоум Офис? — Поаро се изправи на крака. — Кечпул, моля те, продължи да изясняваш с мис Актън точния ред на събитията в деня на смъртта на Франк Девънпорт — каза той, като последва надзирателя на път към вратата. — Кой къде е бил, по кое време и за колко време? Ще се върна!

Не исках да изглеждам като човек, сляпо подчиняващ се на заповеди, след като току-що чух как Хелън Актън осъжда това качество, затова щом останахме сами, започнах с различен въпрос:

— Чия идея беше вие двамата с Ричард Девънпорт да се сгодите?

Тя има благоприличието да се засрами.

— Негова. Казах ви, той го предложи.

— Кога?

— Когато стана известно, че съм посочила любовта си към него като причина да убия Франк. Очевидно е стигнало до ушите му, което е нормално, предполагам. Дойде да ме види.

— Ричард дойде да ви види тук?

Тя кимна.

— Имахме много изненадваш разговор. Очаквах, че ще ме попита дали е вярно, но той не го направи. Попита ме само дали полицията е права в твърдението си, че съм го казала. Казах му, че са прави. Тогава той ми предложи брак и аз се съгласих. Искате ли да знаете какво си мисля?

Кимнах.

— Ричард знаеше отлично, че внезапната ми любов към него е пълна безсмислица, но не му пукаше. Сякаш го блазнеше шанса да има нещо, което е принадлежало на Франк. Според мен сякаш вярваше, че ако ме притежава, няма да е загубил окончателно своя любим брат. Ричард боготвореше Франк и вярваше, че брат му е златното момче, върху което се сипят всички хубави неща. Съзнавам отлично, че не съм голяма красавица, инспекторе, ако това си мислите…

— Нищо подобно не си мисля.

— … но самият факт, че съм била годеница на Франк, ми е придало в очите на Ричард значение, което няма нищо общо с моите качества. Чак след като се съгласих да се сгодим, той обяви решимостта си да докаже моята невинност, а това беше последното, което исках да прави.

— Ричард даде ли ви пръстен, когато двамата решихте да се сгодите?

— Не.

— Но вие имахте пръстен от Франк?

— Да, рубин. Казах им да го предадат на Ричард за съхранение. Очевидно е, че не мога да го нося тук, в затвора.

— Знаете ли, че сега Дейзи Девънпорт носи същия този пръстен, вместо своя годежен пръстен — онзи, купен за нея от Оливър Прауд?

Хелън кимна.

— Предполагам, че това ви се вижда странно, инспекторе. Дейзи също боготвореше Франк и без съмнение иска да се чувства възможно най-близо до него сега, когато го няма. Ако по някаква случайност животът ми бъде спасен… — Тя спря и сякаш започна да обмисля нещо. Накрая каза: — Не, не бих понесла да живея без Франк И със съзнанието за това, което му сторих. Но дори и да можех, бих оставила Дейзи да задържи пръстена. Аз не го заслужавам.

— Оливър Прауд едва ли е щастлив, че Дейзи пренебрегва пръстена, който той й е подарил — отбелязах аз.

Хелън се разсмя невесело.

— О, Дейзи явно му е дала ясно да разбере, че няма никакъв шанс по въпроса, нито пък право да се оплаква. Франк често казваше, че Дейзи е един малък тиранин. Казваше го с обич, но след като я срещнах, макар и за малко, разбрах, че това е съвсем вярно. Ужасява се от баща си, но точно от него се е научила как да тероризира останалите и да ги кара да й се подчиняват. Някои от историите, които Франк ми е разказвал… — Хелън потръпна. — А от начина, по който ми разказа за Оливър, в деня, когато Франк умря, ми стана абсолютно ясно, че ако той разбира кое е добре за него, ще прави каквото тя му нареди… И онзи следобед беше пример за това! Беше му бясна. Той не беше там, поне не и в онзи момент, и тя ми разказа как му е забранила да идва в къщата като наказание за това, че я е ядосал.

— Това ли е едно от нещата, които са направили деня ви в „Малкото ключе“ толкова неприятен? — в този момент осъзнах колко грубо прозвуча въпросът ми и бързо добавих: — Преди Франк да умре, имам предвид. Явно това е била най-ужасната част от деня.

Хелън Актън се усмихна.

— Инспекторе, казвате това, сякаш смъртта му е била нещо трагично, което се е случило на мен, вместо нещо, за което аз самата трябва да бъда винена.

— Разкажете ми за този неприятен ден от началото.

— Всичко беше ужасяващо още от момента, когато двамата с Франк пристигнахме в „Кингфишър Хил“. Далеч по-зле, отколкото бях очаквала. Лилиан Девънпорт не ме погледна нито веднъж, гледаше някъде около мен, но не и мен. Никой не би го забелязал, но тя се постара очите й никога да не срещнат моите от секундата, в която пристигнахме там, до… — Не успя да се накара да изрече думите. — След това се вторачи в мен, разкрещя се, че съм убийца, че ще ме обесят и че тя ще танцува върху гроба ми. Това бяха първите думи, които отправи към мен за целия ден.

— А Сидни Девънпорт?

— Той целия ден се взираше в мен с явно отвращение, все едно се опитва да ме прогони от дома си със силата на волята. Възможно е отчасти да е било по моя вина, вероятно не съм успяла да скрия презрението си към родителите на Франк толкова добре, колкото се надявах. Не съм много добра в прикриването на чувствата си.

— Ами другите? Те гледаха ли ви, говореха ли с вас?

— Човекът, който беше най-добър с мен, бе Върна Лавиолет. Тя постоянно полагаше усилия да ме включи. И да, Ричард и Дейзи, те и двамата говориха с мен. Но това също беше ужасно. Дейзи говореше повече на мен, отколкото с мен — седя до мен около трийсетина минути и изстрелваше думите в лицето ми като куршуми, оплакваше се от Оливър и всички неща, които е направил не както трябва. Имах чувството, че съм някакъв неодушевен предмет, чиято единствена функция е да бъде замерян с точките от списъка й с недоволства. Ричард сякаш се разкъсваше между желанието да угоди на майка си, следвайки примера й да ме игнорира, и желанието да бъде учтив и да угоди на Франк, като ме накара да се почувствам добре дошла. Всеки път, щом събереше кураж да отправи любезна дума към мен, той поглеждаше Сидни или Лилиан, за да види дали не го очаква порицание. И не се осмеляваше да говори с мен прекалено често.

— Върна Лавиолет е била особено мила с вас? — Впечатлението ми от тази жена бе, че е всичко, но не и добра.

— Да, Върна беше на моя страна, даде съвсем ясно да се разбере. Сидни и Лилиан трябва да са се вбесили, че тяхна приятелка се държи по този начин, когато те толкова се стараят да са враждебни и надменни. Е, Върна не каза нищо специално, но отношението й беше съвсем недвусмислено, и аз й бях дълбоко благодарна. Нямам представа какво съм направила, че да я спечеля за свой съюзник — вероятно грубостта на Сидни и Лилиан бе толкова поразително откровена, че ме е съжалила.

— Откога са сгодени Дейзи и Оливър? — попитах, мислейки си колко е странно, че Сидни Девънпорт е позволил дъщеря му да приеме да се ожени за мъжа, облагодетелствал се от кражбата на Франк.

— Не много отдавна — отвърна Хелън, — от седем седмици, ако искате да съм точна. Франк ми беше разказвал за чувствата на Оливър към Дейзи. Вече два пъти й предлагал брак, но тя му отказвала. Случило се много преди кражбата. И после, в деня, когато Франк умря, почти веднага след като се запознахме, тя с огромно удоволствие ми разказа същата история — как Оливър я харесвал от незапомнени времена и как тя винаги го отблъсквала, докато в деня, когато Сидни и Лилиан писали на Франк, за да му предложат помирение, тя изпратила телеграма на Оливър, молейки го да се ожени за нея. Разбира се, той незабавно приел.

— Какво я е накарало да промени решението си, според вас?

— Не бих могла да кажа, запознах се с Дейзи в онзи ден и я познавах само от разказите на Франк. Не смятам, че си подхождат. Изобщо. — Тя се усмихна леко. — Макар че кой се интересува от това какво мисли една убийца.

— Бих се радвал да чуя мнението ви — казах й.

— Дейзи е твърде силен характер, а Оливър е твърде слаб. Това е опасна комбинация. — Изражението й стана студено. — Знаете ли, че Оливър също отряза Франк, след като заедно бяха замислили плана да откраднат парите? О, той не го каза така, не каза „С тези думи се разграничавам от теб“, но това беше смисълът. Двамата така и не се видяха до деня, в който Франк умря.

— Но на мен ми казаха, че Оливър и Франк заедно са направили инвестиции и са основали училища, след като са откраднали парите на Сидни Девънпорт — учудих се.

— Да, участваха заедно в тези начинания, но вече не бяха приятели — отговори Хелън. — Всичко ставаше чрез посредници. Оливър настоя за това, всичко беше негово дело. Когато Франк имаше най-голяма нужда от верен приятел… — Тя примигна, за да спре сълзите. — Оливър не се съгласи да се видят очи в очи, нито дори да говори с него. От най-близки приятели се превърнаха в бизнес партньори от разстояние. Франк беше наранен до дъното на душата си, но не осъди Оливър за малодушието му. „Не всеки има смелостта да се изправи лице в лице с най-лошите си постъпки, Хелън“, така ми каза. „Щом Оливър има необходимост да ме обвинява и да ме избягва, за да е в мир със себе си, тогава това трябва да направи и аз му желая всичко най-хубаво“. Франк винаги намираше начин да поеме цялата вина и да опрости другите, а Оливър беше точно противоположният тип човек. Абсолютна негова противоположност!

Нямах търпение да споделя тази нова информация с Поаро. Все още се чудех защо Дейзи е била обзета от внезапно желание да се омъжи за Оливър Прауд, след като два пъти му е отказвала, и то в същия ден, когато родителите й са писали на Франк, за да му предложат помирение.

— Какво си мислехте? — попита ме Хелън.

Не виждах причина да не й кажа. Тя ме изслуша, без да ме прекъсва, после се усмихна.

— Франк измисли името „Малкото ключе“ — каза тя. — Фразата е от „Малката Дорит“ на Чарлс Дикенс: „Едно малко ключе може да отвори и най-тежката врата“.[36]

— Къщата, която едно време се е наричала „Почивка в Кингфишър“?

— Да, Франк мислеше, че е ужасно скучно и убеди Сидни да го смени, когато купиха къщата от семейство Лавиолет.

— Кога е било това? — попитах. — Колко преди смъртта на Франк?

— Отдавна. Преди две години поне.

Поизкашлях се леко и казах:

— Да се върнем на шести декември, деня, в който убихте Франк… Дейзи каза ли ви защо се е ядосала на Оливър Прауд?

— О, да, разказа ми безброй пъти, по толкова най-различни и цветисти начини, колкото успя да измисли. Тя, Ричард и двамата Лавиолет трябвало да прекарат цялата сутрин в друга къща в имението „Кингфишър Хил“, докато Оливър имал някаква работа в Лондон. Дейзи му казала да иде в онази къща, като се върне в „Кингфишър Хил“, а не в „Малкото ключе“, както нормално би направил. Той се възмутил, че го карат да виси в къща на непознати, без да му обяснят защо, а Дейзи се възмутила от неговото възмущение — още повече, защото той обикновено бил, да използвам точните й думи, „кротък и послушен като агънце“. Но Оливър Прауд не можел да разбере защо завръщането на Франк трябвало да значи, че всички останали следва да бъдат изхвърлени от къщата до второ нареждане, а Дейзи не можела да разбере защо нейното обикновено хрисимо пале е избрало точно този ден от всички възможни, за да се разлюти. Тя енергично се противопоставила на бунта му и в резултат той останал много по-дълго в онази къща, къщата на непознатите му хора, отколкото всички други от компанията. Забранила му да се върне в „Малкото ключе“ с нея.

— Но Оливър е бил в къщата, когато вие сте блъснали Франк от площадката — припомних си аз разказа на Маркъс Кейплинг за трагичните събития, според него Хелън е заговорила именно Оливър Прауд в твърдото си намерение да признае. Той бил човекът, на когото първо признала вината си.

— Да, така е. Беше мил към мен, когато казах, че съм убила Франк, точно на него казах, разбирате ли, а той се погрижи за мен, докато дойде полицията. — Една сълза се плъзна от лявото й око и се търкулна надолу по лицето й и тя я избърса. — Всички други бяха при Франк, но Оливър се погрижи за мен. Отведе ме далече от всички тях и седна с мен, опита се да ме успокои. Беше добър. — Тя кимна и сякаш споменът я утеши.

— Но само преди минутка вие казахте, че Дейзи му е забранила да се връща в „Малкото ключе“. Значи е променила решението си по-късно и му е позволила да се върне?

— Да, точно така. Дейзи е непредвидима — отвърна Хелън. — Франк ми беше казвал, че характерът й винаги си е бил такъв. В някакъв момент следобеда е решила, че отново харесва Оливър, затова му е било разрешено да се върне. След това отново му се ядоса, защото беше довел човек, без да поиска разрешение предварително. Франк ми беше разказал всичко за строгата политика на семейство Девънпорт: никакви гости или случайни посетители, освен ако не са поканени или одобрени от самия Сидни. А този човек не е бил в описаните категории.

— И кой беше той?

Маркъс Кейплинг не спомена нищо за неканен гост в деня на смъртта на Франк. По неговия разказ, единствените хора в „Малкото ключе“ на шести декември са били семейство Девънпорт, двамата Лавиолет и Уини Лорд.

— Мъж на неговата възраст приблизително, който живее в онази, другата къща — от която дойде Оливър.

— „Кингфишър Вю“ ли имате предвид?

— Да, мисля, че името му беше Пърси. Пърси Симли, точно така. Беше там, когато Франк умря. Оливър се върна в „Малкото ключе“, следван по петите от мистър Симли. Годфри Лавиолет също беше с тях — той също останал по-дълго в другата къща. Когато влязоха, тримата си приказваха оживено за риболов. Ние с Франк ги чухме от моята стая горе, където отидох под претекст, че искам да си легна, за да се отърва от студения поглед на Сидни. Франк се качи при мен малко по-късно — дойде да провери дали съм добре. Дейзи също трябва да е чула идването на мъжете, по това време вече беше горе, а стаята й бе до моята. Тя очакваше Оливър и беше готова да му прости скорошното неподчинение. Очакваше го да допълзи с едно-едничко намерение: да коленичи в краката й и да я умолява за прошка. Вместо това, той се върна потънал във весел разговор за риболов с двама други мъже, единият от които дори не е бил поканен официално. Трябва да е побесняла…

— На нас с Поаро не ни беше казано нищо за присъствието на този мистър Симли.

— Не остана дълго в „Малкото ключе“. Чакайте… — Хелън смръщи чело, докато размишляваше. После очите й се разшириха. — Не съм сигурна, че полицията изобщо знае, че той е бил там. Не им казах за него и лесно мога да си представя, че никой друг не го е споменал. Сидни го изтика от входната врата няколко минути след като Франк умря, докато Лилиан пищеше и виеше като същество, което разкъсват на парчета. Не мисля… хъм, не би трябвало да го казвам, защото може да не е вярно, но съвсем ясно мога да си представя как всички в „Малкото ключе“ са забравили за мистър Симли в момента, когато вече не е бил пред погледа им. Трудно ми е да ви го обясня, когато не ги познавате и не сте слушали техните истории, но за всички Девънпорт, с изключение на Франк, на този свят не съществува никой друг извън тях. Отнасят се към всеки, който не е от семейството, сякаш е голямо неудобство или полезен декор. А мистър Симли наистина нямаше нищо общо с това, което стана. Беше безполезен — оттук и крайното неудоволствие на Сидни да го види там в толкова неудобен момент. Никой не желае да има свидетели на най-лошите моменти в живота му, нали?

Не се съмнявах, че Поаро ще се съгласи с мен — ако Пърси Симли е присъствал, когато Франк Девънпорт е умрял, това го превръща във важен свидетел. Щеше да се наложи да поприказваме с него при първа възможност.

— Говорихте ли с мистър Симли?

Хелън поклати глава.

— Той пристигна в последната минута, преди… преди Франк да умре. С Годфри Лавиолет, Оливър и Уини Лорд.

— Уини Лорд е дошла с тях?

— Да, Дейзи я изпрати да каже на Оливър, че може да дойде. Тя ходи два пъти до тази къща в онзи ден: веднъж, за да вземе Дейзи, Ричард и Върна, и втория път за Оливър, който пък доведе Годфри Лавиолет и Пърси Симли със себе си. Но Уини не остана дълго с мъжете, след като се върнаха. Вероятно е отишла да върши своята работа, защото в преддверието бяха само тримата мъже, Годфри Лавиолет, Оливър и Пърси Симли, когато аз… направих каквото направих на Франк.

— Какво впечатление остави у вас Уини? Говорихте ли изобщо с нея?

— Всъщност, не. Следобеда тя беше в гостната заедно с всички нас — е, влизаше и излизаше с подносите храна, напитки и разни подобни — и от време на време ми се усмихваше приятелски. Дори и тя забеляза колко необичайно груби са Сидни и Лилиан с мен. И ми показа стаята, когато казах, че съм уморена и имам нужда да си почина малко преди вечерята. Не заспах и не бих могла да заспя, толкова ядосана и отчаяна бях, но казах, че искам да поспя преди вечеря. Истината е, че исках единствено да се махна от тях и да остана сама.

Отбелязах си мислено да проуча защо Годфри Лавиолет не се е върнал в „Малкото ключе“ по същото време като Върна. Ричард и Дейзи.

Вратата се отвори и в стаята влезе Поаро. Лицето му беше зачервено, а мустаците, с който той нормално толкова се гордееше, сега бяха в пълен безпорядък. Трябваше ми само един поглед, за да схвана, че е много развълнуван.

— Моите извинения, мадмоазел — обърна се той към Хелън Актън. — Боя се, че инспектор Кечпул и аз трябва да тръгваме… Вероятно скоро ще се върнем. Кечпул, побързай, моля те.

С тези думи излязохме.

— Какво, по дяволите, става, Поаро? — попитах веднага щом се отдалечихме достатъчно от надзирателите.

— Имам изключително обезпокояващи новини, mon ami. В „Малкото ключе“ е станало още едно убийство. Трябва да отидем там незабавно. Един автомобил е на път да ни вземе оттук.

— Друго… кой? Кой е бил убит?

— Точно това ме притеснява най-много. — Поаро поклати леко глава. — В къщата има тяло, но не е на човек, познат на семейство Девънпорт или на някого от гостите им, всички те са живи и здрави, както ми предадоха. Някой определено е бил убит в къщата… и все пак никой не знае кой е.

Глава 11

Труп в „Малкото ключе“

Когато пристигнахме в „Кингфишър Хил“, разбрахме, че сержант Гидли от Скотланд Ярд е дошъл преди нас. Очевидно беше подготвил Сидни Девънпорт за нашето идване, което ми спестяваше мъчителното обяснение защо аз, който последния път бях влязъл в къщата под фалшив предлог, сега съм човекът, натоварен да стигне до дъното на вече не едно, а две убийства, извършени в къщата му.

Забелязах някои членове на семейство Девънпорт из вестибюла, докато сержант Гидли ни водеше към гостната, където бяха и тялото, и полицейският доктор.

Докато той вървеше пред нас към затворената врата и вече посегна да я отвори, Поаро тихо ми каза:

— Много се страхувам, Кечпул.

— От какво? — попитах го. — Малко или много, знаем пред какво ще се изправим.

— Да, но още не знаем кой е убит. Искам да кажа… боя се, че знам самоличността на жертвата и много се надявам да греша. Безсмислено е, нали? Който и да е мъртъв, това е трагедия. И все пак, когато имаш чувството, че би могъл да го предотвратиш…

Размишленията му бяха прекъснати от енергичния глас на сержант Гидли:

— Когато сте готови, господа! — Той държеше отворена вратата на гостната.

Поаро пое дълбоко дъх, преди да влезе. Последвах го.

Пред камината, проснато успоредно на каменната основа на огнището, лежеше женско тяло. Дребен, набит мъж с очила с телени рамки и козя брадичка — предположих, че е полицейският доктор — беше коленичил на пода до него. Жената лежеше по гръб, едната й ръка бе отпусната край тялото, а другата — преметната през стомаха. До обутия с копринен чорап крак се виждаше ръжен с окървавен връх. Не забелязах дамски обувки никъде из стаята, но тя трябва да е влязла тук обута, изумрудено зеленото й палто беше закопчано чак до врата. Защо е събула обувките, а не е свалила и палтото? Зачудих се.

Шапка в подходящ зелен цвят покриваше лицето й изцяло и гледано от нашето място до вратата, изглеждаше все едно плава по голямо яркочервено море.

— Причината за смъртта е удар с ръжена — обясни сержант Гидли. — Но ако търсеният резултат е бил единствено смъртта й… ами, би могло да се получи с далеч по-малко усилия.

— По-малко удари, това ли имате предвид? — попитах.

— Да, сър — отвърна Гидли. — Убиецът е продължил да удря главата и лицето й, превръщайки ги в неразпознаваема маса, след като е била мъртва. Още по-странно е облеклото й — или по-скоро отсъствието му. Под палтото тя няма рокля, нито блуза или пола. Само бельо.

— Което означава — оформих заключението си, докато говорех, — че убиецът трябва да е свалил палтото й, за да махне роклята или блузата и полата, после отново й е сложил палтото и я е закопчал догоре. И е отнесъл обувките й. Това е интересно.

— Наистина е интересно — съгласи се Поаро. — Защо да не я остави с дрехите й? Защо би се радвал да я намерим по палто, шапка, копринени чорапи и бельо, но не и с рокля и обувки? Разбира се! — той кимна отривисто. — Знам защо. — Посочи към огнището. — Предполагам, че роклята и обувките са изгорени тук? Не е ли това ей там, в пепелта, токче от обувка?

Сержант Гидли се наведе и се взря в огнището.

— Мисля, че сте прав, мосю Поаро! — викна изумено той.

Поаро ми хвърли поглед, който казваше „Това ли е най-доброто, което може да предложи Скотланд Ярд?“ Повдигнах рамене. Аз също пропуснах да забележа съдържанието на камината. Беше твърде трудно да се съсредоточиш върху друго, извън ужаса на пода. Но ми напомняше за нещо — едновременно смътен и настойчив спомен. Къде съм виждал тази зелена шапка и палто съвсем наскоро? Да не би… споменът профуча, оставяйки усещане за нещо познато… В момента, когато образът се оформи, чух Поаро да казва:

— Точно както се боях.

— Джоан Блайт — изрекох, макар да ми беше трудно да контролирам думите.

Жената с безличното лице. Вцепених се, не разбирах как е възможно. Части от някакви въпроси се бореха за надмощие в мисълта ми: какво…? Как…?

— Трябва да е тя — повторих. — Палтото и шапката са същите!

Странното е, че ако някой ме беше попитал десет минути по-рано какъв е цветът на шапката и палтото, които Джоан Блайт носеше в онзи ден, когато за първи път я срещнахме, не бих могъл да отговоря.

— Oui, oui. Несъмнено е тя — каза Поаро. — Нашата изплашена приятелка от автобуса.

— Не можем да сме сигурни, че е тя, докато не видим лицето й — възразих.

— Страхувам се, че това не е възможно — обади се полицейският доктор, който се беше приближил и се ръкува с нас. — Д-р Йенс Нимиц, радвам се да се запознаем, мосю Поаро, Слушал съм толкова много за вас, мнозина ви описват като велик човек.

Акцентът му беше на образован човек, мек, континентален. Веднага го харесах, удоволствието да си в присъствието на Поаро, е заразително и аз се замислих колко много ми е провървяло да работя с такъв фин ум и добър приятел, защото понякога е много лесно да приемеш подобни предимства за даденост.

— За мен е чест да мога да ви помогна — каза Нимиц. — На вас също, инспектор Кечпул. Въпреки че лице, прикачено към нашето мъртво тяло, би било от най-голяма помощ, за съжаление аз не мога да ви покажа такова. Ръженът, който виждате, е бил използван с крайна варварщина. Не само лицето, но и цялата глава е била… Как бих могъл да го изразя по-деликатно? Нищо разпознаваемо не е оцеляло, боя се. Знам, че ще трябва да повдигнете шапката и да погледнете, но ви съветвам да се подготвите за шок, дори да вярвате, че няма гледка, толкова ужасна, която да не сте виждали друг път.

— Никой да не мести шапката, докато аз не кажа — нареди Поаро.

— Сержант Гидли — обърнах се към него, — кой е понастоящем в къщата, като изключим мен, Поаро, д-р Нимиц и нашата жертва на убийство?

— Семейство Девънпорт — всичките четирима. Освен тях има няколко приятели на семейството. Мистър и мисис Лавиолет и годеникът на Дейзи Девънпорт — Оливър Прауд.

— Някой друг?

— Не, това са всички — същите хора, които са били тук, когато убиецът е нападнал между десет и единайсет часа тази сутрин — обясни Гидли. — Тялото е било намерено в единайсет от Дейзи Девънпорт.

— Сержант Гидли — заповяда му Поаро, — моля ви, намерете мадмоазел Дейзи и я доведете тук, в тази стая.

— Да, сър…

Дейзи се появи след по-малко от минута.

— Пожелали сте да ме видите, мосю Поаро?

Беше по-бледа, отколкото когато я видях преди, и изглеждаше напрегната.

— Да. Искам да погледнете тази мъртва жена.

Тя повдигна вежди.

— Вече я видях. Всички я видяхме, много преди вие да се появите, ние бяхме хората, които я намериха.

— И когато за първи път сте уведомили полицията за това, което сте намерили, сте им казали, че никой от вас не знае коя е тя, нали така?

— Точно така. Лицето и главата й бяха размазани.

— А откъде знаете това, мис Девънпорт? — запита сержант Гидли. — Пипали ли сте сцената на престъплението?

— Да не би да ме питате дали съм вдигнала шапката, за да се опитам да установя кой лежи мъртъв върху килима в моята гостна? — Въпросът й беше последван от горчив смях. — Да, вдигнах я. После я оставих в същото положение и не съм навредила на нищо, освен на стомаха си. Призля ми като на куче. Беше… беше ужасно, това, което видях отдолу. — Горната й устна леко се разтрепери. — Не успях да я разпозная, както не би могъл и никой от останалите. Посъветвах ги да не поглеждат за тяхно добро. Когато се обадих на полицията, им казах истината: че жена, която не може да бъде идентифицирана, е била убита в дома ни.

— Значи не сте я разпознали по палтото или шапката й? — попита Поаро.

— По нейните…? — Дейзи се разсмя отново, този път изпълнена с недоверие. — Не, не я разпознах. А трябваше ли?

— Погледнете внимателно, мадмоазел. Не сте ли виждали това палто и шапка преди, не много отдавна?

— Не мисля, не. Защо питате? Изглежда, смятате, че съм ги виждала и би трябвало да ги позная?

— Нещастната жена, която седеше до вас в автобуса от Лондон до „Кингфишър Хил“, преди да скочи от мястото си и да обяви, че не може повече да седи там… тя носеше палто и шапка със същия този цвят, n’est-ce pas?

— Така ли? — Дейзи смръщи чело. — Е, може и да сте прав, но не съм забелязала, дори да е било така. Единственото, което забелязах, беше вбесяващото й поведение. Може да съм жена, мосю Поаро, но там, където другите от моя пол виждат дрехи, аз виждам характер. Нейният беше отблъскващ и неуравновесен, затова отвърнах глава от нея и се опитах да се престоря, че не е там — докато, за късмет, тя се премести и вие дойдохте да седнете до мен.

— Не съм сигурен, че човек, който или е убил брат си, или лъже, че го е направил, има някакво право да порицава другите, че имали отблъскващ характер — казах остро.

— Не бъдете глупав, инспекторе. — Дейзи като че ли живна малко от директното нападение. — Никой няма никакво право да прави каквото и да е, така ли? Наистина ли виждате света в такава светлина — хората заслужават нещо си, или не го заслужават? Много по-просто е, всеки може да прави и да говори каквото пожелае, стига да е готов да поеме последствията.

— Мадмоазел — строго каза Поаро, — независимо дали одобрявате, или не одобрявате Джоан Блайт — защото това е името й, или поне беше името, което тя ни даде, — аз съм изненадан, че не проявявате интерес да научите повече за смъртта й във вашата гостна.

— Да не искате да кажете…? Това… това не е тя, нали? — Устата й зяпна. — Искам да кажа, дори палтото и шапката да са същите, това със сигурност не може да е… — Тя се обърна и отново погледна тялото. — Не може да бъде — промърмори тя. — Макар да е със същата фигура и…

— Тя е — твърдо отсече Поаро.

Сержант Гидли бе застанал до мен и записа в бележника си: Джоан Блайт. Думата на Поаро очевидно беше достатъчна за него.

— Гидли, вижте дали ще можете бързо да намерите леля с липсваща племенница във или близо до Кобъм — наредих му аз. — Мис Блайт ни каза, че живее с леля си.

— Това е абсолютно нелепо! — изрече Дейзи, сега вече почервеняла и напрегната. — Защо, за Бога, абсолютна непозната, която по чиста случайност е седяла до мен няколко минути, изведнъж се оказва мъртва до моята камина? В това няма смисъл! Кой би я пуснал вътре? Кой би я убил, след като никой не я познава? И първо, и преди всичко, защо е дошла тук? Освен ако не е внесена вече мъртва!

— Не това е станало — обади се доктор Нимиц. — Убийството е извършено в тази стая. Трябва да е било яростна атака, погледнете количеството кръв. И сама сте видели главата й, мис Девънпорт, поне това, което е останало от нея.

— И все още ми изглежда много по-вероятно да е някой друг, а не Джоан Блайт — настоя Дейзи. — Друга жена, която по случайност е имала същото палто и шапка.

— Мосю Поаро, вие споменахте нещо за тази жена от автобуса, че скочила от мястото си — попита доктор Нимиц.

Полицейският доктор отправи многозначителен поглед към сержант Гидли, който кимна, извади чифт ръкавици от джоба си и ги сложи. След като направи това, той извади малко късче бяла хартия от другия си джоб и го протегна така, че Поаро и аз да можем да прочетем какво е написано върху него.

Примигнах няколко пъти, докато се взирах втренчено в бележката. Имах усещането, че някакъв кошмар, прекалено осезаем, за да е въображаем, ме обвива бавно и плътно. Думите бяха написани с черно мастило.

— Един Бог знае какво означава — каза сержант Гидли. — Не намирам никакъв смисъл. С доктор Нимиц го открихме върху тялото, на гърдите й, пъхнато под горното копче на палтото.

Знаех какво означава съобщението. Поаро също.

Самоличността на нашата мъртва жена беше извън всякакво съмнение.

На бележката пишеше: „Зае седалка забранена, сега шапката ти разбита е с ръжена!“

Два часа по-късно д-р Нимиц и сержант Гидли пътуваха за Лондон, като отнесоха и тялото на Джоан Блайт. Поаро и аз останахме в трапезарията на „Малкото ключе“. Всички се бяха събрали там по наше нареждане, след като първоначалните ни далеч по-учтиви покани да се присъединят към нас бяха отхвърлени. Около масата седяха Сидни и Лилиан Девънпорт, Ричард Девънпорт, Годфри и Върна Лавиолет, Дейзи Девънпорт и Оливър Прауд.

Очите на Сидни искряха от гняв. Вцепенената му усмивка с полуотворена уста все още си беше на място, макар да изглеждаше по-скоро като гримаса. Оливър Прауд бе объркан. Изражението на Лилиан бе толкова отнесено и отсъстващо, сякаш не знае къде е и какво прави тук. Дейзи остана напрегната и нащрек, наблюдаваше внимателно всички, докато брат й Ричард сякаш всеки миг щеше да избухне в сълзи. Що се отнася до Върна Лавиолет, тя излъчваше злорадо доволство, както винаги, и аз все още намирах за невъзможно да повярвам, че е била изключително мила с Хелън Актън или че би могла да е мила към когото и да е било. Съпругът й Годфри не спираше да се върти на стола си.

Имаше и един новодошъл — човекът, който не е бил в „Малкото ключе“ по времето, когато Джоан Блайт е била убита, и когото ние с Поаро не бяхме виждали преди — Пърси Симли, от „Кингфишър Вю“. Веднага щом споменах, че Симли е бил в „Малкото ключе“, когато Франк Девънпорт е умрял, Поаро настоя да го повикаме незабавно.

— По каква причина? — попитах го, докато ме избутваше от къщата, за да ида да го доведа.

— Време е да изясним някои дразнещи малки подробности, блокиращи пътя към истината, която сега е почти на една ръка разстояние — прозвуча двусмисленият му отговор.

Почти на една ръка разстояние: наистина ли го каза? Що се отнася до мен, аз бях толкова далече от разгадаването на загадката защо двама души са били убити в „Малкото ключе“ и от кого, колкото никога не съм бил от която и да е друга истина в живота ми. Думите от бележката върху тялото на Джоан Блайт продължаваха да се въртят в главата ми като грамофонна плоча, която не можех да спра: „Зае седалка забранена, сега шапката ти разбита е с ръжена!“

Какво можеха да означават? Първо и преди всичко, зелената шапка на Джоан Блайт не беше дори докосната от ръжена. Беше си съвсем здрава, което правеше бележката неточна, освен ако човекът, който я беше написал, не е използвал „шапка“ в качеството й на метафора за „глава“ заради римата.

Далече по-належащ проблем беше предположението в бележката, че Джоан е убита като наказание за това, че е седнала на онова място. Ако това беше истина, тогава за какво я наказва убиецът й? За това, че е пренебрегнала предупреждението му? От което би следвало предупреждаващият и убиецът да са едно и също лице — обаче в това нямаше никаква логика.

Неспособен да отбележа полезен напредък с дедукциите си, реших да обърна внимание на Пърси Симли, който седеше точно срещу мен. Дъвчеше долната си устна и се беше вторачил в масата. Няма съмнение, че е озадачен защо се намира тук. Приличаше на умерено представителен жираф в пясъчен цвят. Реших, че едва ли ще може да ни е полезен с нещо.

Поаро беше единствената ни надежда. Знаех, че възнамерява да постигне големи неща, преди да излезем от тази стая, затова залагах изцяло на него.

Той се изправи.

— Дами и господа, до няколко дни — с положителност след по-малко от седмица — ще се съберем отново край тази маса. И тогава към нас ще се присъедини още един човек: мис Хелън Актън.

Ричард Девънпорт затвори очи, когато майка му каза:

— Няма да позволя тази жена да влезе в този дом.

— Ще позволите, мадам — обърна се към нея Поаро. — Получих специално разрешение тя да бъде доведена тук и вие ще направите точно това, което инспектор Кечпул и аз ви кажем да направите без никакви оплаквания. Всички вие ще го направите. В замяна на вашето съдействие, когато следващия път се съберем тук с присъствието и на мадмоазел Хелън, аз ще ви кажа кой е убил Франк Девънпорт, а също и кой е убил жената, чието тяло днес беше изнесено от гостната. Ще ви кажа кой е извършил тези две отвратителни престъпления и защо го е направил.

— Но ние вече знаем кой уби Франк, мосю Поуроу — възкликна Годфри Лавиолет. — Хелън Актън го уби.

— Не, не беше тя — каза Дейзи. — Аз убих Франк.

— Млъквай! — изрева баща й към нея. Тя потрепна на стола си, макар предизвикателното й изражение да не се промени. — Хелън уби Франк! — Гласът на Сидни трепереше от гняв. — А ако имате и капка уважение или съчувствие към семейството ми, мосю Поаро, ще оставите онази чудовищна жена точно там, където е, да гние в затвора, докато дойде времето да бъде обесена!

— За всички ни ще бъде по-лесно, ако няма крясъци — каза Поаро. — Мосю Девънпорт, моля, седнете. Всички трябва да запазим силите си за това, което предстои.

Сидни Девънпорт тежко се отпусна на стола си.

— Все още не е установено кой е убил Франк Девънпорт — заяви Поаро, — но това, което със сигурност знаем, е, че Хелън Актън не би могла да извърши второто убийство. Тя не беше в къщата по това време. Нито вие. — Той погледна към Пърси Симли. — Поради това, жената в гостната следва да е била убита от някой от четиримата Девънпорт или от Годфри, или Върна Лавиолет, или от Оливър Прауд.

— Но никой от нас няма причина да я убива — каза Върна.

— Никой от нас не я познава — обади се и Лилиан.

— Естествено, че не сме — изръмжа Сидни. — Нямаме причина да я убиваме и не сме я убили. Никой на тази маса не е убиец!

— Трябва да са влезли някакви непознати — намеси се и Годфри Лавиолет. — Може би входната врата не е била добре заключена.

— Никой от вас не може да е сигурен дали я познава, или не — отбелязах аз. — Лицето й беше размазано до неузнаваемост.

— Ще е от голяма помощ да чуем от всеки от вас къде е бил, когато la pauvre mademoiselle е била убита — каза Поаро. — Мосю Девънпорт, може ли да започнем от вас, като глава на къщата? След като толкова авторитетно настояхте, че никой тук не може да е убил нещастната жена, мога единствено да предположа, че всички вие сте били заедно в една стая между десет и единайсет часа и че никой от вас не е напускал тази стая?

— Бях със съпругата си — изрече рязко Сидни.

— Да, бяхме заедно със Сидни.

— Къде? — запита Поаро.

— В моята спалня — отвърна Лилиан.

— Откога докога точно?

— Бях там цялата сутрин от момента, когато се събудих. Сидни ми донесе закуската и вестника в… Не съм сигурна колко часът беше, но вероятно около девет.

— Беше девет и трийсет и пет — уточни Сидни. — Дотогава с Годфри бяхме заети в „Щаба на Пийпърс“ и се боя, че напълно забравих за закуската ти, скъпа.

— Е, не съм забелязала времето.

— Значи сте занесли закуската в девет и трийсет и пет и после…? — продължи Поаро.

— След това двамата останахме в спалнята на Лилиан, пихме чай и четохме вестници, докато не бяхме обезпокоени от писъците на Дейзи.

— Безобразни писъци. — Лилиан хвърли неодобрителен поглед към дъщеря си. — Не беше необходимо да се вдига чак толкова шум, едва не починах от сърдечен удар.

— А какво трябваше да направя, след като открих мъртва, обезобразена жена, просната върху килима? — попита спокойно Дейзи. — Да ахна „О, колко чудесно“ и да продължа деня си?

— Мадмоазел Дейзи, вие намерихте тялото на жената в единайсет?

— Да. Големият часовник в гостната започна да отброява часа, докато пищях. Преди това двамата с Оливър се разхождахме в градината. Напоследък времето беше мрачно и неприветливо, а тази сутрин стана по-меко и дори просветна, затова решихме да се възползваме. Излязохме… всъщност не си спомням в колко. Оливър, ти помниш ли?

— Не точно, не — промълви той, поглеждайки надолу към ръцете си.

Дълбочината на нещастието му никога преди не ме бе поразявала така силно както в онзи момент. Зачудих се дали наистина отказва да повярва, че Дейзи е убила Франк, както твърдеше още от самото начало. Или сега, вече убеден във вината й, беше неутешим пред перспективата да я загуби?

— О! — възкликна Върна Лавиолет. — Мисля, че може би аз ще мога да помогна. Сидни, напълно сигурен ли си за часа, в който занесе закуската на Лилиан горе?

— Категорично — изръмжа той.

— В такъв случай, мосю Поаро, мога да ви кажа, че Дейзи и Оливър тръгнаха за разходката си много скоро след това. Виждате ли, Сидни има навик да — прости ми, Сидни, но човек трябва да е напълно честен, когато помага на полицията да разреши случай на убийство — има навик да затваря вратите доста по-решително, отколкото е необходимо.

— Затръшва, е думата, която ти е нужна — намеси се Дейзи.

— Е… да. — Върна хвърли нервен поглед към Сидни, докато говореше. — Моята спалня, стаята за гости, в която спя винаги, когато съм тук, е до тази на Лилиан. Днес спах до доста късно, тъй като не успях да затворя очи до три или четири сутринта — което, боя се, е обичайно за мен — и се събудих внезапно от силен шум от затръшване на врата. Помислих си „Божичко, да не се задава някаква неприятност?“ Затова си сложих халата и излязох на площадката, и видях Оливър и Дейзи да тръгват на разходка. После се върнах в стаята си и погледнах през прозореца и ги видях в градината.

— Чули сте затръшване на врата и сте помислили, че това би могло да означава, че има някаква неприятност, така ли? — попита Поаро.

— Ами… о, по дяволите, мосю Поаро, ще бъда напълно искрена с вас, дори и да си помислите най-лошото за мен. Понякога този звук може да не означава нищо, както днес, когато значеше единствено, че Сидни влиза в някаква стая и затваря вратата след себе си. Друг път, същият този шум може да означава, че Сидни всеки момент ще загуби самообладание и ще се скара с някого, тогава всички останали трябва да се покрият, ако си знаят интереса.

— И все пак вие не сте се скрили — отбеляза Поаро. — Излезли сте на площадката.

— Да, ами… — лицето на Върна порозовя. — Ще си призная, че любопитството ми обикновено е по-силно от страха ми, независимо от случая.

— Върна, да не казваш пред всички тези хора, че си излязла на площадката, за да подслушваш? — Годфри Лавиолет изглеждаше втрещен.

— Да, Годфри, това казвам. О, хайде, не ме гледай така! Основна човешка черта е да искаш да знаеш какво става. Както и да е, мосю Поаро, всичко това няма значение. Не искам да привличам всеобщото внимание и да говоря за себе си, защото в случая не аз съм от значение. Това, което се опитвам да ви кажа, е следното: след като се уверих, че няма да има никакви сочни клюки, които да чуя, аз се върнах в стаята си и през прозореца видях Дейзи и Оливър да се разхождат в градината.

— Благодаря ви, мадам — каза Поаро.

— Никога повече няма да бъдеш поканена в тази къща — обърна се Сидни към Върна.

— О, така ли? — усмихна се тя. — Та как, значи, вие двамата с Годфри ще работите по „Пийпърс“, ако аз повече не съм добре дошла тук? Нали не смяташ, че съпругът ми ще дойде тук без мен? Годфри никога не би го направил, нали Годфри?

— Мосю Прауд — прекъсна я Поаро, — разказът на мадам Лавиолет съвпада ли с вашия спомен за това, което е станало тази сутрин?

— Да — отговори Дейзи вместо него.

Прауд кимна.

— Да, десет без двайсет, това ми се струва вярно. Двамата с Дейзи обиколихме градината, после и самото имение. Отидохме до плувния басейн, след това се разходихме в гората до него. После, някъде към единайсет без петнайсет, Дейзи каза, че е уморена и иска да се прибираме, така и направихме. Тя влезе в гостната, видяла тялото и започна да пищи.

— Къде бяхте вие, когато тя намери тялото? — попитах го аз.

— В преддверието, на около десет стъпки зад нея. Ще ми се да бях стигнал до гостната пръв, за да й спестя мъчителното изживяване — отвърна Оливър Прауд.

Дейзи му хвърли остър поглед, от който подразбрах, че по нейно мнение тя е далеч по-добре подготвена да се справи с мъчителни изживявания от годеника си.

Годфри Лавиолет каза:

— Може ли да се изкажа и аз сега? Когато Сидни ме остави, за да иде при Лилиан, аз отидох в библиотеката, за да почета. Там намерих Ричард.

— Точно така. Бях в библиотеката, писах писма и четох от девет сутринта — потвърди Ричард.

— Ами вие, мистър Симли? — обърнах се към него. След като беше тук, ми се стори грубо да го изключваме.

— Аз си бях вкъщи — отвърна Симли. — Нямам нищо общо с тази каша.

— Били сте сам в „Кингфишър Вю“? — поинтересува се Поаро.

— Не, бях с леля ми.

— Как се казва тя?

— Хестър Симли. Бях с нея през по-голямата част от сутринта. И със сигурност между десет и единайсет часа.

— И тя ще потвърди, че двамата сте били заедно?

— Да, разбира се.

— Eh bien — обяви Поаро. — Тогава изглежда, че единственият човек в тази къща, който е бил сам по времето на бруталното убийство на младата жена, и поради това без убедително алиби, сте вие, мадам Лавиолет.

— Божичко! — очите на Върна се разшириха. — Прав сте, мосю Поаро. Бях сама цялата сутрин, докато не чух писъците на Дейзи и слязох долу. Кълна се, че не съм докосвала момичето. Защо бих направила подобно нещо?

Пренебрегвайки въпроса й, Поаро попита:

— Онези от вас, които са били в къщата по което и да е време сутринта — чухте ли някой да чука на вратата? Между десет и единайсет или дори преди това?

— Аз чух — обади се Ричард. — Боя се обаче, че това е единственото, което мога да ви кажа. Бях потънал в книгата си и бегло ми мина през ума, че някой трябва да отвори вратата. Напълно егоистично реших, че това може да бъде свършено от човек, който не е зает с четене. О! Щом съм чел, това означава, че съм приключил с писането на писма, което пък означава, че посетителят следва да е пристигнал малко преди десет. Годфри вече беше в библиотеката с мен…

— Не чух никой на вратата — прекъсна го Годфри.

— Категорично чух чукане — настоя Ричард. — Бих казал приблизително в десет без десет.

— И не чухте нищо повече от това? — попита го Поаро. — Никакъв разговор или представяне?

— Нищо — отговори Ричард. — Както казах, бях напълно погълнат от книгата си, а чукчето на вратата е много по-силно от гласове, говорещи нормално високо.

— Аз чух… нещо, като се замисля сега — обади се Върна. — Странно, че не се сетих за това преди. Не от входната врата, обаче. Чух вратата на спалнята на Лилиан да се затваря тихо малко след като Сидни я затръшна. Спомням си, че си помислих — „Гледай ти, този, който затвори вратата сега, не може да е Сидни. Той никога в живота си не е затворил врата тихо“. И отново излязох на вътрешния балкон…

— За Бога, Върна, ще спреш ли да шпионираш приятелите ни? — възкликна Годфри.

Бузите на гладкото му, младолико лице станаха яркочервени. Приличаше на дървена кукла, върху която някой е изрисувал две червени петна за цвят.

— Престани да ме тормозиш, Годфри — сопна му се Върна.

— Сигурна съм, че мосю Поаро и инспектор Кечпул се радват, че мога да им разкажа всички неща, които съм забелязала.

— Радваме се — отвърнах сдържано.

Изобщо не я харесвах и не можех да променя усещането си.

— Какво видяхте, когато излязохте на вътрешния балкон? — попита Поаро.

— Видях Лилиан — отговори Върна просто. — Тъкмо се готвеше да слезе по стълбите. Предполагам, че това е направила, но не я видях как слиза до долу, прибрах се в стаята си.

Лилиан Девънпорт смръщи чело.

— Върна, не може да си ме видяла, бях в стаята си през цялото време — прозвуча по-скоро озадачена, отколкото ядосана.

Сега вече и Върна изглеждаше объркана.

— Странно — призна тя. — Не чух вратата да се затваря или затръшва за трети път, разбирате ли, а все пак, когато Дейзи се разпищя, всички изскочихме от стаите си, и Сидни и Лилиан, и двамата излязоха заедно от стаята на Лилиан по същото време, когато излязох и аз. Така че защо не чух Лилиан да се връща в стаята си, след като е слязла долу?

Въпросът беше насочен към Поаро, но му отговори Лилиан:

— По простата причина че първо и преди всичко не съм напускала стаята си — каза тя. — Не може да си видяла лицето ми, Върна.

— Да, права си, не го видях. Видях само дългата ти коса — отзад. Беше разпусната. А ти беше по нощница. И съм сигурна, че именно вратата на твоята спалня чух да се отваря и после да се затваря.

— Не съм била аз, Върна — спокойно повтори Лилиан.

— Чакайте — намеси се Оливър Прауд. — Дейзи и аз бяхме навън, Ричард и Годфри са били в библиотеката, Сидни е бил в стаята на Лилиан с нея самата. Тази сутрин в къщата нямаше прислуга… Скъпа, на закуска ти ми каза, че Сидни е освободил малкото плашило, момичето, което за кратко замени Уини?

— И какво за нея? — попита Дейзи. — С нея беше още по-зле, отколкото без никаква прислуга.

— Просто исках да кажа… ами, след като Върна не е видяла Лилиан да слиза по стълбите, облечена в нощницата си, и след като се знае къде са били всички останали, тогава кого е видяла?

— Няма друг, който би могло да е — отбеляза Ричард.

— Ами ако има? — настоя Оливър, оглеждайки масата. — Ами ако в къщата има още някой, някой, който се крие един Бог знае откога и който е все още тук и в момента?

Глава 12

Дразнещи дребни въпроси

В стаята се възцари тишина. След няколко секунди Поаро каза:

— Разкажете ни, мосю Прауд. Вие имате теория, нали?

— Не бих я нарекъл теория, но… ами ако жената, която Върна е видяла на стълбището, е същата, която накрая се е озовала мъртва в гостната? Може да е пристигнала вчера и да е прекарала нощта тук, в една от многото празни спални — сякаш разпален от собствената си теория. Оливър продължи: — Никой, освен Ричард не е чул чукането на предната врата тази сутрин, дори и Годфри, който е бил в библиотеката заедно с него по това време. Значи е възможно Ричард изобщо да не е чул нищо. Може да си е въобразил.

— Възможно ли е това, мистър Девънпорт? — попитах го аз.

— Не знам — отвърна Ричард. — Аз… за Бога, не съм сигурен. Докато въпросът не се повдигна, бих казал, че съм сигурен, че чух да се чука на вратата, но може би… Не, съжалявам, инспекторе. Не бих могъл да се закълна в това, Оливър може да е прав.

— Чувал съм да се говори, че много от къщите в „Кингфишър Хил“ са обитавани от духове — каза Пърси Симли. — От призраци — добави той, в случай че някой от нас си е представил някаква по-обикновена форма на привидения.

Поаро се обърна към него.

— Мосю Симли, след малко инспектор Кечпул и аз ще ви придружим до вашата къща, където ще говорим с леля ви. Дотогава, моля ви, не казвайте нищо, освен ако не ви задам въпрос. Същите инструкции се отнасят до всички останали. Има няколко неща, за които искам да ви попитам, преди да тръгнем за „Кингфишър Вю“. Някои от въпросите ми може да ви се сторят незначителни, но те не са такива, затова, моля ви, отговаряйте възможно най-подробно и с пълна искреност. Чак когато тези дребни подробности бъдат изяснени, ще съм в състояние да премина към разрешаването на по-големите и важни загадки. Мадам Девънпорт, обичайно ли е за вас да отваряте и затваряте вратите съвсем тихо? Вие пълна противоположност ли сте на съпруга си в това отношение?

— Да — отвърна Дейзи. — Майка пълзи из къщата тихо като мишле.

— Тогава, мадам Лавиолет, не е ли възможно да е била наистина Лилиан Девънпорт жената, която сте видели на площадката пред стълбището, и да не сте чули последвалото й връщане в спалнята, защото го е направила съвсем тихо?

— Предполагам… — Върна обмисли въпроса. — Имам предвид, че е доста невероятно, но предполагам, че все пак е възможно.

— Не съм напускала спалнята си изобщо — възмути се Лилиан Девънпорт. — В лъжа ли ме обвинявате, мосю Поаро?

— Хора като него нямат срам — изсумтя съпругът й.

— Мосю Девънпорт, в деня на убийството на сина ви Франк вие сте заставили Оливър Прауд, семейство Лавиолет и другите си две деца да напуснат тази къща и да прекарат сутринта в друга къща — тази на Пърси Симли, — докато вие със съпругата ви посрещнете насаме у дома вашия прогонен син и неговата годеница Хелън. Това, което искам да знам, е: защо избрахте „Кингфишър Вю“?

— Не намирам за необходимо да ви обяснявам действията си — заяви Сидни.

— В имението има много други къщи, които са по-близо до „Малкото ключе“ от къщата на мосю Симли. Но вероятно вие сте близки приятели с Хестър Симли? Достатъчно близки, че тя да няма нищо против да приеме членовете на семейството ви и вашите гости за цялата сутрин?

— Не — отсече Сидни. — Жената е досадно дрънкало и не ми е никаква приятелка.

— Да му се не види, старче! — разстрои се Пърси Симли. — Какво е направила леля Хестър, че да ви засегне? Тя е безобидна старица.

— Не съм казал, че ме е обидила, казах, че я намирам за досадна. Трябва да казваме истината, нали? Наистина я намирам за досадна — много — и това мисля дори и след съвсем беглото ни познанство. Ако я познавах по-добре, без съмнение щях да я ненавиждам.

— О, я се спри! — жирафоподобното лице на Пърси се разкриви, готово да се разплаче.

Сидни отправи следващите си думи към мен.

— Бяхме на път да купим „Кингфишър Вю“, която беше обявена за продажба, така се запознахме с мис Симли. После Годфри и Върна решиха да продадат тази къща и ние я предпочетохме пред „Кингфишър Вю“. Като добри наши приятели, Годфри и Върна ни предложиха изгодна сделка, която нямаше логика да откажем. Вместо да приеме нашето решение и да си гледа собствените работи, Хестър Симли започна да ни преследва безмилостно.

— Ужасно несправедлив сте, мистър Девънпорт — възмути се Пърси Симли.

— Моля ви, mesdames el messieurs, моля ви за тишина, освен ако не ви задам въпрос и ми отговаряте. Мосю Девънпорт, може ли да ми обясните защо, въпреки антипатията ви към Хестър Симли, в нейната къща сте изпратили всички в сутринта, когато синът ви Франк се е върнал…

— Това беше моя идея — прекъсна го Годфри Лавиолет. — Върна и аз сме добри приятели с Хестър Симли, която, бих искал да кажа, е великодушна и сърдечна дама без лоша мисъл в главата. Често играем голф с нея в тукашния клуб. Когато една сутрин чух Лилиан да споменава за необходимостта да опразни къщата, така че двамата със Сидни да имат малко време насаме с Франк, аз предложих всички да се поразходим до къщата на Хестър Симли. Знаех, че тя ще ни предложи топъл прием и така и стана.

— И независимо от неприязънта ви към мис Симли вие приехте това предложение? — обърна се Поаро към Сидни.

— Защо не? Изглеждаше ми разумно решение.

— Защо беше толкова важно да останете насаме? — попита Поаро. — По-късно през деня всички останали са се видели и говорили с Франк, n’est-ce pas?

— Да — драматично потвърди Дейзи. — Самата аз така и не разбрах защо майка и татко имаха нужда да видят Франк първи, без ние останалите да сме тук, и то за толкова дълго. Майко, защо беше всичко това? Кажи ни.

Дейзи лъжеше и искаше всички да го разберем. Беше от типа показни, горди лъжи, които са по-скоро представление. Театралният й маниер показваше, че отлично знае отговора на въпроса си и иска единствено да принуди Лилиан да го каже, знаейки, че това е последното нещо, което майка й иска да направи.

— Нямаше конкретна причина — каза Лилиан. Вероятно и тя играеше роля, но доста по-елегантно и убедително от дъщеря си.

— Никаква причина — подкрепи я Сидни. — Просто искахме да се видим с Франк насаме.

— Той не е бил сам — напомних им аз. — Бил е с Хелън Актън.

— За нещастие — промърмори Лилиан.

— Не сте я харесвали дори преди смъртта на Франк, така ли? — попитах.

— Не, просто исках да се сдобрим със сина ни без присъствието на непознати.

Сидни кимна в съгласие.

— Разбирам — каза Поаро. — Сега имам няколко въпроса към вас, мосю Лавиолет.

— О, излезе ти късметът, Годфри! — засмя се Върна.

— Защо ни помолихте да не споменаваме нищо за смяната на името на тази къща от „Кингфишър Рест“ на „Малкото ключе“? Казахте ни — нали така, Кечпул? — че не трябва да споменаваме това в присъствието на мосю или мадам Девънпорт.

Годфри за момент се обърка, после повдигна рамене и каза:

— Не исках да се разстройват. Франк беше човекът, който предложи новото име за къщата, когато я купиха от нас. Той измисли „Малкото ключе“. Знаех, че всеки разговор за името би разстроил Сидни и Лилиан. Би им напомнил за Франк.

Дейзи се разсмя.

— Това, което Годфри е прекалено възпитан да ви каже, е, че от момента на смъртта на Франк и ареста на Хелън в тази къща има неписано правило — просто още едно от многото. Никой не трябва да споменава Франк или Хелън. Трябва весело да продължим живота си, все едно никой от тях никога не е съществувал. Всичко, което родителите ми не одобряват, трябва да бъде изхвърлено от разговорите и мислите — не само от техните, но и от моите, и от тези на Ричард също, както и на Оливър, дори техните приятели и хора от тяхната класа — Годфри и Върна. Всеки, който пристъпи в този дом, трябва незабавно да бъде уведомен за тези неизречени, неписани правила.

По лицата на седналите около масата разбрах, че това е вярно. Всеки, освен Сидни и Лилиан, се разпозна в разказа на Дейзи за живота в „Малкото ключе“.

Поаро се обърна към Сидни Девънпорт:

— Това ли е обяснението защо Уини не бива да бъде споменавана в присъствието на съпругата ви? Когато Кечпул и аз пристигнахме тук за първи път като ваши гости, вие дадохте знак на сина си Ричард да отвлече вниманието на съпругата ви, преди да обясните, че има някакъв проблем с Уини. Защо го направихте?

— Нима искате да пренебрегна задължението си да предпазвам Лилиан от неща, които знам, че ще я разстроят? — студено каза Сидни. — Нима да караш хората да страдат, се смята за добродетел днес?

— Ако е така, ти, татко, си най-добродетелният човек на света — подхвърли Дейзи.

Той пренебрегна думите й и се обърна към Поаро:

— Уини беше и си остава единствено едно главоболие. Неуспешните опити да се справи с нея вече създадоха достатъчно тревоги на Лилиан. Да, вярно е, не желаех да я притеснявам с още разговори за онази малка нещастница.

— Разбирам — каза Поаро с безизразен тон. — Мосю Девънпорт, разбирам, че когато вие и вашата съпруга сте отпратили Франк, след като той е откраднал от вас…

— Трябва ли да говорим за това? — попита остро Лилиан.

— Трябва, мадам. Когато Франк позорно е бил прогонен от това семейство, вие сте забранили на Дейзи и Ричард да поддържат отношения с брат си?

— Отказвам да отговарям на въпроси в тази връзка! — изрева Сидни Девънпорт, удряйки с юмрук по масата.

Неколцина ахнаха, други бързо потиснаха възклицанията си.

— Вярно е — обади се Върна Лавиолет.

Съпругът й я погледна остро, а Дейзи кимна живо.

— Въпреки че не са желали да го направят, и двамата, Дейзи и Ричард, са скъсали всички връзки с Франк по настояване на родителите си. Мосю Ричард, прав ли съм? — попита Поаро.

След няколко секунди на мълчалива агония, Ричард издаде звук, който беше недвусмислено съгласие — тихо, малодушно съгласие.

— Това е чудесно! — плесна Дейзи в ръце. — С Ричард се ужасявахме от татко толкова дълго, че просто не можете да си представите, мосю Поаро, а сега, благодарение на това убийство и на факта, че трябва да казваме истината, дори Ричард проговори. Що се отнася до мен, татко, аз вече не се страхувам от теб и майка, изобщо! Чувствам се прекрасно, макар и малко ядосана. Да, знам, че сега мога да кажа каквото наистина желая да кажа и да правя всичко, което искам да правя, и това ме кара доста да ненавиждам предишното си аз. Дали наистина сте били толкова ужасяващи, или аз просто съм била глупаво малко мишле, че да ви приемам толкова сериозно? Предполагам, че в моя защита мога да кажа, че наистина имах нужда от парите ви. Но вече нямам — не и сега, когато съм сгодена за Оливър.

— Ами вие, мосю Прауд? — попита го Поаро. — Дали в миналото или сега споделяте страха на годеницата си от Сидни и Лилиан Девънпорт?

— Аз… аз…

— Да — потвърди властно Дейзи, — страхуваше се, скъпи. Беше уплашен като всички нас, и точно като нас съблюдаваше наложеното мълчание.

— Дейзи е права — изрече Ричард, след като се прокашля. — Честността, която изисквате от нас сега, когато има убийство… второ убийство… промени нещата. Странно, колко различни бяха двете трагедии. След убийството на Франк нещата, за които трябваше да мълчим, се умножиха и правилата станаха по-строги. Струва ми се, че всички започнахме да се страхуваме още повече. Но сега… — той остави изречението недовършено.

— Сега инспектор Кечпул и аз сме тук, за да ви покажем, че изричането на истината с нужното уважение и все пак категорично е единственият начин да се решат всичките ви проблеми — довърши мисълта му Поаро.

— Предполагам, че това е била причината да се появите първия път тук под прикритие, като двама души, които просто не могат да се наситят на „Пийпърс“? — попита с насмешка Дейзи.

— А! — Поаро също й се усмихна. — Тук сте права. Имам много въпроси към вас, мадмоазел, но първо бих искал да попитам баща ви: защо позволихте тези два годежа? И Ричард, и Дейзи са прекъснали връзките си с Франк, когато вие сте го изискали от тях. По тази причина приемам, че бихте могли да забраните и годежа на Дейзи с Оливър Прауд, човекът, заговорничил с Франк за кражбата на парите ви, както и този на Ричард с Хелън Актън. Но вие не сте го направили. Защо? Не виждам логиката.

— Вие сте нагъл, помпозен негодник и нямам никакво намерение повече да отговарям на въпросите ви — заяви Сидни Девънпорт.

— Вероятно не може да ви го обясни — намеси се Дейзи. — Не съм сигурна, че и сам знае защо. Но аз знам, и то много добре. Ричард също. Това е, защото за нас двамата мислите и чувствата на другите хора са истински. Татко се интересува само от себе си и майка. Никой друг няма значение. И подобно на всички, които се държат толкова тиранично като него, той почти не осъзнава собственото си поведение. Ако тираните разбираха какво правят и защо го правят, те с положителност биха се държали различно — не мислите ли, мосю Поаро?

Поаро се обърна към Ричард Девънпорт.

— Защо помолихте Хелън Актън да се омъжи за вас — жена, с която току-що сте се запознали и която е признала, че е убила брат ви?

— Чудех се дали няма да ми зададете този въпрос — каза Ричард. — Блъфирах.

— Моля ви, изяснете се — подкани го Поаро.

— Не вярвах, че тя е убила Франк. И все още не вярвам. Тя го обичаше. Това ми стана ясно дори от краткото време, което прекарах с тях. Нямам представа защо лъже и си помислих, че ако я изпитам, като й предложа брак… — млъкна и вдигна рамо.

— Мислил си, че тя ще каже „Божичко, ей сега ме поставихте в шах — по-добре да си призная и да разкрия всичко“? — Дейзи се разсмя. — Никой, решен да лъже, няма да си признае толкова лесно. Брат ми е наивник, мосю Поаро. Защо, за Бога, тя да не се съгласи да се омъжи за теб, Ричард? Това прави лъжата й още по-правдоподобна, не е ли така? Любов от пръв поглед в „Малкото ключе“, колко непоносимо романтично. Ти я обичаш, тя те обича!

— Когато тя се съгласи да сключи брак с вас, бихте могъл да й кажете, че просто сте провеждали експеримент — обърна се Поаро към Ричард. — Вместо това, вие сте позволил годежът да се осъществи.

— Аз… да, така е.

— Наслаждавал се е на усещането, че жена, която е обичала Франк, може да обича него — подхвърли Дейзи.

— Скъпа, не бъди жестока — промърмори Оливър.

— Права е — спокойно каза Ричард. — Не мога да се преструвам, че подобни съображения не изиграха роля за моето решение. И когато се убедих, че Хелън не е убила Франк, че тя лъже, почувствах, че трябва да направя нещо. Навярно в рамките на много кратко време започнах да държа на нея, не знам… Всичко, което знам, е, че не можех да понеса мисълта да я обесят за престъпление, което дори не е извършила. — Поглеждайки към Сидни, той добави: — Ето защо ви писах, мосю Поаро, и помолих за вашата помощ, като ви предложих да се престорите, че имате интерес към „Пийпърс“, за да бъдете поканени тук от баща ми.

Устните на Сидни се изкривиха от ярост. Това беше първият път, когато видях устата му да приема друга форма. Поаро се обърна към Върна Лавиолет.

— Имам въпрос към вас, мадам. Защо решихте да продадете тази къща?

По лицето й пробяга нещо, което много ми заприлича на страх.

Поаро продължи, все едно не е забелязал нищо, макар да бях сигурен, че видя.

— Раят е бил съсипан, това ми каза съпругът ви. Каква случка е съсипала рая на „Кингфишър Хил“ за вас двамата?

— Годфри, ще му кажа истината, независимо дали ти искаш, или не — заяви Върна — Всички други изплюха камъчето, сега дойде моят ред. Истината, мосю Поаро, е, че с Годфри вече не можехме да поддържаме тази къща и друга голяма в Лондон.

— Това са глупости — заяви Сидни. — Годфри, ти си богат колкото мен! Натрупахме парите си заедно.

— И после, съвсем наскоро, Годфри загуби доста от нашите в поредица от лоши инвестиции, за които ти не знаеш нищо — горчиво каза Върна. — Лоши ли казах? Би трябвало да кажа „катастрофални“.

Лицето на съпруга й стана кърваво червено.

— Млъкни — изсъска й тон. — Престани веднага, или не отговарям за това, което ще ти направя по-късно!

— Чухте ли това, инспектор Кечпул? — обади се Дейзи. — Струва ми се, че се задава още едно убийство. Колко вълнуващо, да имаме цели три!

— Няма нищо вълнуващо в убийството — заяви сериозно Поаро. — То е трагично и опустошително, и продължава да причинява страдание много години, след като е станало — на невинните и на живите близки на виновния. То е и винаги ще бъде ненавистно престъпление — петно върху лицето на земята.

Дейзи се намръщи и яростно му отвърна.

— Мислите ли, че не го знам? Знам го много по-добре от вас.

— Тогава, може би ще ни помогнете да облекчим страданията си, като отговорите на въпросите ми възможно най-откровено — каза Поаро.

— Предполагам, че ще ме попитате защо съм убила Франк. Много добре, ще ви отговоря.

Дейзи се изправи на крака.

— Много обичах Франк, той беше моят герой. А аз съм човек, който има нужда от герои, мосю Поаро. Някои хора нямат, забелязали ли сте? Аз обаче трябваше да имам, и Франк… ами, той просто не беше като другите. Никой друг не би предложил името на къщата да бъде сменено на „Малкото ключе“ заради нещо си в творба на Чарлс Дикенс. Франк винаги искаше всичко да е много по-добре, отколкото е. Вярваше, че всяко препятствие може да бъде преодоляно, ако човек положи достатъчно старание. Когато татко го изгони без пукната пара, той не си каза, че не му е провървяло, и не се разсърди. Вместо това успя да натрупа свои пари, създаде прекрасни училища и стана учител, който вдъхновяваше десетки млади хора да учат и да успяват в живота.

Може би беше прав да вярва, че всичко е възможно, а може би беше прав само за себе си: той можеше да постига велики неща, защото винаги вярваше, че може, и никога не се отказваше. Ричард и аз не бяхме толкова смели. Не успяхме да преодолеем страха от родителите си, когато те ни заповядаха да изхвърлим Франк от сърцата и живота си, все едно той никога не е съществувал. Направихме както ни беше наредено. Разбира се, че го направихме — така бяхме обучавани да правим още от деня на раждането си. По онова време ми се струваше невъзможно да откажеш на родител, напълно невъзможно. Затова пък бях изобретателна и измислих начин да избегна страданието. Не можех да понеса мисълта да страдам по начина, по който, както изглежда, повечето хора са готови да страдат, когато се наложи. Можете ли да отгатнете какво направих, мосю Поаро? А вие, инспектор Кечпул?

Не можех. Нито пък Поаро.

— Разочарована съм и от двама ви — каза Дейзи. — Съвсем очевидно е — започнах да се убеждавам, че Франк е крадец и мошеник, че съм по-добре без него, че вече не го обичам и че няма да ми липсва. Ти също, нали, Ричард?

— Опитах, но не успях — отвърна той. — Без значение какво казваха татко и майка, не можех да се съглася с тях. Постъпката на Франк не беше правилна, но… човек не престава да обича брат си само защото е сбъркал в преценката си.

— Особено, когато го е направил, за да помогне на приятел — добави тихо Оливър Прауд.

Дейзи ми се усмихна и каза:

— Аз съм по-силна и решителна от Ричард. Опитах и успях. В началото беше трудно, но с времето ставаше все по-лесно. Разбирате ли, татко и майка обожаваха Франк, преди той да открадне от тях. От нас тримата той беше любимецът им. Това, че така категорично се бяха обърнали срещу него, трябва да означава нещо — убеждавах самата себе си. Трябваше да означава, че Франк е лош и неморален, опасност за семейството ни и въобще не е човекът, който съм вярвала, че е. И много скоро го вярвах толкова страстно, колкото майка и татко. Щастието беше възстановено! — Дейзи вдигна ръце в подигравателен жест на радост. — Край с моите страдания.

— И после? — попита Поаро.

— Ами, после майка откри, че страда от неизлечима болест, нали, майко? И изведнъж пожела нейният изгубен, любим син да се върне. Попитала татко дали би се съгласил да приеме Франк обратно в лоното на семейството, за да може тя да се сдобри с него, преди да умре. Татко капитулирал и това е всичко. Ето защо трябваше да убия Франк — Дейзи седна.

Бях изключително благодарен, когато чух Поаро да казва:

— Изобщо не разбирам това, мадмоазел.

Аз самият се чувствах още по-объркан, отколкото преди тя да ни изложи обяснението си.

— Съвършено ясно е — заяви Дейзи. — Баща ми беше набил в главата ми, че Франк е заплаха и опасност, и накрая аз вярвах в това дори по-страстно от него или майка, но това беше единственият начин да избегна ужасното страдание заради прогонването му. Моля ви, не ме карайте да повтарям цялата история. Бях напълно убедена в това, дължеше се отчасти на родителите ми, отчасти на моите собствени усилия. И колко по-опасен би могъл да е Франк, казвах си, сега, когато майка е в болезнено, изтощено състояние, а татко, морално отслабен от срама, че му се налага да зареже принципите си и да приеме крадеца обратно в дома си? Ами ако Франк се възползва от възможността да открадне още повече пари от нас, или да си отмъсти по някакъв начин? Реших, че след като всички около мен са толкова слаби, аз трябва да съм силната и да спася семейството.

Без да изрече и дума, Сидни Девънпорт стана и напусна стаята, затръшвайки вратата след себе си. Лилиан плачеше.

— О, Дейзи, о, дете мое — пророни тя. — Моля те, кажи ми, че това не е истина.

— Истина е, майко — отговори спокойно Дейзи. — И… ти ми вярваш. — Тя се усмихна. — Мога да видя, че ми вярваш, и татко също. Това е утеха за мен.

— Защо не мога да умра на мига? — проплака Лилиан, без да отправя въпроса към някой конкретно. — Трябва ли да живея и да видя дъщеря си обесена за убийството на сина ми? — Погледна нагоре към тавана. — Не може ли да бъда отнесена сега!

— Може би още не си страдала достатъчно, майко — остро каза Дейзи.

Спомних си как я бях нарекъл в началото, когато я видях — Диамантения глас.

— Бих искал да кажа… — Годфри Лавиолет се прокашля.

— Oui, мосю? — подкани го Поаро.

— В настоящия момент аз се намирам в толкова стабилна и просперираща финансова позиция, колкото всеки един бизнесмен би желал за себе си.

Всички се обърнахме да го погледнем, мислейки си колко странно е, че избра точно този момент, за да промени темата.

— В тази завидна позиция съм откак се помня — продължи той. — И Върна го знае. Това, което тя каза за финансите ни преди малко — това беше лъжа. Мнозина от нашите приятели изгубиха богатството си поради кризата — до петак! — но не и ние. — Хвърли поглед към Поаро. — Затова не трябва да слушате съпругата ми — не продадохме къщата, защото парите не ни достигали.

— Тогава каква е била причината? — попитах го аз.

— Бих предпочел да не я казвам, инспектор Кечпул, но ще бъда достатъчно любезен да ви обясня, възможно най-искрено, защо не желая да отговоря.

На лицето му се изписа изключително странно изражение. Беше нещо като половин усмивка — все едно, по негова преценка, все още не съм заслужил другата й половина.

— Двамата с Върна имахме лични причини да желаем да напуснем „Кингфишър Хил“. Бяха сериозни, разумни причини. Както ви казах и преди: по начина, по който ние виждахме нещата, това място вече бе съсипан рай — с дълбока въздишка Годфри продължи. — Знаехме също, че добрите ни приятели Сидни и Лилиан няма да се съгласят с нас, ако им обърнем внимание върху нещата, които са ни накарали да пожелаем да напуснем мястото. Между приятелите невинаги цари съгласие дали конкретно събитие или промяна е добро или лошо нещо. Тези работи се случват постоянно. — Годфри нервно се засмя.

— Какво искаш да кажеш, Годфри? — попита го Лилиан. — Какво не си ни казал за „Кингфишър Хил“?

— Лилиан, кълна ти се — в моя живот и в живота на всичките ми деца и внуци — ако ти го бях казал, ти изобщо нямаше да го помислиш за проблем.

— Тогава защо не ни го каза? — сопна му сетя.

— Защото не исках да разваля радостта ви от покупката на това място.

— Но след като е нямало да го помисля за проблем…?

Годфри изсумтя раздразнен.

— Къщата си е съвсем наред, Лилиан. Абсолютно наред. Двамата със Сидни я обичате. Просто забрави за другото, окей?

— За човек, който смята „Кингфишър Хил“ за съсипан рай, прекарвате ужасно много време тук — подхвърли Дейзи към Годфри.

— Само заради онази адски досадна игра — отвърна Върна.

— О, досадна, така ли? — възкликна Годфри. — Сега всичко става ясно.

— Да, такава е, скъпи. Най-тъпата игра на света. По времето, когато стигне до четиресет и третото правило в списъка, човек вече е готов сам да си издере очите. Копнея никога повече да не я играя и никога повече да не стъпя в „Кингфишър Хил“.

— Свободна си да напуснеш, когато ти е удобно, Върна — обади се Лилиан.

— Все още не — намеси се Поаро. — В настоящия момент всеки ще остане където е, моля.

— Ами аз? — попита Пърси Симли. — Може ли да си тръгвам? Господарят на къщата се запиля нанякъде, така че не виждам защо…

— Ще останете там, където сте, и ще мълчите — отряза го Поаро. — Мадмоазел Дейзи, благодаря ви, че обяснихте защо сте убили брат си. Има още няколко дребни неща, които вероятно също бихте могла да ни разясните.

Тя го погледна очаквателно.

— Били сте първата, влязла в гостната тази сутрин, след като онази жена е била убита. Вие намерихте тялото, oui?

— Да, аз я намерих — отговори Дейзи.

— И въпреки зеленото палто и шапка, не ви хрумна, че това е жената, която седеше до вас в автобуса само преди няколко дни. Бяхте шокирана да откриете, че по мое мнение, е била тя — същата жена.

— Да. Както казах… не обърнах внимание как е облечена.

— Но, мадмоазел, върху тялото имаше поставена бележка: „Зае седалка забранена, сега шапката ти разбита е с ръжена!“ Сериозно ли очаквате да повярваме, мадмоазел, че сте прочели бележката и все още не ви е хрумнало, че това може да е същата жена от автобуса, жената, която каза във ваше присъствие, че се страхува да седне на онова място, защото е била предупредена, че ще бъде убита, ако го направи?

Дейзи изгледа Поаро все едно си е загубил ума.

— Защо тези думи трябва да ме накарат да помисля за нея? Напълно бях забравила за съществуванието й, докато вие не я споменахте.

— Не ви вярвам — спокойно отвърна Поаро. — Изобщо не намирам за правдоподобно, че не сте разбрали веднага, че тези две жени — в автобуса и в гостната ви — са една и съща жена.

Дейзи кимна.

— Разбирам защо не ми вярвате, но това изобщо не ми е минало и през ум, и това е истината. Да ви кажа ли защо изобщо не се сетих? Защото идеята, че непозната, която не знае нито името, нито адреса ми, ще се появи няколко дни по-късно мъртва в моята гостна… това е толкова абсурдно предположение, че ми се струва напълно невъзможно. А човек не обмисля невъзможното като вероятност.

— Умел отговор — отбеляза Поаро. — Поздравявам ви. Да видим ли дали този следващ въпрос ще изисква от вас същото ниво на творческо мислене?

— Колко още? — подхвърли отегчено Дейзи. — Нима ще останем затворени в тази стая вечно?

— Non, pas du tout.[37] Скоро ще бъдете освободени от пленничеството си.

— Много добре, тогава да приключваме.

— Както разбрах, преди да открадне парите, мосю Прауд два пъти ви е помолил да станете негова жена. Отказали сте му и двата пъти. После, в деня, когато родителите ви пишат на Франк, за да предложат rapprochement, помирение, вие изпращате телеграма на мосю Оливър, в която му предлагате брак. Има ли връзка между тези две неща? И защо сте променили намеренията си и сте решили, че искате да се оженил за него в крайна сметка?

— О, винаги съм знаела, че един ден ще се омъжа за Оливър. Просто не биваше да го направя прекалено бързо, ако исках той да ме желае лудо. Не бихте разбрали, мосю Поаро — не сте жена. Но след кражбата и Франк, и всичко останало, ами… бях прекалено уплашена от татко и майка, за да посмея да се доближа до Оливър. Мислех си, че това е краят, но грешах. Когато чух, че татко е писал на Франк и възнамерява да му прости всичко… — Тя сви рамене. — Родителите ми едва ли биха могли да се противопоставят на женитбата ми с Оливър след това, нали така?

— Може ли да ви попитам…? — започна Поаро.

— Можете — отвърна Дейзи с широка усмивка. Несъмнено беше доволна от отговора си и очакваше с нетърпение следващия въпрос.

— Когато Хелън Актън призна за убийството на Франк, защо не казахте нищо? Защо не казахте пред всички тогава, че вие сте го блъснали?

— Какъв абсурден въпрос. — Тя се изсмя, макар в гласа и да долових известно напрежение. — Появи се Хелън, втурна се надолу по стълбището, крещейки „Оливър, аз го убих, аз го убих“. Беше просто идеално. Хелън, по някаква непонятна причина, изглеждаше твърдо решена да поеме вината, затова просто си спасих врата и я оставих да прави каквото иска. Ако смятате да ме попитате защо по-късно си признах, мосю Поаро, отговорът би трябвало да е очевиден: бях достатъчно глупава да ви разкажа истината в автобуса. След това вие се оказахте в дома ми, когато се прибрах… Стори ми се подходящ момент да разкрия всичко.

— Non — каза тихо Поаро. — C’est incroyable[38]. Ако сте искали да спасите врата си, както се изразихте, защо да убивате брат си по този начин и в този момент — когато Оливър Прауд, Пърси Симли и Годфри Лавиолет са във вестибюла под вътрешния балкон?

Помислих си, че е страхотно добър въпрос — за Дейзи, Хелън или който в действителност беше убил Франк Девънпорт. Защо го е направила по толкова публичен начин, пред толкова много свидетели?

— Хелън Актън също би следвало да е присъствала и да е станала свидетел на това, което сте направили — продължи Поаро, — в противен случай не би могла да се спусне по стълбището immediatement и да каже на мосю Прауд, че именно тя е блъснала и убила Франк. Мадмоазел, ако наистина сте убили брат си, както се опитвате да ни накарате да повярваме, тогава на Поаро му се струва, че трябва да сте планирали убийството да стане пред всички тези хора. Въпросът е, защо бихте го направили?

— Ще оставя на вас да го разгадаете — отвърна мрачно Дейзи. Доброто й настроение се беше изпарило.

Поаро кимна.

— И ще го сторя — отвърна той. — Не се страхувайте. Съвсем скоро ще знам какво е станало и защо е станало. А сега, време е да отида с Пърси Симли до „Кингфишър Вю“. Кечпул, вие ще останете в тази стая. Всички останали са свободни да излязат — от гостната, не от къщата.

Изчаках, надявайки се на обяснение, защото тези нови нареждания не ми бяха по сърце. След като бяхме стояли натъпкани толкова дълго в тази стая, жадувах за глътка свеж въздух.

— Един по един, всеки от вас ще влезе тук и ще опише на Кечпул точните си движения в деня, когато Франк Девънпорт е умрял — каза Поаро. — Ясно ли е? От огромно значение е да имаме пълно и вярно описание на действията ви в деня 6 декември миналата година от всеки един от вас. Сидни Девънпорт също трябва да даде своя отчет. Ако опита да се измъкне от това задължение, не го щади, Кечпул.

Тази история с всяка изминала минута ми изглежда все по-зле. Когато опре до конфронтация, способностите ми в най-добрия случай са неубедителни. Поаро го знаеше отлично и бих му напомнил този факт, ако двамата с Пърси Симли вече не се бяха отправили към „Кингфишър Вю“.

Глава 13

Леля Хестър

Не придружих Поаро до „Кингфишър Вю“, поради което не станах свидетел от първа ръка на нито едно от събитията, които предстои да опиша. Но тъй като Поаро по-късно обрисува сцената пред мен с такива живи краски, имах чувството, че съм бил там, и се надявам, че разказът ми тук ще отрази всичко също толкова живописно.

Първото нещо, което приятелят ми забелязал, било, че къщата на Хестър и Пърси Симли е по-внушителна от „Малкото ключе“ във всяко едно отношение. Била по-привлекателна отвън, с много по-впечатляващи градини и разположена в по-усамотена местност на имението „Кингфишър Хил“. Очевидни били баланс и пропорции, чувство за хармония в интериора. Макар да му се струвало недотам честно да отбелязва плюсове и минуси в това отношение, Поаро не можел да не забележи, че преддверието на „Кингфишър Вю“ било лишено от опасни височини, от които човек би могъл да бъде бутнат.

Когато двамата с Пърси Симли пристигнали, един английски сетер се спуснал да ги посрещне. Кучето било бяло с оранжеви уши, цялото осеяно с оранжеви лунички (въпреки че едва ли точно така човек би описал един сетер) и направило няколко опита да захапе облечената в ръкавица ръка на Поаро по един съвсем сърдечен начин. Не било нападение, по-скоро искало да ръфне приятелски този вълнуващ нов посетител.

Довлякло се и второ куче, докато Пърси Симли се опитвал да убеди първото да остави Поаро на мира. Второто куче било по-високо и по-тежко от подскачащото и също било от породата английски сетер — бяло, на тъмносиви петна, които според Поаро му придавали вид на далматинец, измислен от човек без чувство за дисциплина.

Хестър Симли, която се появила след тях, била дребна, костелива жена с очила, а главата й покривали гъсти къдрици бяла коса. Поаро преценил, че е на около шейсет години. Говорела и се движела много бързо. Веднага щом приключили с представянето, тя се впуснала в приказки:

— Радвам се да се запозная с вас, мосю Поаро. Разбира се, познавам работата ви. Какво ви води в „Кингфишър Хил“? Е, няма съмнение, че ще ми кажете всичко след минутка. Пърси, вземи палтото му. Вземи и шапката му. Стерлинг, имай търпение. Виждам, че сте се запознали с момчетата, мосю Поаро — Стерлинг е този, който ви тормози. Не се притеснявайте, няма да ви ухапе. Не мисля, че харесва вкуса на ръкавицата ви. Кожени са, нали? Стерлинг не обича миризмата на кожа. Няма значение, нямаше как да го знаете. Почакай малко, Стерлинг! Пърси, вземи ръкавиците му. Сложи ги в джоба на палтото му. Стерлинг иска само да захапе леко ръката ви, мосю Поаро. Това е неговият начин да каже здравей и да ви покаже, че иска да е ваш приятел. Веднага щом седнете, той ще забрави за ръцете ви и хубавичко ще оближе лицето ви! Не е стеснителен като по-големия си брат, Паунд! Паунд, ела тук и поздрави госта ни. Той е прочут детектив и е разкрил много убийства — нали така, мосю Поаро? Кой знае кога пак ще ни посети някой толкова известен като вас. Ако бях на твое място, Паунд, щях да последвам примера на малкия си брат и да се възползвам по най-добрия начин от тази възможност.

Сетерът Паунд не мислел, че един знатен гост е нещо, за което си струва да се вълнува. Проснал се на пода и започнал да ближе предната си лапа.

— Нарекли сте кучетата си Паунд и Стерлинг? — казал Поаро. — По имената на вашата британска валута?

— Така е — отвърнала със страст Хестър Симли, все едно не само отговаря на въпроса, но и подновява клетвата си за вярност. — Онези глупаци, които ни управляват, ще се погрижат да ни лишат от златния стандарт, ако някой не ги възпре. Това е ужасно. Казват, че паундът не може да върне стойността си, и няма съмнение, че е така благодарение на техния идиотизъм, но аз виждам нещата съвършено ясно, мосю Поаро: щом нямаш способности, когато става дума за фискални въпроси, тогава не се завирай да решаваш фискални въпроси! Но съм сигурна, че едва ли сте дошли тук, да ви разправям как бих организирала делата на тази велика страна, ако аз бях правителството.

— Уверен съм, че бихте свършили отлична работа — казал й Поаро.

— О, наистина бих — съгласила се тя с него, докато го въвеждала в гостната. — Категорично. Когато аз се заема да свърша някаква работа, аз наистина я върша добре, ето защо ще се постарая да отговоря на вашите въпроси максимално точно. Не се съмнявам, че искате да ме разпитате за всичко около убийството на младата жена в „Малкото ключе“?

Кучетата ги последвали в гостната. Стерлинг седнал, дишайки ентусиазирано до стола на Поаро, но проявил милост и не опитал да оближе лицето му.

— Мосю Поаро иска да знае къде съм бил, когато е извършено престъплението, лельо Хет — обадил се Пърси. — Казах му, че съм бил с теб.

— Той беше с мен, мосю Поаро. Може и да си помислите, че бих го казала дори да не беше вярно, но аз не бих го направила. Хората трябва да се изправят пред последствията от действията си, независимо дали са ни кръвни роднини, или не. Пърси Симли, ако нарушиш някога закона, ще те докладвам право в полицията, племенник или не!

— Знам, лельо Хет.

На Поаро му се сторило, че Пърси вече много пъти е отговарял на това твърдение с точно тези думи.

— Значи това е всичко, което искате да знаете? — запитала Хестър Симли. — Сигурна съм, че не е, тъй като младата жена, убита в „Малкото ключе“, едва ли е първата, която има подобна съдба в онази къща. Пърси, върви да направиш чай или кафе! Какво ще предпочетете, мосю Поаро?

— Кафе, ако обичате. Права сте. Бих искал да ви попитам и за убийството на Франк Девънпорт.

Готвел се да каже още нещо, но Хестър Симли вече се била впуснала в отговора и отговорът й бил доста дълъг.

— Не знам нищо за убийството на Франк Девънпорт, като изключим това, което всеки знае: годеницата му Хелън Актън си е признала и ще бъде обесена, и казала на полицията, че причината, поради която го направила, била, че се е влюбила в Ричард Девънпорт. Глупости! Ако жена, сгодена за Ричард, твърди, че се е влюбила във Франк, изобщо не бих се затруднила да го повярвам, но обратното просто няма как да се случи. Така че какъв е истинският мотив на Хелън Актън? Това трябва да откриете, мосю Поаро. Нали, Стерлинг? Точно така! О, да не би да сте от ония хора, които не обичат да ги ближат по лицето? Той го прави съвсем за кратко. По-лесно ще е, ако не се съпротивлявате.

Сега, това, което може би не знаете, е, че в деня, когато Франк беше убит, рано сутринта имаше нещо подобно на масово преселение от „Малкото ключе“ към нашата къща. Ричард, Дейзи, Годфри и Върна, всички се появиха тук към девет и половина сутринта. Сидни и Лилиан настояли да опразнят къщата и да я оставят на тяхно разположение за церемонията по великото посрещане на Франк — е, можеха да си спестят всички тези усилия, ако просто не го бяха изпъдили от семейството на първо място. Някои хора са си глупаци! Синът ви краде от вас и вие не съобщавате в полицията — защитавате го от закона — като в същото време се отричате от него? Питам ви, какъв е смисълът в това? Никакъв! Аз бих направила точно обратното.

Тя спряла, за да си поеме дъх и Поаро се възползвал.

— Моля ви, разкажете ми всичко, което е станало в онзи ден. Казахте, че Ричард и Дейзи Девънпорт, и двамата Лавиолет са пристигнали половин час след девет, Мосю Оливър Прауд не е бил с тях?

— Не, той беше в Лондон. Пристигна малко преди два часа следобед и изрази недоумението си от ситуацията. Меко, имайте предвид. Не заплашваше с революция или нещо подобно. Не би посмял — Дейзи го въртеше на малкия си пръст. Просто каза, че не разбира защо трябва всички да чакат тук, докато Сидни или Лилиан ги поканят обратно в „Малкото ключе“. Беше тактичен, но стана ясно, че намира цялата ситуация за изключително мелодраматична и нерационална, а когато той каза това, Дейзи побесня и започна да му крещи, че нямал право да критикува семейството й, на което още не бил член дори и чрез брак, а и никога нямало да стане, ако продължавал да говори такива неща. Тирадата й беше злобна и безжалостна — ти много се притесни, нали, Паунд? Разбира се, беше напълно обяснимо, като човек се замисли.

— Моля…?

— Франк липсваше ужасно много на Дейзи и Оливър. Представете си какво мъчение е да знаят, че той вече е в „Малкото ключе“, а на тях въпреки това не им е позволено да го видят. Не че някой беше казал на Оливър, че той не може да се види с Франк, но приятелството им беше приключило, това поне беше сигурно… — Тя млъкнала. — Забравих за какво говорех.

— Говорехте…

— О, да… казвах ви, че Дейзи и Оливър едва ли могат да бъдат винени, че изпуснаха парата. И двамата трябва да са били в състояние на нервна възбуда от перспективата за предстоящата среща с Франк и неприятното задължение да чакат, наложено им от онзи грубиян Сидни Девънпорт. Противен човек. Дейзи прилича на него. Самата тя може да се държи доста противно. Обича да командва всички и не се страхува от почти нищо, но се страхува от Сидни.

— Трябваше да я чуеш тази сутрин, лельо Хет — прекъснал я Пърси. — Тя каза на Сидни точно какво си мисли за него. Сякаш наистина искаше да го смаже.

— Не говори, докато аз говоря, Пърси.

— Но ти не спираш да говориш, лельо Хет.

— Може би Дейзи най-накрая е победила страха от баща си — продължила Хестър. — Браво на нея, ако е така. Но със сигурност в деня на смъртта на Франк, тя все още се страхуваше от баща си, затова се нахвърли върху горкия Оливър с такава ярост. Знаеше, че той е напълно прав да намира ситуацията за нелепа — всички седяха тук и чакаха като глупаци без никаква смислена причина — и гордостта й не можеше да го понесе. Беше прекалено горда и суетна, за да каже просто — „Знам, че изискванията на баща ми са неприятни, но се страхувам да му се противопоставя“, затова си го изля на Оливър, който, без да иска, привлече вниманието й върху собствената й слабост и сляпо послушание. Много хора не се срамуват от своите страхове, мосю Поаро, но не и Дейзи. Подчинението й пред Сидни я изяжда отвътре, виждам го.

Поаро отворил уста, което Хестър Симли приела като знак да ускори собствената си тирада.

— Повечето хора си умират от желание да се плашат от едно или друго. О, знам, че те самите не виждат нещата по този начин. Те биха казали, че уважават общоприетите правила или че щадят чувствата на другите. Глупости! Това са страхливци, които представа нямат от свобода. Обаче не знам защо говорим за тези хора, като всъщност трябва да говорим за Дейзи, която е тяхна пълна противоположност. Тя иска и винаги е искала да живее свободна, без никакви страхове. И все пак, по жестока ирония на съдбата, е дъщеря на Сидни Девънпорт. Пърси, ти трябваше да си дете на Девънпорт. Щеше да си много добър. Защо още не си донесъл кафето?

— Ох, съвсем забравих — възкликнал Пърси и побързал да изпълни заповедта й, като излязъл и затворил вратата след себе си.

— Не е голям умник — обърнала се Хестър към Поаро. — Та какво…? А, да, искахте да знаете какво е станало в деня, когато Франк беше убит. Мога да ви разкажа само това, което стана тук. Дейзи все още кастреше Оливър, когато пристигна Уини — Уини е прислужницата на Девънпорт. Напомнете ми да ви кажа нещо важно за нея. Сидни я пратил тук да каже на всички, че най-сетне могат да се върнат в „Малкото ключе“, което повечето от тях веднага направиха, но не и Оливър. Дейзи му беше толкова ядосана, та му каза, че не е добре дошъл да я придружи до тях. Горкото момче! Не мисля, че бях единствената, която го съжали. Годфри Лавиолет веднага предложи да поиграят малко голф и тримата тръгнаха към игрището: Годфри, Оливър и Пърси. Паунд, Стерлинг и аз останахме тук, нали така, момчета? Подремнахме малко. После, след около час и половина голфърите се върнаха. И Пърси заведе момчетата да потичат малко в гората.

Виждайки въпроса, който вече се изписвал на лицето на Поаро, Хестър казала:

— Не Годфри и Оливър. Едва ли бих описала Годфри Лавиолет като момче, въпреки неговата странно гладка кожа, която сякаш никога не се сбръчква. Имах предвид кучетата. Моите момчета.

Тя протегнала ръка и погалила Паунд, който се претърколил на гръб и размахал крака във въздуха. Стерлинг, сякаш забелязал неравномерното разпределение на вниманието, се изправил и побутнал Поаро с предната си лапа. Поаро изчислил, че не може да рискува да го погали, освен ако не иска да бъде облизан, което категорично не желаел.

— А сега нещото, за което с положителност ще искате да знаете, ако се интересувате от семейство Девънпорт, е разговорът, който се състоя между Годфри и Оливър същия следобед, докато Пърси беше навън, и след като бяха играли голф. Трябва да ми напомните да ви разкажа всичко за него, както и за Уини Лорд. А след това… ами, не съм сигурна, че ще мога да ви предложа някаква друга помощ. Вие очевидно не вярвате, че Франк е бил убит от годеницата си Хелън Актън — не, не вярвате, в противен случай нямаше да разпитвате за движенията на всички в онзи ден, — но ако мислите, че някой друг е убил Франк, мога да кажа само, че съм сигурна в правотата ви и че може да е бил всеки. Абсолютно всеки. Имам предвид, очевидно е, че не е бил никой от двамата Лавиолет. Но…

— Защо това е очевидно? — попитал Поаро.

— Моля ви, говорех! — въздъхнала Хестър Симли. — Сега трябва да прекъсна потока на мисълта си, за да ви отговоря. Очевидно е, защото Годфри и Върна са почтени, сърдечни хора. Много ги харесвам. Никога не биха убили някого. Докато всеки от семейство Девънпорт може да го направи, защото са или тирани, какъвто е случаят със Сидни, или личностите им са толкова деформирани от живота с един тиранин, че е напълно възможно у тях да са покълнали всякакъв вид разрушителни семена. Виждам, че имате и друг въпрос към мен. Може да го зададете.

Поаро нямал никакво желание да запълни блаженото, неочаквано мълчание с думи, но казал:

— Моят приятел инспектор Кечпул… беше изненадан, когато Хелън Актън описа Върна Лавиолет като мил човек. Трябва да призная, че и аз бях малко изненадан.

— Тогава и двамата сте глупаци — подхванала Хестър. — Върна е един от любимите ми хора. Човек едва ли може да срещне по-добра, по-внимателна жена. Знаете ли как се запознахме? Не, разбира се, откъде бихте могли да знаете. Ще ви разкажа. Годфри и Върна притежаваха „Малкото ключе“, макар в онези дни къщата да се казваше „Кингфишър Рест“ — далече по-подходящо име и Комитетът на имението наистина трябваше да забрани на Сидни да го промени. Пет пари не давам, че идвало от перото на Чарлс Дикенс! От там идва и чичо Пъмбълчук. Как бихте се чувствали, ако някой от съседите ви нарече къщата си „Чичо Пъмбълчук“?

Изглежда, очаквала отговор. Запазвайки сериозен вид, доколкото му било възможно, Поаро казал:

— Разбирам, че първоначалното намерение на семейство Девънпорт е било да купят тази къща?

— Така беше. Бяхме се договорили за всичко. И тогава те откриха, че семейство Лавиолет искат да продадат „Кингфишър Рест“ и Годфри им предложи добра цена. Разбира се, мисля, че всъщност той отчаяно се нуждаеше от пари, защото наистина, как иначе би им продал къщата за толкова под истинската й стойност? Беше сделка, която само глупак би отказал, независимо че тази къща е много по-приятна в естетическо отношение, отколкото „Чичо Пъмбълчук“, както отсега нататък ще наричам къщата на семейство Девънпорт.

Във всеки случай, ето как Върна и аз станахме приятелки — продължила леля Хестър. — Бяхме съседи в имението от известно време, но не я познавах много добре. След като Сидни реши да купи тяхната къща вместо моята, тя дойде да ме види. Да се извини и да се увери, че всичко ще е наред. Беше невероятно приятна и мила и предложи да ми помогне да намеря купувач за тази къща. Казах й „Не, благодаря“. Виждате ли, мосю Поаро, беше станало нещо странно — в момента, когато Сидни Девънпорт ми каза, че вече не иска да купува къщата ми — в същата секунда, когато думите излязоха от онази негова противна уста на гаргойл — разбрах, че не искам да продавам къщата си нито на него, нито на друг. Чувайки го да изрича толкова пренебрежително, че не желае да живее тук, ме накара да осъзная, че всъщност аз искам.

Последвали още няколко минути, в които Хестър Симли му обяснила защо „Кингфишър Вю“ е по-добра от всяка друга къща, която била виждала. (Поаро ми спести тези подробности.)

Веднага щом успял да се добере до думата, Поаро попитал:

— Възможно ли е да има друга причина семейство Лавиолет да пожелаят да продадат къщата си? Причина, която няма нищо общо с парите?

— Предполагам, че е възможно, макар да не мога да се сетя каква би могла да е.

— Имаше ли някакви промени в имението наскоро, преди те да решат да продават?

— Никакви. Нещата рядко се променят в „Кингфишър Хил“, и слава Богу!

— А мосю Алфред Биксби и автобусната компания „Кингфишър“? — попитал Поаро.

— Какво за тях?

— Дали някои от живеещите тук не одобряват мосю Биксби и неговия бизнес? Вулгарността на синьо-оранжевите char-a-banc и използването на името „Кингфишър“?

— О, да, но това стана много преди Годфри и Върна да купят къща тук. Кичозността на мистър Биксби си е съществувала далече преди всички нас. Момент — Хестър Симли изправила рамене и побутнала очилата си по-нагоре на носа, — нещо наистина се промени в „Кингфишър Хил“, и то точно преди Годфри и Върна да решат да продадат къщата си — смени се пазачът на портите. Възразих изключително остро, но бях сама, и накрая трябваше да призная поражението си. Никой не беше на моя страна, с изключение на Лавиния Стент, а тя е повече от безполезна. Дори и Пърси реши, че нямам основание.

— Пазачът на портата? — попитал Поаро.

— Да, на входа на имението. Старият се пенсионира и на неговото място беше назначен нов — мъж с явно неподходяща външност. Не го ли забелязахте, когато пристигнахте? Целият е покрит с косми! С почти незабележимо чело. Косата му започва на не повече от инч над веждите. Неговият предшественик, старият пазач на портите, беше пълна негова противоположност — плешив като топка за голф и с почти незабележими вежди, — но винаги изглеждаше изискан, за разлика от този нов човек. А кой би могъл да протестира срещу една топка за голф? Не е по вина на новия, знам, и нямам нищо против плешивостта сама по себе си. И съм сигурна, че новият пазач е надежден и учтив служител — всъщност знам, че е, — но необходимо ли беше да го слагат точно на входната порта, та всеки да го вижда в момента, когато пристигне? Не можеше ли да го сложат някъде на по-малко публично място? На по-малко видимо място? На какво се подсмихвате, мосю Поаро? Мислите си, че съм смешна старица, задето ме интересуват подобни неща?

— Мисля си — отвърнал Поаро, — че благодарение на вас, парченцата от малкия ребус започват да се наместват по местата си. Тази история за новия портиер и за стария портиер, който бил като топка за голф — тя ми даде един отговор. Надявам се да последват още.

Хестър Симли се навела напред с интерес.

— Да не смятате, че старият портиер и новият са свързани с убийствата в „Кингфишър Хил“?

— Pas du tout…

Поаро не успял да каже повече, защото точно в този момент Пърси се появил, тромаво препъвайки се, обратно в стаята с кафе, сметана и захар, които едва се крепели върху треперещия поднос. И двете кучета скочили и започнали да лаят.

Обикновено шумът би подразнил Поаро, но личният триумф от умозаключението му го направил временно невъзприемчив към дразнители. Лавиния Стент — жена, чието име не бил чувал преди, и която почти със сигурност никога в живота си нямало да срещне — можела е била напълно безполезна за Хестър Симли, но била изключително полезна като информация за Еркюл Поаро.

След като освежаващите напитки били раздадени и Пърси излязъл със заръката да проведе няколко телефонни разговора от името на леля си, Поаро й напомнил, че имала да му казва нещо за Уини Лорд.

— А, да — казала тя. — Никой не я е виждал в „Кингфишър Хил“ от известно време. Вярно ли е, че вече не е прислужница на семейство Девънпорт?

Поаро потвърдил, че доколкото му е известно, това е вярно.

— Не беше там, когато двамата с инспектор Кечпул за първи път посетихме „Малкото ключе“, и Сидни Девънпорт каза, че за връщането й и дума не можело да става.

— Разбирам. Е, не знам какво е направила, та накрая да се окаже толкова нежелана, но знам, че може да е било от най-сериозно нарушение на задълженията й до нещо, абсолютно несъществено. Сидни и Лилиан отдавна й бяха вдигнали мерника, не заради нещо, което самата Уини е направила, а заради Дейзи.

— Моля ви, обяснете — подканил я Поаро.

— Разбира се, че смятам да ви обясня! — погледнала го свирепо Хестър Симли. — Как бихте могли да разберете какво имам предвид, ако не ви обясня? Наистина, мосю Поаро, може би ви е станало навик да общувате с хора, на които им липсва дар слово и способност да разбират, или пък ви разказват само половината история…

— Навик ми е единствено да се опитвам да получа възможно най-много информация от хора, решени да ми кажат възможно най-малко.

— Ясно. Е, аз се опитвам да ви кажа възможно най-много, така че, моля ви, не ме прекъсвайте пак. След като Франк беше пратен да си събира багажа от Сидни и Лилиан, Дейзи много се сближи с Уини. Съвсем скоро двете станаха неразделни. Сидни и Лилиан бяха ужасени — тяхната дъщеря, една Девънпорт, изведнъж гъста дружка със слугиня? Не можеха да го понесат! Дейзи го знаеше и това само я накара да подчертава още повече приятелството си с Уини. Може да е нямала кураж да се противопостави на родителите си по въпроса за Франк, но никога не се е бояла да ги подлудява по много по-подмолни начини, стига да не може да бъде доказано черно на бяло, че това е истинското й намерение.

Мисля, че беше решила да превърне Уини в своя нова по-малка сестра, след като Сидни и Лилиан й бяха заповядали да загуби брат — продължила леля Хестър. Имало е много кикотене в спалните и на двете по цяла нощ, а понякога Дейзи помагала на Уини в кухнята. Имало и пътувания до града и ходене на театър, подаръци, споделени тайни — дори тайни думи и кодове според Върна. В случай че се чудите, знам за всичко това, защото Върна ми го разказа. А работата е там, че Дейзи е изключително умна. Знаела е, че Сидни и Лилиан зависят изцяло от Уини и не биха си позволили да я уволнят.

— Но са го направили, уволнили са я — отбелязал Поаро.

— Това стана по-късно — побързала да каже Хестър, — когато Дейзи решила да вземе Уини под крилото си. Тя била права в преценката си, защото по онова време Уини била смятана за човек от абсолютна важност за безпроблемното функциониране на домакинството в Девънпорт. Лилиан казвала, че прислужници като нея били една на хиляда. Двамата със Сидни вероятно не са изгаряли от желание да им се налага да започват от нулата и да обучават ново момиче, затова опитали да се държат по обичайния начин с Уини, но на четири очи с Дейзи тропнали с крак и й се разкрещели как в никакъв случай не трябва да се сприятелява с прислугата. Върна чула много подобни тиради. Не било трудно — Сидни не си дава труд да понижава тон, когато е ядосан. И Дейзи всеки път отговаряла — „Разбира се, татко, напълно прав си. Ще се опитам да съм по-добра в бъдеще“, и после продължавала да се държи с Уини по съвсем същия начин.

Сега, нека ви кажа и още нещо, мосю Поаро, възможно е Дейзи да е била самотна и да е тъгувала по Франк и това да е довело до пораждането на съвсем искрена привързаност към Уини, един вид заместител на брат й, но по мое мнение — и Върна е съгласна с мен — главната цел на нейното поведение е била да накара родителите си да страдат. Мисля, че е искала да им каже, без фактически да го изрече, „Вижте какво направихте. Изгонихте Франк и сега аз си направих сестра от вашата вярна прислужничка, и на вас ви е неприятно, нали? Трябваше да помислите за това преди, нали така?“ Разбийте ли какво имам предвид?

Поаро кимнал утвърдително, чувствайки се като ученик, подготвян от учителя си за важен изпит.

— Но всичко това имало обратен ефект върху Уини — продължила Хестър. — Не съм сигурна защо — може би заради напрегнатата атмосфера в „Малкото ключе“ и мисълта, че отчасти именно тя е причина за нея, — но качеството на работата й се влошило. Винаги изключително ефективна, весела и способна да изпълнява задълженията си по най-високите стандарти, тя станала мрачна, ненадеждна и бреме във всяко едно отношение. Макар да е имало и междинен етап.

Поаро отворил уста, за да попита какво има предвид с тези думи, но размислил и замълчал.

— В началото, както изглежда, Уини била толкова щастлива заради благоразположението на Дейзи, че започнала да занемарява някои от задълженията си просто защото вниманието й вече не било съсредоточено изцяло върху работата и. Била развълнувана, че е спечелила сестра в лицето на Дейзи, и загубила интерес към всичко останало. После, след като Франк умрял, работата и се влошила още повече и този път понижаването на стандартите било съпътствано от затваряне в себе си и разхождане наоколо с нещастен вид. Веднъж или два пъти дори не отишла на работа — изчезнала точно когато семейството разчитало на нея да сготви и да сервира закуска или вечеря — после се появявала без извинение или обяснение. Разбира се, може да е изживяла зле трагедията, но аз смятам, че е била по-нещастна заради реакцията на Дейзи към убийството на Франк, отколкото заради самото убийство.

— Как…?

— Мосю Поаро, ако ме питате как Дейзи е реагирала на смъртта на Франк, ще насъскам Паунд и Стерлинг срещу вас… Именно това беше следващото, което щях да ви кажа. Наистина трябва да се научите на търпение.

Хестър Симли отново се вторачила свирепо в Поаро и млъкнала за цели пет секунди. После казала:

— Дейзи беше съсипана след смъртта на Франк. О, всички бяха ужасно разстроени, но Върна каза, че трима го изживели по-тежко от останалите: Хелън Актън, Дейзи и Лилиан. Дълбокото нещастие на Дейзи извади жестокостта й наяве. И кой си го отнесе най-зле? Уини, разбира се — обожаващата я ученичка. Моята теория е, че Уини чак тогава е осъзнала, че не е означавала нищо за Дейзи. Разбрала е, че за Дейзи тя никога не е била нещо повече от начин да дразни родителите си. А сега трябва да ви кажа, че Върна не е съгласна с мен. Тя смята, че Дейзи искрено се е привързала към Уини, след като Франк е бил изгонен, докато аз мисля, че желанието да направи нещо — каквото и да е — само и само да накара Сидни и Лилиан да страдат, е било водещото. Убедена съм, че Дейзи използваше бедната Уини с една-единствена цел в ума си — Хестър въздъхнала.

— И след това, смазана от загубата на Франк, която идва толкова скоро след надеждата отново да се съберат, Дейзи започнала да преследва Уини по най-коварни начини, постоянно я критикувала, подигравала й се… И разбира се, качеството на работата на Уини в къщата се влошило още повече. Изобщо не ме изненада да науча, че е прекалила с пропуските и е получила заповед да се омита. Съмнявам се, че на Дейзи й е пукало много за това.

Поаро обмислил следващия въпрос, който искал да зададе, не го задал и изобщо не бил изненадан, когато Хестър му отговорила начаса.

— Което ме води до Оливър Прауд и разговора, който той проведе с Годфри тук, в тази стая, в деня, когато Франк беше убит. Щом Дейзи, Ричард и Върна заминаха заедно с Уини за „Малкото ключе“, Оливър остана тук неутешим. Годфри му каза да се стегне или нещо подобно и тогава той направо изля душата си. Аз се махнах, за да може двамата да си поговорят като мъж с мъж, макар, разбира се, да чух всяка дума. Не, няма да се извинявам за това, мосю Поаро. Това е моята къща и обичам да знам какво говорят хората в нея.

— Мосю Прауд е бил нещастен заради спора си с мадмоазел Дейзи? — осмелил се да попита Поаро.

— Това, със сигурност, но не беше само то. Чувстваше се ужасно виновен заради начина, по който се беше отнесъл с Франк, разбирате ли? Едно време двамата бяха неразделни. Като братя. Франк открадна пари от Сидни само за да спаси Оливър и болния му баща от бедност, а Оливър прие порите и съветите на Франк как точно да ги инвестира. Оливър с готовност влезе в бизнес партньорство с Франк — за училищата. Знаете за училищата, нали?

Поаро кимнал, че знае.

— Оливър беше доволен да се възползва от „криминалната дейност“ на Франк и от умната му глава, щом става дума за пари и бизнес — продължила Хестър Симли. — Но като приятел? Отряза го. Както каза на Годфри в онзи ден.

Франк му напомнял за всичко, което искал да забрави: за ужасния страх от финансова разруха и че баща му ще умре в нищета, за мълчаливото му участие в престъплението, но най-вече за неспособността му да се спаси сам. Чувствал се задължен на Франк и по-долу от него, а чувството за непълноценност заедно с всичко останало… е, достатъчно е да кажа, че от гледна точка на Оливър приятелството им не можело да продължава. Двамата продължили да общуват от разстояние, когато имало нужда, но повече не се видели. Оливър каза на Годфри, че не би могъл да понесе да се изправи лице в лице с Франк, така че нямаше нищо чудно в това, че се ужасяваше от предстоящата среща в „Малкото ключе“. Сега не би могъл да избегне Франк, нали така? Бил сгоден за Дейзи, а Франк явно вече е добре дошъл в семейството…

— Извинете ме! — Поаро бил твърдо решен да говори и готов да бъде скастрен за прекъсването, щом се налага. — Преди няколко минути казахте, че Франк е липсвал неимоверно много на мадмоазел Дейзи и Оливър Прауд. И поради тази причина мосю Прауд бил нетърпелив да отиде в „Малкото ключе“ възможно най-бързо, веднага щом се върне от Лондон, n’est-ce pas, вместо да бъде задържан тук? И все пак казвате и че се е боял от среща с Франк Девънпорт.

— Вие глупак ли сте? — отвърнала рязко Хестър. — Мислите, че двете неща не могат да са верни едновременно? Разбира се, че Франк е липсвал на Оливър. Отчаяно му е липсвал. Само да бяхте го чули как разказва на Годфри, щяхте веднага да разберете. Ниското мнение за самия него го е спирало да поддържа приятелството с Франк, а не липсата на добри чувства към Франк. През всичките тези месеци, когато не е можел да понесе мисълта да се види или да говори с него, той е искал нещата да са други и е чувствал липсата на отдавнашния си приятел най-остро. Но не е могъл да превъзмогне срама си.

— Разбирам — кимнал Поаро. — И щом веднъж станало ясно, че сега не му остава друго, освен да се срещне лице е лице с Франк…

— Знаеше, че ще е изключително неловка среща, но също и че е неизбежна, затова искаше да приключи с нея възможно най-бързо — довършила Хестър. — Най-лошото от всичко, каза той на Годфри, било, дето знаел, че Франк ще му прости без никакво колебание. Това щяло да го накара да се чувства още по-засрамен. Да не говорим за терзанията му с Дейзи. Тя беше толкова развълнувана от връщането на Франк, а това караше Оливър да се чувства леко забравен. Подсилваше чувството му за малоценност. „Тя го обича повече, отколкото обича мен“, каза той на Годфри. „Винаги ще е така.“ Сигурна съм, че няма нужда да ви го казвам, мосю Поаро, но бих ви посъветвала да разпитате много подробно и Уини Лорд, и Оливър Прауд.

— Интересно предложение — уклончиво казал Поаро.

— Ще бъде много глупаво от ваша страна да пренебрегнете съвета ми — настояла леля Хестър. — В деня на завръщането на Франк в семейния дом и Уини, и Оливър със сигурност напълно ясно са осъзнали, че чувствата на Дейзи към тях са нищо в сравнение с нейната обич към по-големия й брат. Как би могъл всеки от двамата да се надява да задържи вниманието й дори за момент, щом Франк е наблизо? Ревността е силен мотив за убийство, мосю Поаро. Сигурна съм, че няма нужда да ви го казвам.

— Мосю Прауд каза ли на мосю Лавиолет нещо друго, което да ви се струва важно? — попитал Поаро.

— Не точно. Само продължи да говори неща от същия род — самосъжаление, срам. Изглежда, искаше да признае всичко, всяка минала грешка, все едно Годфри беше свещеник или нещо подобно! О, и умоляваше Годфри да не казва и думичка от това на Дейзи.

— Какви минали грешки, мадам?

— Всички жени, които са се държали зле с него, всички, с който той се е държал зле. Имаше едно момиче, което го мамило с месеци, твърдейки, че няма семейство и живее бедно, а накрая Оливър разбрал, че е член на датското кралско семейство. Почувствал се като най-големия идиот, задето й повярвал.

— Датското… кралско…

— А после някаква, с която се държал по един безпринципен и нехристиянски начин — точно това бяха думите му. Имаше предвид секс, разбира се. Открих, че младите хора изпитват странна неохота да изрекат думата. Не мога да си представя защо, това е просто дума. Във всеки случай, Оливър обвинил момичето за безпринципната постъпка, когато вината била точно толкова и негова и сега се чувстваше ужасно виновен и засрамен.

— Същият модел както с Франк — отбелязал Поаро.

— Напълно — съгласила се Хестър. — Оливър също го осъзнаваше. Признаваше и ненавиждаше собственото си лицемерие. Горкият Годфри, не мисля, че знаеше какво да му каже. Оливър щеше да направи далеч по-добре да беше се изповядал пред мен, разбира се, но кой мъж на неговата възраст иска да разтовари бремето си пред една възрастна жена? Особено пък за нещо толкова срамно като да постави една млада жена в деликатно положение и после да я обвини, и да я зареже?

— Имало е бебе? — попитал Поаро, веднага бил нащрек. Това е интересно, помислил си той.

— Не мисля, че се е стигнало дотам — Хестър му хвърлила многозначителен поглед. — Разказът на Оливър стана прекалено смътен в този момент, но все пак каза, че докторът от „Харли Стрийт“, който тогава се грижел за умиращия му баща, не пожелал да помогне, макар че лесно би могъл. В един момент Оливър го наричаше омразен човек, а в следващия вече се обвиняваше за собственото си ужасяващо поведение и хвалеше неговата мъдрост и правилна преценка. Свестен доктор, казвам аз, след като не е помогнал на Оливър и приятелката му да се отърват от бебето! Докторите трябва да спасяват живота, а не да го приключват, когато едва е започнал.

— Какво е станало с жената и бебето? — поинтересувал се Поаро.

— Оливър не каза, не точно. Нека да се изясня: дори не е казал с толкова много думи, че е имало бебе. Нито каза, че са се отървали от него, но беше напълно ясно, че са го направили. Когато разполага с необходимите ресурси, човек винаги може да намери съмнителен доктор да свърши желаното. Във всеки случай след това Оливър се е отнесъл жестоко е момичето и повече не е имал нищо общо с нея… и освен ако не лъжеше Годфри, което не го мисля, той се чувстваше ужасно за всичко, точно както се чувстваше ужасно и за поведението си към Франк. Моята теория, мосю Поаро, е, че всички грешки от миналото на бедното момче са започнали да се прескачат в ума му по един безумен начин заради притеснението му пред перспективата да види Франк отново. Презрението му към самия себе временно е станало неконтролируемо. Очевидно Годфри не беше на висотата на задачата да го накара да се почувства по-добре. Най-доброто, което успя да измисли, беше предложението за малко голф. Не знам — вероятно това върши работа при мъжете, но мен категорично не би ме накарало да се почувствам по-добре. Да удряш една малка топка напред-назад с онези смешни стикове часове наред! Това е най-нелепата загуба на време.

— Дали Оливър Прауд случайно не спомена името на доктора на баща си? — попитал Поаро. — Онзи, който отказал да помогне с… решаването на проблема?

Очаквал Хестър Симли да отговори отрицателно и бил приятно изненадан, когато тя отговорила:

— Да, спомена го. Помня го, защото в началото помислих, че Оливър постоянно говори за него като за Е. Ф. Грейв — инициали Е. Ф. и презиме Грейв. Но ударението беше различно всеки път, когато го изричаше и скоро осъзнах грешката си. Беше Ефгрейв — странно име. Обаче сега се сетих, че имам лондонския телефонен указател. Да погледнем ли в него? Макар че не знам как точно се изписва и не съм сигурна как си мислите, че старият доктор на бащата на Оливър Прауд може да ви помогне да разрешите някое от вашите две убийства.

— Моля ви, нека погледнем в указателя.

Хестър Симли се изправила на крака много по-бавно, отколкото Поаро смятал за възможно.

— Последвайте ме. Никакви бързи движения, моля, или ще събудите момчетата. Имат нужда от своята следобедна дрямка, в противен случай ще са кисели цяла вечер.

На Поаро му били нужни няколко минути, докато се добере на пръсти до вратата на гостната. Когато стигнал там, нещо, което забелязал върху близък рафт, го спряло така внезапно, все едно се е блъснал в стена. Това, което привлякло окото му, било книга или по-скоро заглавието: „Среднощна сбирка“. Съвпадението да я намери тук, било достатъчно изненадващо, но още по-изненадващо за Поаро било името на автора.

— Sacre tonerre![39] — промърморил той.

После се усмихнал. „Сега, най-сетне ще мога да напредна бързо, помислил си той. Трябва да намеря Кечпул. Има много работа, която трябва да се свърши“. Хвърлил виновен поглед към Паунд и Стерлинг, да не би мислите му да са достигнали до мозъка на кучетата и да ги събудят от дрямката.

Глава 14

Поаро прави списък със задачи

— И така? — Едва не се задавих, опитвайки се да избегна поглъщането на вода… — Попитахте ли Хестър Симли как книга, принадлежаща на Дейзи Девънпорт, се е оказала в нейната къща?

Плувах в знаменития плувен басейн на Виктор Марш в имението „Кингфишър Хил“. Поаро вървеше успоредно с мен по тревата — 65 фута в едната посока и 65 фута обратно — и си говорехме, докато плувам. Беше предложение на Поаро — „за да не губим време заради водните ти занимания, Кечпул“.

Опитах да го убедя да поплува с мен, но той отказа, изтъквайки, че водата е леденостудена. Не беше, басейнът се отоплява до температура, която е напълно поносима, стига да не стоиш неподвижно вътре. Смятах за забележително, че разполагам с целия басейн само за себе си, но не можех да плувам бързо, както би ми се искало, и трябваше да намаля темпото, за да съответства на крачките на Поаро. Както И да е, всъщност си беше много освежаващо, независимо от скоростта. Няма нищо по-хубаво от плуването на открито със свежия въздух и водата в лицето ти.

— Наистина трябва да опиташ, Поаро — тъкмо му казах преди секунди, — безценно е за прочистване на мислите.

— Мисълта ми няма нужда от прочистване — отвърна тон, — и ако ти не можеш да кажеш същото за себе си, в бъдеще трябва да се посветиш не на лудуване във водата като някакво куче, а на подреждането на мислите си по-внимателно, със съответния ред и метод. Не съм ли ти го казвал винаги, Кечпул?

След малко продължи:

— Разбира се, че попитах за книгата, Кечпул. Защо обаче реши, че именно екземплярът на Дейзи Девънпорт на „Среднощна сбирка“ се е озовал в „Кингфишър Вю“? Не беше той, а беше бройка, подарена от Дейзи на Върна Лавиолет. Върна я прочела, харесала я и после я дала на Хестър Симли.

— Значи Дейзи я е получила като подарък и след това я е дала като подарък — казах, опитвайки се, докато говорим, да следя колко дължини съм направил в басейна. Беше ми трудно да броя и да приказвам едновременно.

— Подарила я е не само на Върна Лавиолет — отвърна Поаро. — Според Хестър Симли, дала е екземпляр и на Оливър Прауд, след като той приел предложението й за брак. Когато я подарила на Върна, казала, че това е най-любимата й книга на този свят. Казала й — „Подарявам тази книга на всички най-важни хора в моя живот“. Прочетох няколко части от нея преди малко: изглежда доста интересна история за едно крайно неприятно и дразнещо семейство.

— Нищо чудно, че Дейзи Девънпорт я харесва толкова много! — възкликнах аз.

— Кажи ми, Кечпул, защо реши, че мадмоазел Дейзи, освен дето е подарила книгата „Среднощна сбирка“, я е получила също и като подарък?

Спрях да плувам и го изгледах. Сигурен бях, че не е забравил.

— Тя ти го е казала, докато седеше до нея в автобуса. Тя ти каза, че екземплярът от книгата, който носи със себе си, онзи, който се вбеси, че съм погледнал, й бил всъщност подарък от… И тогава спряла, преди да ти каже от кого е този подарък.

— Прав си за всеки детайл. Не е ли поразително?

— Кое, че първо са й я подарили, и после, очевидно толкова й е харесала, че е започнала да я подарява и на други? Не виждам нищо забележително в това, Кечпул. Това, което ме интересува много повече, е името на автора. Как можах да не го прочета! Трябва да е бил на корицата, точно под заглавието.

Първото, което Поаро ми каза, като се видяхме след посещението му при Хестър Симли, беше:

— Няма да повярваш, Кечпул, като ти кажа името на автора на „Среднощна сбирка“. Книгата е написана от жена на име Джоан Блайт! Да, уверявам те, напълно сериозен съм.

Отговорих почти веднага:

— Чудя се дали това не е причината нашата Джоан Блайт да се стресне толкова, когато в автобуса ме чу да изричам „Среднощна сбирка“? Не беше споменала, че е написала или издала книга, а изведнъж аз изтърсвам заглавието й. Можела си е помислила… ами, не знам какво може да си е помислила, но разбирам как това може да я е разтърсило някак.

— Каза ми, че била ужасена, не просто леко стресната — напомни МИ Поаро. — Освен това приемаш, че Джоан Блайт от автобуса е същата Джоан Блайт, която е написала книгата. Няма причина за такова предположение, Кечпул.

— Все тая, съвпадение от такъв порядък… невъзможно е! Имаме два варианта — или Дейзи пътува с екземпляр от „Среднощна сбирка“ и случайно седи до жена, която е авторка на същата тази книга, или — още по-невероятно — Дейзи седи до жена, която не е авторка на книгата, която тя чете, но е със същото име като авторката на книгата.

— Кечпул, Кечпул — въздъхна Поаро, — още ли не виждаш това, което е толкова ясно?

Изведнъж го видях, или поне си помислих, че го виждам.

— Джоан Блайт може да не е било истинското име на жената от автобуса — възкликнах. — Не е искала да ни каже истинското си име. Видяла е книгата на Дейзи, видяла е името на авторката и ни е казала, че се нарича Джоан Блайт, което е фалшиво име.

— Понякога ме отчайваш, приятелю — отвърна Поаро. — Може да е избрала Джоан Блайт за фалшиво име, след като го е видяла върху книгата на мадмоазел Дейзи, но… как може да видиш това, а да не виждаш останалата част от картината?

Потопих глава под водата и заплувах бързо към далечния край на басейна, после обратно до мястото, където стоеше Поаро, все още чакайки ме. Подадох глава на повърхността и казах:

— Жената в гостната на семейство Девънпорт със смазаната до неузнаваемост глава… беше ли Джоан Блайт от автобуса, както предполагам трябва да я наричам отсега нататък, за да я различаваме от Джоан Блайт авторката, или не беше?

— Официално тя още не е…

— … идентифицирана. Знам. Независимо от това, ти имаш предположение. Смяташ, че знаеш коя е.

— Искаш да те включа в моите предварителни размишления, n’est-ce pas? — каза Поаро. — Много добре. Да, мъртвата жена е, както ти я нарече, Джоан Блайт от автобуса. Истинското й име не е Джоан Блайт и тя категорично не е авторката на „Среднощна сбирка“.

— Тогава коя е?

Поаро се усмихна.

— Скоро, приятелю, ще бъда в състояние да ти разкажа всичко, което желаеш да знаеш. В момента съм много близо до пълното подреждане на различните парченца от този ребус. Обаче преди това има няколко неща, които трябва да направя, както и още няколко, които ти трябва да направиш.

— Така си и знаех — промърморих, мислейки си не за първи път какъв късмет е, че шефът ми в Скотланд Ярд има толкова високо мнение за Поаро, защото всички други мои случаи тихомълком се прехвърляха на колегите, което ми даваше възможност да се посветя изцяло на Поаро и да му помагам толкова време, колкото той имаше нужда от мен.

— Разкажи ми първо за деня на убийството на Франк Девънпорт — каза той. — Надявам се, че си говорил с всички и си записал показанията им?

— Да, и всичко изглежда нормално. Ничия версия за шести декември не противоречи на версията на някой друг. Оливър Прауд заминал за Лондон много рано сутринта. Малко след девет Дейзи и Ричард Девънпорт и двамата Лавиолет тръгнали към „Кингфишър Вю“, къщата на Симли, където пристигнали в девет и половина. Франк се появил в „Малкото ключе“ в десет часа заедно с Хелън Актън. Прекарали сутринта заедно с Лилиан и Сидни Девънпорт.

Малко преди два часа Оливър се върнал от Лондон и отишъл в „Кингфишър Вю“, както бил инструктиран. После, в два часа, пристигнала Уини Лорд, за да каже на изгнаниците, че вече могат да се върнат. Дейзи, Ричард и Върна Лавиолет тръгнали веднага, но не и Оливър и Годфри — те тръгнали от „Кингфишър Вю“ чак в пет, влачейки със себе си и Пърси Симли. Пърси явно се самопоканил. Бил чувал чудесни истории за Франк от разни хора от имението „Кингфишър Хил“ и искал да се запознае с него. Нито Годфри Лавиолет, нито Оливър Прауд имали куража да му кажат, че присъствието му няма да е желано.

Междувременно, когато Дейзи, Ричард и Върна се прибрали от „Кингфишър Вю“ някъде към два и двайсет, всички се събрали в гостната на „Малкото ключе“. Следователно присъстващите на тази сбирка в гостната били всичките петима Девънпорт — Франк, Ричард, Дейзи, Сидни и Лилиан — както и Хелън Актън и Върна Лавиолет. Уини Лорд влизала и излизала, за да сервира напитки и да разчисти след това.

— Отлично! Всичко е както очаквах — заяви Поаро, — продължавай. Кечпул.

Потреперих. Дългото говорене правеше невъзможно дори бавното плуване и започна да ми става студено.

— Всички потвърдиха, че Хелън Актън напуснала гостната към четири часа. Била уморена, така казала, и имала нужда от почивка преди вечерята. Качила се горе. Десетина-петнайсет минути по-късно другите също започнали да напускат гостната. Върна Лавиолет, Сидни, Лилиан и Дейзи отишли горе в спалните си. Франк също, но в стаята на Хелън, а не в своята.

Към четири и половина, преди да се прибере в стаята си, Дейзи изпратила Уини Лорд в „Кингфишър Вю“, за да доведе Оливър. Ричард Девънпорт, който не се качил горе, след като всички излезли от гостната, отишъл в библиотеката, казва, че Уини се прибрала от „Кингфишър Вю“ в пет и половина.

— После, според Ричард Девънпорт, той бил известно време сам в библиотеката? — попита Поаро

— Да, твърди, че чул Уини да казва, че трябва да се заеме с приготвянето на вечерята, и след това чувал само гласовете на тримата мъже, докато… ами, докато Франк паднал от вътрешния балкон и Хелън се спуснала по стълбището и викала — „Оливър, аз го направих, аз го убих“. Във връзка с точните думи на признанието и има известно противоречие, но всички версии твърдят, че Хелън Актън напълно сама си е признала, че е блъснала Франк от извития вътрешен балкон… Поаро, ако не плувам, трябва да изляза и да се завия с онези хавлиени кърпи. — Посочих към тях. — Но най-добре ще е да се върнем в „Малкото ключе“ и да продължим разговора си там.

— Отчетът ти досега беше изключително полезен — заяви Поаро. — Сега искам да чуя по-подробно за онези десет минути между пет и половина и шест без двайсет. Прекъсването, за да се върнем в къщата, ще наруши потока на мислите ми.

— Поаро, моля те, кръвта във вените ми стана почти синя от студ — посочих му ръката си.

— Виждам. Уви, невъзможно е да ме накараш да се почувствам отговорен за този обрат на събитията, колкото и да се стараеш, Кечпул. Не Поаро беше този, който те убеди да се хвърлиш в ширналата се ледена вода. Продължавай, моля.

— Ще го запомня това — отвърнах огорчено.

С въздишка се потопих до шия във водата и направих серия от енергични движения с ръцете и краката, за да стимулирам кръвообращението си.

— Именно след пет и половина започват да се появяват разликите в разказите. Дейзи казва, че чула гласа на Оливър и така разбрала, че се е върнал. Когато излязла на вътрешния балкон, видяла, че е довел Пърси Симли и се ядосала, Симли не бил поканен и било крайно неуместно от страна на Оливър да го води. В този момент, според Дейзи, вратата на спалнята на Хелън се отворила и от стаята излязъл Франк. От балкона видял Симли, Годфри Лавиолет и Оливър Прауд долу във вестибюла и тръгнал към стълбището, явно с намерение да слезе при тях. Дейзи твърди, че това бил моментът, когато решила да предприеме действия, за да защити семейството си от опасността, която представлява според нея завръщането на Франк. Тя яростно го блъснала през парапета, той паднал и… знаем какво е станало с него след това.

Дейзи ми каза, че не разбира станалото след това. Изведнъж Хелън се озовала до нея — изобщо не я чула кога е излязла от спалнята си — и после, за огромна изненада на Дейзи, станало нещо, което нямало никакъв смисъл: Хелън се втурнала надолу по стълбището и признала за убийството на Франк. В този момент, след като чули силния трясък и възклицанията на мъжете долу, всички, които не били долу в преддверието, наизскачали на вътрешния балкон — не само Дейзи, а и Върна Лавиолет, Сидни и Лилиан Девънпорт. Ричард Девънпорт излязъл от библиотеката и се затичал към мястото, където лежало тялото на брат му. Единственият човек, който не се появил, била Уини Лорд — може да е била все още заета в кухнята и да не е чула суматохата. Що се отнася до хората на площадката, които гледали от парапета горе… ами, тук се сблъскваме с проблем. Разказите на Върна, Сидни и Лилиан са напълно различни един от друг, както и от това, което ми описа Дейзи.

— По какво се различават, Кечпул? — попита Поаро.

Бях установил добър ритъм за движенията на ръцете и краката и се постоплих малко.

— Версията на Върна е най-интересна — продължих аз. — Тя казва, че Хелън Актън не може да е блъснала Франк, нито пък Дейзи би могла да го направи, защото Франк вече падал, просто бил във въздуха, когато Хелън и Дейзи се появили на прага на стаите си. Казва, че може да се закълне в това. Когато я попитах кой може да е блъснал Франк, тя без никакво колебание заяви — „Лилиан. Тя стоеше достатъчно близо до него, за да може да го е направила“. Сидни Девънпорт също бил там, каза Върна, макар и малко по-далече, но тя смята, че той също би могъл да блъсне Франк, докато Лилиан е стояла и наблюдавала. Не знам за теб, Поаро, но аз изобщо не намирам за правдоподобно как, след като най-накрая са решили да простят на Франк прегрешенията му…

— Е, ако Сидни и Лилиан са го убили, тогава представлението с прошката и одобряването биха били добра заблуда, n’est-ce pas?

— Предполагам — изрекох колебливо. — И все пак това, което Върна ми каза, се различава напълно от описанието на Сидни, Лилиан и Дейзи. Сидни и Лилиан казаха, че когато излезли от стаите си, Хелън стояла на площадката и Франк вече падал. И двамата твърдят, че Дейзи се появила секунда-две по-късно, когато Франк вече бил проснат на пода долу. В същото време според Дейзи родителите й изобщо не са били на вътрешния балкон — никой от тях — или ако са били, тя не ги е забелязала. Твърди, че тя е блъснала Франк и че съзнавала присъствието на Върна, а няколко секунди по-късно и това на Хелън, но че не е видяла нито Сидни, нито Лилиан горе на балкона, докато не последвала Хелън надолу по стълбището. Що се отнася до насъбралите се хора долу във вестибюла, никой от тях не гледал нагоре преди Франк… да се приземи, да речем, така че не бяха полезни в изясняването на момента кой и в какъв ред се е появил на вътрешния балкон.

— Направи отличен доклад, приятелю — доволно отбеляза Поаро. — Сега може да излезеш от водата, ако искаш. Не трябва да губим време, защото има много неща дв се свършат. Боя се също, че за известно време ще се наложи да те оставя сам в „Кингфишър Хил“.

— Защо? — попитах, докато се увивах с две хавлиени кърпи. Не бяха от голяма полза, защото извън водата беше по-студено, отколкото в нея.

— Нашата мъртва жена от автобуса, Кечпул… Трябва да посетя нейна близка роднина.

— Джоан Блайт? Но… имате предвид лелята в Кобъм?

— Тя няма такава роднина. Възнамерявам да посетя майка й, за да я попитам за зеленото палто и шапка на дъщеря й. Твоят сержант Гидли беше много полезен и ми предостави адрес. След това ме чака среща с доктора на покойния Ото Прауд — доктор Ефгрейв от „Харли Стрийт“. Ще говоря с него и след това ще посетя банка „Коуст“, за да обсъдя финансовите дела на Годфри Лавиолет с неговия банкер. Накрая ще посетя офиса на издателя на една определена книга.

— „Среднощна сбирка“ — предположих плахо.

Поаро се усмихна.

— Много добре. Кечпул, плуването, изглежда, е подобрило функционирането на малките сиви клетки. Днес е наистина хубав ден — защото съм почти сигурен в резултатите от всички проучвания, които предстои да направя. А аз рядко греша.

Виждайки изражението ми на безпомощно разочарование, той продължи:

— Ти също би могъл да си в подобно завидно състояние, ако решиш да използваш ума си за интересуващия ни проблем. Ето, ще направя приятелски жест. Помисли, mon ami — „Среднощна сбирка“, книгата, къде беше тя, когато я видя за първи път? Помисли за това, което Дейзи ми каза в автобуса — че й била подарък, ти повтори точните й думи само преди минута, затова знам, че ги помниш. После си спомни признанието на Хелън Актън секунди, след като Франк пада и умира, какво е казала на Оливър Прауд, когато се е спуснала надолу по стълбището?

— Да, но какво общо има между всички тези елементи? — Потреперих в хавлиените си кърпи, завиждайки на Поаро за дебелото палто, шапката и ръкавиците.

— Това е въпросът, на който трябва да отговорим — гласът му изразяваше весело очакване, а не страх. — Помисли за признанията на Оливър Прауд пред Годфри Лавиолет, както ми ги описа Хестър Симли. Помисли за Хелън Актън, която се преструва, че е уморена, за да се отърве от негостоприемната компания на семейство Девънпорт. Отишла в стаята си, нали така? После имаме и двете къщи: „Кингфишър Вю“ и „Малкото ключе“. Защо Девънпорт са купили къщата на Лавиолет, а не тази на Хестър Симли? И един още по-важен въпрос: защо двамата Лавиолет са искали да продадат къщата си в „Кингфишър Хил“? Само едно нещо се е променило в имението непосредствено преди да решат да продадат имота си тук, един детайл, който едва ли може да е от значение — смяната на пазача на портата. И не забравяй Лавиния Стент!

— Подозирам, че си правиш шега с мен, Поаро. Умишлено пълниш главата ми с безполезни дреболии?

— Non. Pas du lout.

— Не виждам как Лавиния Стент, жена, която е подкрепила Хестър Симли, макар и не особено ефективно, по въпроса за неподходящия нов пазач на портите, може да е замесена в убийството на Франк Девънпорт или в убийството на Джоан Блайт.

Поаро кимна бързо.

— Не се безпокой, приятелю. Допусках, че ще ти липсва възможността или желанието да обмислиш подобаващо нещата, затова ти подготвих списък с важните задачи. Работи по тези точки и ще помогнеш да придвижим нашето разследване напред, дори и да не си съвсем наясно. Просто прави това, което те моля, следвай прилежно инструкциите ми и записвай точно и с подробности резултатите от действията си. Това със сигурност е във възможностите ти, нали Кечпул?

Поаро отказа да ми даде списъка, докато не се изсуша и облека. След като вече бях в състояние, което се надявах да признае за приемливо, последвах първата му инструкция и почуках на вратата на неговата стая в „Малкото ключе“, която, както научих предния ден от Върна Лавиолет, била същата, в която Хелън Актън трябвало да си почине в онзи трагичен ден, когато тя гостувала тук. Върна ми каза, че аз съм настанен в стаята на Франк и вече я бях претърсил два пъти с надеждата да намеря нещо полезно за нашето разследване. Уви!

Двамата с Поаро получихме временен прием в „Малкото ключе“ с едничката цел да можем да проведем разследването си, макар да беше ясно, че изобщо не сме добре дошли. Сидни Девънпорт се мръщеше гневно всеки път, когато се срещне случайно с някой от нас, после се врътваше и тръгваше в обратната посока. Дейзи, в зависимост от настроението си, или ни хвърляше отровен поглед, или се подсмихваше пренебрежително, все едно знае нещо, което ние никога няма да научим. Лилиан и Ричард Девънпорт избягваха да ни погледнат в очите, а Годфри Лавиолет никакъв не се виждаше, беше започнал да се затваря с часове в стаята, известна като „Щаба на Пийпърс“. Сидни, за разлика от него, не се вясваше натам и както изглежда, беше загубил всякакъв интерес към своята доскоро толкова любима настолна игра. В началото Оливър Прауд се влачеше по петите ни през цялото време, молейки да му разказваме с подробности какво правим, както и какво мислим за двете убийства във всеки един момент. После, щом разбра, че и Поаро, и аз нямаме намерение да го включваме в нашите обсъждания, отношението му се преобрази в ледено възмущение.

Единственият човек, който сякаш се радваше да ни види, беше Върна Лавиолет, която с удоволствие разговаряше надълго и нашироко с нас, без да иска нищо в замяна. Странно е, че когато за първи път я описаха пред мен като „мила“, аз просто не бях в състояние да си го представя. Тогава тя ми се струваше язвителна и прекалено рязка, за да е способна на някаква добрина. Напоследък, обаче, забелязвах у нея едно по-меко отношение. Сега, останали в къщата без прислуга, след като Уини и кльощавата й заместничка си бяха отишли. Върна, с помощта на Дейзи, приготвяше храната и именно тя поднасяше всяко блюдо на Поаро и на мен. При повторното ни идване в „Малкото ключе“ двамата се хранехме отделно от другите, в сутрешната гостна — отчасти защото така предпочитахме, но главно защото Сидни Девънпорт бе дал ясно да се разбере, че не желае да споделя своята трапезария с нас. Доста често Върна предпочиташе нашата компания и се хранеше с нас, вместо със съпруга си и семейство Девънпорт. В тези случаи поведението й изобщо не беше така високомерно, както преди. Казват, че трагедията и нещастието изваждат най-доброто у някои хора — може би Върна Лавиолет беше една от тях.

Поаро не отговори на първото ми почукване, затова пробвах отново. Този път реагира веднага.

— А, Кечпул! Влизай, влизай.

— Хайде да го видим този списък със задачи — обърнах се към него с неприятно предчувствие.

Не се боях да хвърлям усилие или енергия, но тъй като вече познавах добре Поаро, не се съмнявах, че е способен да ме помоли да направя абсолютно всичко — от възможното до невъзможното. Откак се запознахме, имам чувството, че почти не контролирам собствения си живот и винаги съм в очакване на някоя нова изненада или приключение. Вълнуващо е, а често и стимулиращо, но се отразява доста на нервите.

Поаро ми подаде лист хартия и аз хвърлих око на списъка, който беше направил за мен.

Задачи за Кечпул

1. Открий кой е подарил книгата „Среднощна сбирка“ на Дейзи Девънпорт.

2. Попитай Дейзи също: защо баща й е разрешил Ричард да предложи брак на Хелън Актън и да остане сгоден за нея, след като тя е убила неговия син?

3. Също: ако Франк е бил толкова лош и опасен, че Дейзи е трябвало да го убие, за да защити семейството си от следващи предателства, тогава защо се е съгласила да се омъжи за неговия съучастник в кражбата Оливър Прауд? Това противоречи на логиката в досегашните й действия и твърдения.

4. Защо Сидни и Лилиан Девънпорт държат да се видят с Франк и Хелън насаме за няколко часа в сутринта на убийството на Франк?

5. Чул ли е някой спорове или повишаване на гласове в течение на часа, преди Франк да е бутнат и да намери смъртта си?

6. Предлагал ли е някой самоубийството като обяснение за смъртта на Франк?

7. Направи списък на всички, присъствали в „Малкото ключе“ по времето на смъртта на Франк. Напиши възможен мотив за всеки един от тези десет души.

Прочетох седемте точки в списъка три пъти, после казах:

— Десет души? — направих бърза сметка на ум. — Включваш и Пърси Симли?

— Mais oui, той е присъствал.

— Но е бил долу. Симли, Оливър, Годфри Лавиолет, Ричард, Уини Лорд — всички те са били долу и не е възможно да са блъснали Франк от вътрешния балкон.

— Вярно е — съгласи се Поаро. — Освен ако информацията, която са ни дали, е невярна.

— Което ме води до следващия проблем — посочих аз. — Ще направя всичко възможно да получа отговорите, които искаш, но надявам се, че си наясно — мога само да задам въпросите, нямам начин да ги накарам да ми отговорят, и то откровено.

— Разбира се, че имаш! Не си ли ти инспекторът от Скотланд Ярд, натоварен с разследването на двете убийства?

— Теоретично, да — въздъхнах. — Но знаеш, че не съм от най-авторитетните хора дори и в най-добрите си моменти, а тук в тази къща — още по-малко. Всеки път, когато си помисля за първото ни идване, за нелепата история, която разказа на Сидни Девънпорт за огромния ни интерес към „Пийпърс“, направо потрепервам от смущение. Намирам се в изключително неудобно положение — да изисквам крайна откровеност от хора, които ти най-безсрамно излъга.

— Аха, вие англичаните, с вашето изключително развито чувство за срам! Не се притеснявай, че хората може да те излъжат. Това ще е точно толкова полезно, колкото и да ти кажат истината. А сега, има едно нещо, което не съм включил в списъка. Става дума за нещо, което искам да кажеш на Дейзи Девънпорт, но не по същото време, когато ще й зададеш онези въпроси. Изключително важно е, Кечпул, по тази причина не го сложих като последна точка в списъка. Трябва да се заемеш с тази последна задача чак след като вече си приключил с всичко останало по списъка.

— И какво трябва да кажа?

— Трябва да кажеш на мадмоазел Дейзи, че си получил телеграма от сержант Гидли.

— В която се казва какво?

— Че Хелън Актън е оттеглила признанието си. Че сега, най-накрая, признава, че не е убила Франк Девънпорт. Нещо повече, казва, че го е направила Дейзи и че тя е видяла как Дейзи бута Франк с изключителна бруталност.

— Нищо от това не е вярно, нали?

— Абсолютна измислица — обяви гордо Поаро. — Мое мъничко изобретение! Моля те, бъди възможно най-педантичен в отбелязването на ефекта от тези думи.

Малко след като издаде тази заповед, Поаро замина за Лондон, възползвайки се от услугите на автобусната компания „Кингфишър“ и на нашия стар приятел мистър Алфред Биксби. Макар да бях изкушен да се оттегля в покоите си и да избегна останалата част от фамилията, аз запретнах ръкави и се посветих на списъка със задачите, дадени ми от Поаро.

На няколко фронта нямах късмет, или поне никакъв успех. (Поаро несъмнено щеше да ми напомни, че психологическата настройка, редът и методът са свързани по-скоро с успеха, отколкото с късмета.) Никой не ми даде отговор на въпроси 2,3 и 4 от списъка. Когато помолих Дейзи да ми разясни несъответствието между желанието й да се омъжи за Оливър Прауд и в същото време да убие Франк заради неговото предателство, тя ме погледна навъсено, все едно вижда плъх в чинията СИ на вечеря. Само един поглед към лицето й беше достатъчен да ме накара да се откажа от всякаква надежда да изкопча отговор.

На въпроса ми защо Сидни и Лилиан са искали да останат насаме с Франк и Хелън цялата сутрин, всеки запитан каза едно и също (с изключение на Сидни, който се обърна и отпердаши в обратната посока без дума да продума) — не е имало конкретна причина, искали го просто защото така искали.

В друг един случай, когато успях да попитам Сидни Девънпорт защо е разрешил двата годежа — този на Дейзи с Оливър и този на Ричард с Хелън — той изръмжа: „Гледайте си работата, по дяволите!“

Дейзи каза: „Подозирам, че сте прекалено глупав и ви липсва опит, за да разберете, дори и да желая да ви го обясня, което обаче не искам.“

Ричард промърмори нещо в смисъл че не е негова работа да се опитва да разбере баща си. „Истината е, че през повечето време не мога да разбера дори собственото си поведение“, каза ми той.

Предположението ми, че Франк Девънпорт може да е отнел живота си по своя воля, бе посрещнато с ясно изразена насмешка от всички. Никой не обичал живота повече от Франк, твърдяха го единодушно.

Имах доста повече успех във връзка с точки 1 и 5 от списъка на Поаро. Всички, с изключение на Сидни, се радваха да ме осведомят, че не са чули никакви спорове, никакви повишени гласове или нещо подобно в къщата в часа преди смъртта на Франк или по всяко друго време на деня. Останах с впечатлението, че по тази точка всички казват истината.

Що се отнася до „Среднощна сбирка“, никой не можа да ми каже кой е подарил на Дейзи екземпляр от нея, макар че Оливър Прауд и Върна Лавиолет благоволиха сами да ми кажат, че Дейзи е подарила книгата на всеки един от тях двамата. Оливър ми каза, че неговата в момента била в къщата му в Лондон, а Върна обясни, че нейната е в дома на Хестър Симли, което, разбира се, аз вече знаех.

Когато попитах за същото Дейзи, тя се възползва от възможността да ме подразни: „Човек на име Хъмфри ми я подари.“ След това се изсмя и добави — „Говоря врели-некипели, инспектор Кечпул. Никой не ми я е подарявал. Сама си я подарих. Няма мъж на име Хъмфри“. Напомних й, че по собствените й думи пред Поаро, книгата й е била подарена. В отговор тя повдигна нехайно рамене и каза — „Трябва да съм го излъгала. Навярно съм решила, че не е негова работа и съм съчинила нещо.“

По време на всички разговори с Дейзи Девънпорт тя съвършено ясно даде да се разбере, че изобщо не се страхува нито от мен, нито от нещо друго. С поведението си сякаш казваше — „Вече признах за убийството на брат си, така че наистина няма от какво повече да се страхувам“.

Когато се заех с точка 7, възможните мотиви, открих, че за някои хора ми е доста по-лесно да намеря основания, отколкото за други.

Убийството на Франк Девънпорт — възможни мотиви на присъстващите

Сидни Девънпорт (на вътрешния балкон по време на смъртта на Франк) — отмъщение заради кражбата. Франк просперира и след известно време Сидни решава, че прогонването от семейството не е достатъчно наказание. Примамва Франк обратно у дома с разговори за втори шанс, но намерението му винаги е било да го убие.

Лилиан Девънпорт (на вътрешния балкон по време на смъртта на Франк) — същия мотив като по-горе. Възможно съучастие със Сидни, ако приемем, че са действали заедно. Или (доста невероятно, но все пак възможно, като се има предвид безумието, до което изпадат някои хора) Лилиан не е могла да понесе да „изостави“ най-любимото си дете, а е знаела и че не й остава дълго да живее. Искала е да „вземе Франк със себе си“, така да се каже.

Хелън Актън (на вътрешния балкон по време на смъртта на Франк) — не мога да формулирай мотив. Освен ако „лъжата“ за влюбването в Ричард Девънпорт не е двоен мотив. Възможно е, без знанието на останалата част от семейството, двамата да са се познавали от известно време и да са се влюбили. Защо това ще е причина Хелън да убие Франк, вместо просто да отмени годежа си с него, не мога да си обясня.

Дейзи Девънпорт (на вътрешния балкон по време на смъртта на Франк) — обявеният от нея мотив. Убедена е, че Франк представлява сериозна опасност за семейството. Вероятно и отмъщение за кражбата, ако гледа на парите на родителите си като на свои.

Ричард Девънпорт (в библиотеката по време на смъртта на Франк) — като не толкова впечатляваща фигура, какъвто е бил брат му, дали не се е боял, че връщането на Франк ще го засенчи изцяло? Че Франк отново ще поеме делата на Сидни, а той, Ричард, ще бъде „детрониран“? Възможно е и отмъщение заради кражбата на семейните пари.

Оливър Прауд (във входния вестибюл под вътрешния балкон по време на смъртта на Франк) — ревнува заради привързаността на Дейзи към Франк, както Хестър Симли е казала на Поаро. Страхува се, че Дейзи ще загуби интерес към него сега, когато Франк се е върнал.

Уини Лорд (в кухнята по време на смъртта на Франк) — същия мотив като този на Оливър Прауд, според Хестър Симли.

Годфри Лавиолет (във входния вестибюл под вътрешния балкон по време на смъртта на Франк) — не мога да си представя никакъв вероятен мотив, освен ако не е свързано с тайната причина на семейство Лавиолет да пожелаят да напуснат „Кингфишър Хил“.

Прочетох отново това, което написах за всеки един.

— Който и да го е направил, защо го е сторил пред толкова много хора? — запитах се на глас. — Хора горе, на вътрешния балкон, хора долу, в преддверието. Едва ли би могло да е по-публично. Защо?

Що се отнася до Джоан Блайт от автобуса, не можех да изведа причина, поради която някой от семейство Девънпорт, Лавиолет, Уини Лорд, Оливър Прауд или Симли би искал да я пребие и убие и по толкова жесток начин.

Изчаках до следващата сутрин, за да се заема с последната задача, с която ме натовари Поаро — тази, която смяташе за толкова важна, че изобщо не я беше отбелязал в списъка. След закуска се запътих да търся Дейзи. Намерих я в стаята на „Пийпърс“, седнала на стол до прозореца, загледана навън в градината.

— О, не отново — каза тя отегчено. — Още въпроси, предполагам.

— Не, получих новина, която помислих, че ще желаете да чуете незабавно. От сержант Гидли. Пристигна с телеграма преди няколко минути.

— Каква новина?

Тя се изправи на крака, изражението ми трябва да я е притеснило. В този момент, докато говорех и поради това прекалено късно, през ума ми мина мисълта, че тя може да поиска да види телеграмата. Какво щях да правя в такъв случай?

Отговорът веднага ми хрумна: разбира се, че ще откажа. В случай че Гидли ми е изпратил телеграма, не съм длъжен да я показвам на никого.

— Хелън Актън е признала, че е излъгала — казах.

— Излъгала? — Дейзи бавно тръгна към мен. — Излъгала за какво?

— Оттеглила е първоначалните си показания. Сега твърди, че не е убила Франк и направи ново изявление, в което казва, че… — поизкашлях се.

Поаро би бил в състояние да изиграе тази сценка с много повече артистичност, помислих си със съжаление. Това обаче не ми беше от полза, той е в Лондон. Аз съм този, който гледа в будните, безмилостни очи на Дейзи Девънпорт.

— Хелън Актън е потвърдила, че вие казвате истината, че вие сте тази, която е блъснала Франк, и че тя ви е видяла да го правите.

Ето, казах го все пак.

Дейзи ахна, ръцете й започнаха да треперят.

— Съзнавам, че шокът трябва да е доста голям — отбелязах.

— Къде е Поаро? — запита тя с някакъв друг, предрезгавял глас, който не бях чувал досега. — Налага се спешно да говоря с него.

— Замина да се погрижи за някакви дела в Лондон. Може да ми кажете всичко, което желаете да кажете на него. Ние двамата сме…

— Върнете го — настоя Дейзи. — Трябва да говоря с него сега. Веднага.

Глава 15

Ново признание

В единайсет часа следващата сутрин един шофьор остави Поаро пред входната врата на „Малкото ключе“. Обади се по телефона в осем, за да ме уведоми за вероятния час на пристигането си, и аз вече го чаках там.

— Всичко е така, както очаквах, mon ami — каза той. — Проучванията ми бяха изключително плодотворни. Всяко мое подозрение се потвърди. Финансовото състояние на Годфри Лавиолет е повече от удовлетворително. Банкерът му ми каза, че винаги е било такова. Що се отнася до нашата Джоан Блайт от автобуса за „Кингфишър Хил“, имах изключително поучителен разговор с майка й. Зелената шапка и палтото били съвсем нови, както и знаех, че ще бъдат. Не са били носени преди деня, когато ти и аз за първи път я видяхме. А виждам, че се чудиш защо това е важно. Скоро ще разбереш, Кечпул!

Поаро ми връчи куфара си и се запъти към къщата. Побързах да го настигна.

— Прекарах един възхитителен час с издателя на „Среднощна сбирка“ — продължи той. — Предостави ми съществена информация за другата Джоан Блайт, авторката на книгата. Но най-полезен от всички се оказа бившият лекар на починалия Ото Прауд, доктор Ефгрейв, с когото говорихме надълго и нашироко. Това, което той ми каза, беше черешката на тортата. Alors, всичко е налице. Утре ще пристигне сержант Гидли и ще води със себе си Хелън Актън. Тогава ще изясним веднъж и завинаги всичко в озадачаващата афера с убийствата в „Кингфишър Хил“. А сега, Кечпул, кажи ми как се справи в мое отсъствие. Момент! Не сега! Всеки би могъл да ни чуе.

Вярно беше, в този момент стояхме във вестибюла на „Малкото ключе“.

— Ще разопаковам нещата си и тогава ще говорим.

Час по-късно седяхме в библиотеката и чакахме Дейзи Девънпорт. Описах на Поаро с пълни подробности всички разговори, които проведох в негово отсъствие, завършвайки с най-драматичния и настояването на Дейзи да говори незабавно с него.

— О, c’est parfait — възкликна той. — Сега ще видиш, приятелю, разговорът, който предстои да проведем с мадмоазел Дейзи, също ще се развие точно както аз предвиждам. Ако имах писалка и хартия, бих могъл да го напиша като сценарий на пиеса. Изглежда, имам способност да виждам бъдещето!

Днес наистина Поаро беше доволен от себе си! Когато Дейзи влезе в библиотеката, виждаше се, че е плакала, и то скоро. Очите й бяха зачервени и подути.

— Слава Богу, че сте се върнали — обърна се тя към Поаро, отпускайки се в най-близкото до него кресло.

— Как бих могъл да ви помогна? — попита я той.

— Моля се да можете… Бях ужасно глупава, мосю Поаро!

— Мадмоазел… чудя се дали ще ми позволите да разкажа на вас и на Кечпул, тук, където сме сега, историята, която вие искате да ми разкажете?

Дейзи се обърка.

— Вие не знаете историята! Само аз я знам.

— Не бъдете толкова сигурна — отвърна Поаро. — Може да ме спрете, ако сгреша някъде. Съгласна ли сте?

Все още смаяна, тя кимна.

— Тук сте, за да направите ново признание, нали така? Този път обаче не за убийство. Тази сутрин желаете да признаете по-малък грях — лъжата. Казахте ни много сериозна лъжа, нали?

— Да — очите на Дейзи се напълниха със сълзи, които потекоха по лицето й.

— И… сякаш това не бе достатъчно, та на мига решихте да скриете от мен и инспектор Кечпул много важни неща. Прав ли съм?

Тя кимна.

— Не сте убили брат си Франк, нали?

— Не, не съм.

— Ами дамата в зелената шапка и палто? Убихте ли я?

— Не — проплака Дейзи. — Никого не съм убивала… Но…

— Замълчете, моля. Позволете аз да кажа какво сте направили. Взели сте ръжена от огнището и сте размазали главата и лицето на мъртвата жена. Удряли сте я, докато не сте се уверили, че няма да бъде разпозната. Нали така?

— Да — прошепна Дейзи.

— А бележката, написана с черно мастило? „Зае седалка забранена, сега шапката ти разбита е с ръжена!“…

— Аз написах бележката и я поставих върху тялото й — призна Дейзи.

— Разбира се — очите на Поаро обикаляха из стаята, докато размишляваше. — Това е възхитително. Възхитително! Написали сте бележката, защото сте искали едновременно да разкриете и да не разкриете личността на мъртвата жена.

Дейзи го погледна.

— Изключително умен сте, мосю Поаро. Не съм ви достоен противник.

Поаро замълча, очевидно наслаждавайки се на думите й.

— Кажете ми, след като не вие сте убили жената със зелената шапка и палто, тогава кой го е направил?

— Не знам, наистина не знам. Може да е бил всеки, всеки, освен Оливър и мен. Бяхме заедно навън между десет и единайсет. Но всеки друг, дори онези, за които се смята, че са били с някой друг по същото време… искам да кажа, че не е невъзможно да са го направили двама души заедно, нали така?

— Да, не е невъзможно — съгласи се Поаро. — Да поговорим за мъртвата жена, жената от автобуса. Тя каза, че името й е Джоан Блайт, Това име струва ли ви се познато?

— Да — отвърна Дейзи, — това е едно от нещата, за които исках да ви кажа, мосю Поаро. Скрих толкова много и изрекох толкова много лъжи, иска ми се да ви кажа, че съжалявам. Сега това ми се струва вярно — в момента наистина съжалявам, — но ако не бях в състояние на смъртен страх, дали щях да съжалявам? Съмнявам се… Което означава, че вие сигурно презирате настоящото ми разкаяние. Което пък означава, че трябва да съжалявам за собствената си непочтеност заради самата себе си, а не поради някаква благородна причина.

Изглеждаше толкова млада и уплашена, та трябваше да си наложа да не изпитам съжаление към нея. Доколкото я познавам, това всъщност беше просто друга роля.

Поаро отвърна без следа от драматизъм:

— Всичко, което търся, е истината за това, което е станало, мадмоазел. Останалото е проблем на собствената ви съвест.

Тя кимна. Успя да се съсредоточи до известна степен и започна да разказва:

— Джоан Блайт е името на авторката на книга, която ми е много скъпа: „Среднощна сбирка“. Носех я със себе си в автобуса. Вие я видяхте, помните, нали, инспектор Кечпул? Бях я оставила на мястото до себе си и когато се върнах, ви намерих вторачен странно в нея. По-късно вие, мосю Поаро, ме обвинихте, че съм я откраднала, но аз не бях направила нищо подобно. По някаква причина книгата накара и двама ви да се държите доста особено. Във всеки случай, Джоан Блайт — истинската Джоан Блайт, която и да е тя, — е авторката на книгата. Беше ми дадена от приятел, мъж на име Хъмфри. А след това аз я подарих на много други хора.

— Защо не ми казахте истината още в автобуса, когато ви попитах как е станала ваше притежание? — попита Поаро.

— И защо ми казахте вчера, че сте си измислили Хъмфри? — запитах аз.

— Всъщност аз ви казах истината — обърна се Дейзи към Поаро. — Казах ви, че ми е подарък от някого. Тъкмо се готвех да кажа, че е от приятел на име Хъмфри, когато се усетих, че току-що ме бяхте обвинили в кражба и не заслужавате да знаете повече от това, което вече ви бях казала. За вас това едва ли има значение — дали е бил Хъмфри, Седрик или Джеймс, нямаше никакво значение.

После тя се обърна към мен.

— И на вас първо казах истината. След това реших да се пошегувам и се отрекох от думите си, преструвайки се, че са лъжа. Понякога ми е много забавно да лъжа. Приятно занимание е.

— Не ми е трудно да повярвам в това — каза Поаро с лека въздишка. — А забавно ли ви беше да се преструвате, че сте убили брат си Франк?

— Това ми достави едно по-мрачно удовлетворение — отвърна Дейзи. — Не бих го описала като забавление.

— И вярвахте, че няма опасност да бъдете наказана за престъплението, което признахте, че сте извършили? Стига Хелън Актън да се придържа към историята, че тя е убила Франк, вие оставате в зоната на безопасност. Тя вече е в затвора със смъртна присъда, за вас няма риск да бъдете обесена за престъпление, за което друга жена вече е осъдена.

— Така си мислех — тихо каза Дейзи.

— И когато Кечпул ви казва, че Хелън Актън е оттеглила признанието си, вие изпадате в паника, не можете да си позволите вашето признание да остане единствено. Така внезапно изниква съвсем реалната заплаха вие да се окажете тази, която ще бъде обесена.

— Много сте умен, мосю Поаро. Разбирате защо сега искам да ви кажа истината.

— Позволете ми да ви върна услугата, мадмоазел.

— Какво искате да кажете?

— Аз също сега ще ви кажа истината — Хелън Актън не е оттеглила признанието си. Това беше една мъничка лъжа, която измислихме специално за вас.

Устата на Дейзи зяпна, тя се втренчи в мен.

— Не обвинявайте инспектор Кечпул — предупредително каза Поаро. — Идеята беше моя. А сега, желаете ли още веднъж да признаете за убийството на Франк? Ако не желаете, това оставя Хелън Актън единствената, която твърди, че е виновна. Екзекуцията й несъмнено ще бъде ускорена, ако вече не предлагате второ признание за разглеждане.

— Но… но аз не искам Хелън да умре — гласът на Дейзи трепереше. — Франк я обичаше и тя го обичаше. Знам, че го обичаше, видях го. Нямах възможност да ги наблюдавам дълго, но го забелязах. Беше истинско, усещах го в стаята. Но не искам да ви разправям повече лъжи нито за да спася Хелън, нито по някакви други причини. Уморих се да лъжа, толкова се уморих…

Разбирах какво има предвид. Рядко лъжа, но когато се случи — обикновено по инициатива на Поаро, или за да успокоя майка ми — струваше ми се много изтощително.

— Ще ви попитам отново, за да съм сигурен — повтори Поаро. — Вие ли убихте брат си Франк? Блъснахте ли го през парапета, за да намери смъртта си?

— Не, не съм го направила. Кълна се! Никого не съм убивала! Исках само да си мислите, че мога и че съм го направила. Сега виждам колко глупава съм била, колко суетна и нищожна. Знам, че не мога да кажа нищо, което да извини постъпката ми, поведението ми беше непростимо. — Тя затвори очи и стисна ръце в юмруци. — Ако знаехте колко дълго съм мечтала да извърша убийство и да ми се размине. Почти цяла година ми се искаше да го направя — от момента, когато татко изпъди Франк от дома ни, — но се оказа, че не съм способна. Бях просто едно уплашено дете. Затова реших да се похваля с нещо, което всъщност ме беше страх да извърша. Може да ви се струва лишено от смисъл, но единственото, което исках, беше да съм човекът, притежаващ смелостта, която на мен самата ми липсваше.

— Искате вие да бяхте убили Франк, така ли? — изумих се аз.

— Не, изобщо не е това — Дейзи се изправи и отиде до прозореца. — Обожавах Франк, но след като го загубих завинаги… няма да ме разберете, сигурна съм, но след неговата смърт, не спирах да си фантазирам, че именно аз съм го убила, за да накажа баща ми. И майка. Понеже си мислеха, че може да го имат обратно, след като ме бяха лишили от него… — Лицето й се изкриви от болка. — А понякога си фантазирах как убивам родителите си — хората, които толкова малко се интересуват от моите чувства, че се отрекоха от брат ми, макар да ги умолявах да не го правят. О, всички тук много добре си знаем мястото — баща ми на върха, над всички, после майка, после Франк. Ричард и аз сме без значение. Майка би могла да влее малко разум на баща ми, стига да имаше куража да му се опълчи. Видяхте какво стана, когато се разболя и помоли да простим на Франк — той изпълни желанието й!

— Мадмоазел, след като вие не сте блъснала Франк, тогава кой го направи?

Дейзи поклати глава.

— Иска ми се да знаех… Когато излязох от стаята си, той вече падаше.

— Но сте видели хора на площадката, близо до мястото, от което той вече е падал. Кого видяхте?

— Хелън, Върна, майка и татко — Дейзи се обърна към ICH. — Може ли да отговоря на другите ви въпроси сега, инспекторе, на онези, на които не отговорих, когато ми ги зададохте вчера? Бик искала да изкупя нечестното си поведение като съм абсолютно искрена отсега нататък. Но за едно ви казах истината: попитахте ме защо татко и майка изпратиха всички ни в „Кингфишър Вю“ в деня, когато Франк беше убит. Дадох ви честен отговор — просто го искаха. Те са убедени, че при нормални обстоятелства единствено те и техните желания имат значение. В онзи конкретен ден Франк също имаше значение, но никой от нас останалите никога не е бил от значение — така че защо, по дяволите, да им се пречкаме из къщата? Това е, нищо друго не се криеше зад искането им.

Беше доста по-подробен отговор от този, който ми даде първия път. Повярвах й.

— Попитахте ме също защо татко е допуснал годежа на Ричард с Хелън. Съвсем просто е — след убийството на Франк родителите ми решиха да се държат все едно нито Франк, нито Хелън са съществували някога. Не веднага, имайте предвид. Крещяха и се вайкаха над безжизненото тяло на Франк около трийсетина минути, след което се затвориха в спалнята на майка. Когато накрая излязоха от онази стая, всички веднага забелязахме, че… около тях сякаш се бе издигнала стена. От онзи момент нататък, чак докато вие двамата пристигнахте и започнахте да задавате неудобни въпроси, те се държаха все едно никога не са имали син на име Франк или че е имало жена на име Хелън.

— И така, когато Ричард й предложи брак и тя прие…? — подсети я Поаро.

— Ричард се усети, че татко е безсилен по този въпрос. Разбира се, новината за годежа стигна до баща ми, но той така и никога не го призна. Всички знаехме, че няма да го направи. За да възрази, би трябвало да изрече името на Хелън, което би могло да доведе до разговор, какъвто гордостта му не би понесла, представяте ли си? Ричард би могъл да му каже „Кой си ти, че да ми забраняваш какво да правя, татко? Каза, че Франк трябва да бъде прогонен завинаги, после промени решението си само за да доставиш удоволствие на майка“. Наясно съм, че Ричард никога не би имал такава смелост, но възможността все пак съществуваше, и това беше достатъчно да осигури мълчанието на татко по въпроса. Знаеше отлично, че промяната на решението за Франк бе унищожила безвъзвратно моралния му авторитет. Двамата с майка много бързо вече не искаха дори да мислят за Франк. Не искаха да са опечалени, нито да са имали син, който е откраднал от тях, син, който после е бил убит… Създадоха нова реалност, животът в която можеха да понесат — такава, в която нищо не беше станало, нищо от всичките тези непоносимо срамни неща. Как биха могли тогава да се възпротивят на годежа на Ричард, без да излязат от измисления си свят и да пристъпят в действителния?

— А какво ще кажете за вашия годеж с Оливър Прауд? — попитах я аз. — Смятате ли, че положението е същото както с Ричард, че Сидни не одобрява брака ви с Оливър, но не е в състояние да възрази?

— Да, така смятам. Какво би могъл да каже? „Забранявам ти да се сгодиш за мъжа, който е заговорничил с Франк да откраднат парите ми“? Щях да се престоря на самата невинност и да му кажа „Но, татко, не те разбирам. След като на Франк може да бъде даден друг шанс, защо да не бъде даден и на Оливър? Ти беше този, който каза, че никога не трябва да отстъпваме от решението си и да позволим на Франк да се промъкне обратно при нас“. Схващате ли? Татко се бе поддал на молбите на майка, за да направи последните й дни по-поносими, но се ненавиждаше, че го е сторил. Гледа на това като на непростима слабост от своя страна и полага усилия да не позволи Ричард или аз да имаме повод да повдигнем въпроса.

— Обичате ли Оливър Прауд? — попита я Поаро.

— Естествено, че го обичам. Не толкова, колкото той ме обича, но аз никога не бих искала да обичам съпруга си толкова много. Бих се чувствала прекалено безпомощна.

— Имам още един въпрос към вас, мадмоазел. Когато влязохте в гостната и ме видяхте там с инспектор Кечпул, сержант Гидли и полицейския доктор — спомняте ли си сцената?

— Да, мъртвото тяло на онази жена беше там, лежеше на пода, а аз тъкмо се готвех да се престоря, че изобщо не съм смазала главата й съвсем наскоро с ръжена. Разбира се, че си я спомням. Никога няма да я забравя.

— Тогава може би ще си спомните също и че двамата с Кечпул обсъждахме самоличността й. Споменахме името Джоан Блайт. Защо незабавно не казахте „Това е невероятно съвпадение, защото Джоан Блайт е името и на авторката на моята любима книга“?

Дейзи се усмихна тъжно.

— Защото в онзи момент „Среднощна сбирка“ беше последното нещо, за което да се сетя. Знаех, че името на мъртвата жена не е Джоан Блайт, и знаех защо тя ви е казала, че се казва така.

Поаро кимаше, докато тя говореше.

— Знаели сте, нали така, че истинското й име е било…

— Уини Лорд — каза Дейзи.

Щеше ми се да можех да видя финия ум на Поаро някак отвътре… Как е разбрал, че Джоан Блайт от автобуса и Уини Лорд са една и съща жена? За мен това си оставаш необяснима загадка!

— Нека разиграем нещо като малка игра — предложи Поаро на Дейзи Девънпорт. — Аз ще ви разказвам части от една история — частите, които са ми известни. Нещо като мозайка. А вие ще попълвате липсващите парченца. Съгласна ли сте?

Тя кимна.

— Едва от вчера знам със сигурност, че Джоан Блайт от автобуса е Уини Лорд, въпреки че се досещах от доста по-рано. Но имаше едно нещо, което знаех почти от самото начало, нещо, което много ми помогна. Знаех, че вие и Джоан Блайт от автобуса пътувате заедно. Не бяхте две пътнички, които случайно седят една до друга от няколко минути, бяхте познати, които пътуват заедно.

След като вече знаех, че двете сте тръгнали на това пътуване с автобуса заедно, но въпреки това, заради мен, се престорихте на непознати — това направи решаването на всички загадки възможно още от самото начало, независимо че на Кечпул му се струваше невъзможно. За него съществуваха само многото нишки, всяка от които нямаше смисъл, когато е разглеждана самостоятелно без връзка с останалите. Той направи коментар върху невероятното съвпадение нещата да се случат едновременно: първо, една жена е предупредена от непознат, че ще бъде убита, ако седне на конкретно място. После, това място се оказва до друго, заето от жена, която разказва на Еркюл Поаро, че е извършила убийство.

Как е възможно, попита ме Кечпул, две жени да ни говорят толкова открито за убийство по време на едно и също пътуване, две несвързани една с друга жени — или поне той така мислеше! Eh bien, а после и очевидното съвпадение le plus incroyable — че тези две изповеди стават, когато сме на път за „Кингфишър Хил“, за да разследваме друго убийство, за което една невинна жена може скоро да бъде обесена. Разбира се, мадмоазел, във всичко това няма никакво случайно съвпадение, както ви е известно — на вас, вдъхновения изобретател, оркестрирал цялата сцена!

Вие и Уини Лорд пътувахте за „Кингфишър Хил“, мястото, където и двете живеете. Били сте в Лондон и сега се прибирате. Не сте знаели, че брат ви, Ричард, ме е помолил да докажа невинността на Хелън Актън. Не е казал на никого. Когато разбирате, че тук е Еркюл Поаро, само на ръка разстояние, го приемате единствено като случайно стечение на обстоятелствата, просто една възможност. Нямате представа, че съм en route, на път, към „Малкото ключе“, за да разреша убийството на Франк Девънпорт. Според закона това убийство вече е разрешено и справедливостта скоро ще възтържествува. Вие, обаче, междувременно сте прекарали много месеци, отдавайки се на болезнени фантазии как самата вие извършвате убийството на Франк, за да накажете родителите си — да ги лишите от него по същия начин, по който те са ви лишили от него. Alors, решавате да разиграете една малка закачка с Поаро. Частта от вас, която обича да разказва лъжи, за да постигне определени резултати… тя просто не беше в състояние да устои на изкушението.

— Дори не се опитах — съгласи се Дейзи, — бях сигурна, че мога да призная пред вас убийството, без да позволя да ми се изплъзне и най-дребният детайл, чрез който бихте могли да откриете самоличността ми. Изгарях от нетърпение да чуя какво ще кажете по въпроса. Копнеех да разрешите загадката и да отгатнете защо съм го направила — което вие не успяхте. Не съм убила Франк, но ако бях… бих имала много интересен и умен мотив, нали така? Мислех си, хайде да видим дали великият детектив Еркюл. Поаро ще се справи.

— Да, обаче се сблъскахте с пречка — каза Поаро. — Как да направите тези признания пред мен? Аз седях до Кечпул, няколко реда зад вас, а вие бяхте на седмата редица с Уини Лорд. Едва ли бихте могли да се изправите и да се развикате „убийство!“ над главите на всички останали пътници.

— Как разбрахте, че с Уини пътуваме заедно? — запита го Дейзи.

— Беше очевидно — отвърна Поаро. — Кечпул видя книга на мястото до вашето, „Среднощна сбирка“. Когато го видяхте да поглежда към нея, вие я вдигнахте и я задържахте за момент. След това, когато Кечпул продължи по пътеката, вие оставихте книгата обратно на мястото, онова, което по-късно зае Уини Лорд. Но автобусът беше пълен — абсолютно пълен, — а вие знаехте това, мадмоазел, защото Алфред Биксби, собственикът на автобусната компания „Кингфишър“, бе оповестил гръмко и надуто този факт и се бе постарал да доведе до знанието ни — на всички пътници, че всички билети, до последния, са продадени и всяко място е заето.

— Забелязвате всичко, нали? — промърмори Дейзи.

— Но Кечпул все още не разбира — продължи Поаро. — Когато накрая седнах до вас, мадмоазел, вие ми казахте, че не бихте били изненадана, ако мосю Биксби е наел актьори, за да създадат фалшивото впечатление за пълен автобус. Когато го казахте, веднага разбрах — вие, също като мен, знаехте, че автобусът е пълен. Знаехте, че накрая всяко място ще бъде заето. Нямаше никакъв шанс мястото до вас да остане свободно. Тогава се запитах защо ще оставите книгата си така, че никой да не може да седне там, когато точно в този момент хората вече се качваха в автобуса? Всеки момент щеше да се наложи да преместите книгата и да освободите седалката за съседа ви в това пътуване, така че защо не го направихте веднага? Изглежда, имаше само един възможен отговор — пазехте мястото за конкретен човек. Уини Лорд.

— Но те двете не стояха заедно навън — намесих се объркан. — Джоан… Уини… стоеше сама. Вие, мис Девънпорт, бяхте на известно разстояние от нея и правехте неприятни забележки за нея на висок глас, така че да бъдат чути от всички. Все едно тя е непозната, към която изпитвате единствено презрение.

— Бях ядосана — каза Дейзи. — Двете бяхме заедно до момента, когато тя изведнъж взе да се държи по начин, който много ме разочарова. Отдалечи се от мен и започна да се държи като селския идиот. Надявах се, че с тези остри думи, може да й налея малко ум — да й напомня, че двете сме приятелки и че ми дължи известна лоялност. Винаги съм била добра с нея. Зелената шапка и палтото, които носеше, й бяха подарък от мен, а те изобщо не бяха евтини.

— И какво я накара да избяга от вас? — попита Поаро. — О, почакайте, мисля, че знам отговора. Спомнете си, Кечпул, че когато за първи път заговорихте Уини Лорд и се представихте като инспектор от Скотланд Ярд, тя ви отговори, че не може да сте полицейски инспектор, че това е невъзможно. Настоя да удостоверите самоличността си. Това дава насока да предположим какво трябва да се е случило между нея и мадмоазел Дейзи само преди минути и я е изненадало и уплашило — и е ядосало толкова много вас, мадмоазел. Вие, мадмоазел, често изпадате в прекомерен гняв, нали? И при най-малката провокация усещате дива ярост, която едва успявате да сдържите.

Дейзи затвори очи. Поаро продължи.

— В автобуса, когато Кечпул хвърли само поглед към книгата ви, реагирахте с неадекватна агресия, както направихте и когато говорехте така безжалостно за Уини Лорд пред останалите пътници. Когато седнах до вас, вие незабавно показахте враждебност към мен. Като цяло, мадмоазел, вие бяхте изпълнена с ярост, за която нямаше очевидна причина. Така се държи човек, когато прекалено дълго е потискал естествения си гняв — поради деспотични родители във вашия случай и принудително отричане от обичан брат.

— Мосю Поаро, може ли да ви кажа нещо? — Дейзи се приведе напред.

— Моля.

— Когато видях, че трябва да размажа главата и лицето на Уини, за да не бъде разпозната от никого, аз… аз се зарадвах на възможността. Тя вече беше мъртва, ръженът лежеше до нея, на главата й имаше малко кръв и… ами, с удоволствие се поизпотих. След това се почувствах спокойна и умиротворена, сякаш гневът, който вреше в мен от толкова дълго, се бе изпарил.

— Трябва да сте била доста ядосана и на Франк — каза Поаро. — Родителите са ви накарали да страдате изключително много, като насила са ви разделили… и все пак Франк е бил готов да им прости и както изглежда, е бил готов да се върне без огорчение в сърцето. Почувствахте ли се предадена от него?

Дейзи се усмихна.

— За Бога, вие наистина сте толкова умен, колкото хората казват.

— А вие сте една изключително изобретателна млада жена.

— Когато за първи път се срещнахме, ви обвиних, че вдигате много шум около убийството като престъпление — каза Дейзи. — Но това не е истинското ми мнение. Убийството е ужасно нещо. Най-ужасното от всички. Иска ми се… — тя внезапно възкликна, — иска ми се Франк все още да е жив. Искам го от цялото си сърце!

— Да, виждам, че е така — деликатно отвърна Поаро. — Когато той беше убит, вие бяхте съсипана от скръб и изпълнена с повече гняв от всякога. Искахте да накарате другите да страдат като вас. Зададохте си въпроса: кое ще е възможно най-жестокото наказание, на което бих могла да подложа Сидни и Лилиан Девънпорт? И тогава ви е хрумнал умен и коварен план. Кога го измислихте? Струва ми се много преди да се сблъскате с Еркюл Поаро пред онзи автобус.

— Беше почти веднага след като Франк умря — отвърна Дейзи. — Чух Хелън да казва на полицията, че когато всички останали се появили на площадката, тя вече го била блъснала през парапета. А аз… видях със собствените си очи, че всичко, което майка и татко бяха видели, беше как Франк пада и умира. Изобщо не ме забелязаха, макар да бях там и да стоях между тях и Хелън. Не биха могли да са сигурни, че не аз съм блъснала Франк.

— Eh bien, и тогава се ражда идея, която е скандална и същевременно много лесна за осъществяване — каза Поаро. — Какво би станало, ако се престорите, че вие сте убиецът и че мотивът да убиете брат си е внушеното от непреклонното възпитание на вашите родители убеждение, че Франк е опасност за семейството? Точно така, тогава Сидни и Лилиан Девънпорт ще са принудени да се изправят пред мъчителния факт, че са загубили син, който току-що са си върнали, и че това е било изцяло по тяхна вина и пряк резултат от тяхното нежелание да ви позволят да имате собствени мисли и чувства към Франк. Положили са толкова усилия да ви накарат да вярвате, че той е опасност, а сега, когато са се размекнали и са отстъпили, и искат единствено да прегърнат отхвърления си, изгубен син… сега трябва да платят цената за това, че са ви настроили против него!

— Да, прав сте, беше идеалното отмъщение — отвърна Дейзи. — Когато аз исках да запазя Франк, те не го позволиха. После, когато те искаха да го задържат, аз нямаше да им го позволя — и то по съвсем същата причина! Защото сега аз бях тази, която вярва, че той е ужасна опасност, а го вярвах единствено защото те ме принудиха да го вярвам. Това е чудесна история, не мислите ли, мосю Поаро?

— Каква част от историята за това „идеално отмъщение“ разказахте на Уини Лорд? — попита Поаро. — Това е била причината тя да е толкова разстроена, нали? Видяхте Поаро и решихте, че трябва да разиграете замисъла си с него — да признаете за убийството, което не сте извършили — и защо да не изпробвате идеята, като първо разкажете историята на Унии?

— Имах необходимост от нещо, което да ме разведри — каза Дейзи. — Алфред Биксби от часове държеше вратите на автобуса отворени, а аз умирах от студ.

— Това трябва да е била причината Уини да се държи толкова странно, когато се представих като полицейски инспектор — възкликнах аз.

— Разбира се — продължи Поаро. — В този момент Уини Лорд е разсъждавала дали да отиде в полицията с новата информация, която току-що е получила. И тогава изведнъж пред нея се появява представител на Скотланд Ярд! Вероятно всичко й се е сторило толкова incroyable, че я е накарало да се зачуди, възможно ли е това да е шега, разигравана от приятелката й Дейзи Девънпорт? Първо признанието, а скоро след това — полицай?

— Оказа се, че Уини не ми е никаква приятелка — горчиво изрече Дейзи. — Мислех, че ще стои до мен във всичко, тя обаче доказа, че е същинско въплъщение на нелоялността. Заплаши, че ще каже на полицията, макар че току-що я бях завела в Лондон и й купих красива нова шапка и палто. Наложи се да й предложа значителна сума пари, за да си осигуря мълчанието и. Знаех, че двете с майка й са в бедствено положение.

— Мадмоазел, кажете ми… какво точно казахте на Уини Лорд за причината да убиете Франк?

— Преди да се качим в автобуса? Нищо. Само че съм го направила и че Хелън е невинна. След това, когато я намерих да плаче отстрани на пътя близо до „Тартар Ин“ в Кобъм, й казах доста повече. Казах й, че… Добре де, първо й казах всичко, което казах на вас тогава.

— А после?

— Тя ту мълчеше мрачно, ту изпадаше в истерия — продължи нетърпеливо Дейзи. — Не спираше да ме пита как може да позволя Хелън Актън да увисне на бесилото за престъпление, което аз съм извършила, сякаш не й бях казала току-що, че съм признала не пред друг, а пред Еркюл Поаро? Тъпа глупачка. Наистина беше много досадна. В този момент просто вече не издържах и й разказах цялата история защо убих Франк, независимо че изобщо не го съм направила — но бях готова на всичко, само и само да се избавя от досадната необходимост да се разправям с нея.

— Значи чак тогава — в Кобъм — казахте на Уини Лорд, че истинската причина да убиете Франк не е защото вярвате, че той е лош и опасен, а защото сте искали родителите ви да мислят, че сте го направили по тази причина, и да вярват, че принудителното ви настройване срещу него е довело до трагедията?

— Точно така, да — отвърна Дейзи с лека усмивка. — За да живеят с мисълта за собствената си вина. Казах на Уини, че ще призная фалшивия си мотив, разбирате, нали: за да спася семейството от лошия и опасен Франк. Съвършеното ми отмъщение можеше да проработи само ако те си мислят, че съм го направила заради това, което те са ме накарали да мисля за Франк.

— Разбирам — отбеляза Поаро. — И така, ако това е вашият фалшив мотив, тогава другият, мотивът „съвършеното отмъщение“, както вие го нарекохте — бихте ли го описали като вашия истински мотив, независимо, че не сте извършили убийството?

Дейзи кимна.

— Той беше истинският. Един мотив може да е истински, дори човек да не е бил воден от него.

— Колко интересно — промърмори Поаро по-скоро иронично.

— В онзи момент се надявах, че Уини ще прояви интерес и ще обсъдим всички блестящи моменти в плана ми — драматичната му изключителност, но вместо това тя само хленчеше колко непростимо било, че съм позволила полицията да вярва толкова дълго в друга история и че съм поставила в опасност живота на Хелън Актън. Оф, такава глупачка беше! Струвам ви се жалка, нали, мосю Поаро? Вероятно съм такава. Но Уини знаеше отлично, също като мен, че Хелън иска да поеме вината, иначе не би си признала! Лесно би могла да каже, че Франк е паднал. Кой би си помислил за убийство, ако тя беше казала, че е само случаен инцидент? Хелън искаше да умре. И все още иска. Но Уини беше прекалено глупава, за да го види.

Поаро кимна.

— Нека чуем сега за другата история, която измислихте. Онази, която не е била създадена в ума ви месеци предварително, а по-скоро е импровизация в деня на пътуването ни в автобуса.

— Какво имате предвид? — погледна озадачена Дейзи.

— Мистериозният непознат с предупреждението за убийство — подсети я Поаро. — Мястото на седмия ред до пътеката вдясно.

— О, това ли…

— От, мадмоазел. Това.

— Както казахте, беше импровизация на мига.

— Момент — намесих се аз. — Да не предполагате, че…

— Да, Кечпул, историята, разказана ни от Уини Лорд, беше нелепа, невероятна глупост от началото до края. В нея нямаше и зрънце истина. Беше измислена от мадмоазел Дейзи с единствената цел да уреди да седна до нея, за да може да направи признанието си за убийство пред мен.

Лицето ми трябва да е представлявало страшна гледка в този момент. Като си помисля само, че изслушах най-внимателно лъжите на Уини и след това дни наред губех часове, опитвайки се да намеря смисъл в тази огромна порция дивотии, която тя ни поднесе!

— И Уини се съгласи да ни разкаже тази нелепа история заради вас, след като вярваше, че сте убийца? — попитах невярващо Дейзи. — Нищо чудно, че едва не се отказа да се качи в автобуса и да седне до вас след това, което сте й казали.

— Вече ви казах, предложих й голяма сума пари, за да направи това, което искам. Купих безпрекословното й съгласие точно както татко винаги е купувал това на майка, моето и на Ричард. — Дейзи се намръщи. — Но аз не съм деспот като баща ми, винаги съм била добра с Уини, грижех се за нея. Когато й казах, че съм убила Франк, естествено, очаквах да е шокирана, но нямаше нужда да бяга от мен все едно съм чумава. Ако тя беше направила подобно признание пред мен, аз първо бих я попитала защо. Бих се постарала да разбера проблемите й. И… не бях извършила убийство, затова ми се стори доста нечестно да ме отхвърли, когато знам, че съм невинна. — Виждайки изражението ми, Дейзи каза рязко: — Не е необходимо да посочвате недостатъка в разсъжденията ми, инспектор Кечпул. Виждам го много добре. Искате ли цялата истина или не? Истинските ни мисли често са изключително нерационални.

— Казахте ли на Уини Лорд да се престори, че името й е Джоан Блайт? — запита Поаро.

— Не, това беше единственото, за което не бях помислила, име за нея. Сигурно се е сетила за книгата и е решила, че името на авторката ще свърши работа. „Среднощна сбирка“ вероятно е била в ума й, защото…

— Моля, позволете ми — прекъсна я Поаро. — Може ли аз да разкажа тази част от историята?

— Много добре — Дейзи го изгледа със съмнение.

— Кечпул — обърна се той към мен, — би ли ни припомнил какво ми каза мадмоазел Дейзи, когато я попитах как се е сдобила с книгата?

— Тя каза „първоначално беше подарък от…“, после спря и отказа да продължи.

— Думата „първоначално“ дава много храна за размисъл — заяви Поаро. — Когато получим подарък, който пазим, — а знаем, че вие все още притежавате книгата, мадмоазел, — човек няма нужда да използва думата „първоначално“. Би казал думата само ако книгата по време на задаването на въпроса вече не е подаръкът, който едно време е била, който първоначално е била. Разбирате ли, Кечпул?

— Не, изобщо не разбирам.

— Помислете малко, mon ami. Ако книгата е подарена на Дейзи Девънпорт от приятеля й Хъмфри и тя все още я притежава, както знаем, че е, тогава тя си остава подарък от Хъмфри, и няма да има необходимост да се използва уточняващата дума „първоначално“. Ако обаче по някое време тя е била подарък от мадмоазел Дейзи за Уини Лорд, подарък, който Уини съвсем наскоро е върнала като израз на своето отвращение и неподчинение, след като мадмоазел Дейзи й е признала за убийството на Франк Девънпорт…

— Да не ми казвате, че книгата е била подарък от Дейзи за Уини и после Уини й я е върнала? — попитах аз.

— Смятам, че точно това е станало, да.

— Напълно прав сте — отбеляза Дейзи. — Уини харесваше тази книга. Носеше я със себе си навсякъде, където отиде. Бях й написала специално посвещение вътре и то означаваше много за нея. Малко след като й казах, че аз съм убила Франк, шофьорът на автобуса дойде, за да вземе куфарите и чантите ни и да ги прибере в багажника. Уини го накара да изчака, докато извади „Среднощна сбирка“ от своя куфар. Подаде ми я и каза — „Не я искам повече, може да си я вземеш“. Така че, да, тя първоначално беше подарък от мен за Уини… подарък, който тя отхвърли. Това бе причината книгата да е с мен в автобуса. Едва ли бих… — Дейзи млъкна рязко и по лицето й се разля червенина.

— Едва ли бихте искали или ви е било нужно да четете „Среднощна сбирка“ — довърши вместо нея изречението Поаро, — знаели сте всяка дума от страниците й и всеки епизод от разказа в нея почти наизуст — защото вие, Дейзи Девънпорт, под името Джоан Блайт, сте авторката на книгата.

— Моля ви, не трябва да казвате на никого — лицето на Дейзи пребледня. — Знам, че нямам право да ви моля за това, но ви умолявам коленопреклонно…

— Как го разбра, Поаро? — запитах недоверчиво.

— Малко предположения, последвани от изчисляване на вероятностите — той погледна Дейзи. — Запитах се защо този роман е толкова важен за вас — за вас, която имате толкова живо въображение, толкова голямо умение да измисляте сензационни, неустоими истории — за вас, която освен това, ако ме извините, се грижи много повече за собствените си измислици и нещата, които стават в ума й, отколкото за истината или нещата, които биха могли да са от значение за другите? Защо ще подарявате книгата на всеки, които има някакво значение за вас? Подозренията ми се потвърдиха вчера, когато посетих издател в Лондон — някой си мистър Хъмфри Плъкроуз от „Плъкроуз & Принс“. Не излъгахте изцяло, мадмоазел, когато казахте, че Хъмфри Плъкроуз ви е дал книгата. Не е била подарък обаче, подписали сте договор с неговата фирма, според който той се задължава да ви даде определена бройка от вашата собствена книга.

— Моля ви, запазете това сведение за себе си — помоли го Дейзи. — Писането е единствената част от моя живот, за която семейството ми не знае нищо и с която няма нищо общо. То е моята свобода.

Сетих се за страха на Уини Лорд, когато изрекох думите „Среднощна сбирка“. Когато ме чу да ги казвам, трябва да си е помислила, че номерът им е разкрит, че съм я видял как вади книгата от куфара си и я връща на Дейзи. Ако го бях видял, щях да разбера, че не са непознати. Когато й обясних, че жената до нея на седмата редица седалки е имала книга с това заглавие, страхът й изчезна, тогава й е станало ясно, че не знам нищо за връзката й със „Среднощна сбирка“ и с Дейзи Девънпорт.

— Ще запазите ли тайната ми? — попита Дейзи. — Моля ви, мосю Поаро, инспектор Кечпул. За мен е от изключително значение това да остане неизвестно. Никой, с изключение на служителите в „Плъкроуз & Принс“, не знае, че аз съм Джоан Блайт.

— Знаете ли какво е от изключително значение за мен? — каза меко Поаро. — Истината за двете убийства в „Малкото ключе“, Казахте ми много от нея, мадмоазел, но все още не цялата. Но няма значение, аз ще ви разкажа останалата част, веднага щом сержант Гидли вземе Хелън Актън от затвора „Холоуей“ и я доведе тук.

Глава 16

Малкото ключе, тежката врата

На следващия ден по обяд гостната на „Малкото ключе“ се изпълни с хора. Всеки стол, включително и тези, донесени от щабквартирата на „Пийпърс“, беше зает. Поаро, сержант Гидли, инспектор Маркъс Кейплинг и аз седяхме на твърдите столове с високи облегалки в редицата най-близо до вратата. Хелън Актън, с непроницаемо изражение на лицето, бе на табуретката пред пианото, но с гръб към него. Представих си как се обръща, вдига капака и започва да свири, макар да ми беше трудно да реша каква музика би била подходяща за случай от този род.

В далеч по-удобните столове и дивани бяха насядали Сидни, Лилиан, Дейзи и Ричард Девънпорт, Оливър Прауд и Годфри и Върна Лавиолет.

— Дами и господа — започна Поаро.

Веднага беше прекъснат от Оливър Прауд, който каза:

— Ами Пърси Симли? Не трябва ли и той да е тук?

— Не — отговори Поаро. — Ще говоря за него по-късно, защото той е важен, но присъствието му тук не е необходимо. И така, да започнем с фактите. Имаме две убийства, които трябва да обсъдим днес — убийството на Франк Девънпорт и убийството на Уини Лорд.

— Уини? — възкликна Лилиан. — Тогава трябва ли да предположим…

— Това не е предположение, мадам — прекъсна рязко въпроса й Поаро, — това е факт, тялото, намерено в тази стая, бе на Уини Лорд.

— Боже милостиви — ахна Ричард Девънпорт. — Кой би искал да убие Уини?

— Личността на убиеца скоро ще стане известна на всички — продължи Поаро. — Засега ще кажа това — за нападателя е било от изключително значение тялото да не бъде разпознато като това на Уини. Затова роклята, ръчната й чанта и обувките бяха свалени от тялото и изгорени в камината. — Той посочи към решетката пред огнището. — Всеки от вас би могъл да разпознае тези вещи като нейни, защото не са били нови. Като е свалил всички познати стари неща и оставил само чисто новата зелена шапка и палтото, които тя никога преди не е носила в тази къща, някой — и не е задължително да е нейният убиец — се е подсигурил, че Уини няма да бъде разпозната.

— Кой я е убил? — запита Лилиан. — Бих искала да ми бъде казано веднага.

Думите й бяха последвани от одобрително мърморене.

— Мадам, има ред, който съм определил и към който бих желал да се придържам — Поаро огледа стаята. — Човекът, който е изгорил дрехите на Уини Лорд, така че никой да не узнае коя е тя, е обезобразил и лицето й по същата причина. Сега, да помислим кой би могъл да е убиецът на Уини. Не е Хелън Актън, която по това време е била в затвора „Холоуей“. И ако повярваме на цялата информация, която ни бе дадена, то повечето от вас са били заедно с поне още един човек, когато Уини е била убита. С изключение само на един от вас, вие, мадам Лавиолет.

— Не съм я убила! — ахна Върна. — Годфри, не съм! Не бих могла. Какво бих могла да имам против бедната Уини?

Съпругът й се пресегна и я потупа по ръката.

— Знам, че не си. Върна, успокой се. Нека мосю Поуроу си каже приказката.

— Върна Лавиолет може също да е блъснала и Франк Девънпорт, за да го убие — продължи Поаро. — Тя е била горе, когато той е паднал от вътрешния балкон. Но там са били и Дейзи. Сидни и Лилиан Девънпорт, както и Хелън Актън, която признала почти незабавно, че тя го е направила. Всички са единодушни, че Ричард Девънпорт, Оливър Прауд, Годфри Лавиолет и Пърси Симли са били долу, когато Франк е паднал, така че те не биха могли да са го убили. Уини Лорд също е била долу, приготвяла е вечерята. Тя също е елиминирана от заподозрените.

— Отговорът не е ли очевиден? — отбеляза Лилиан. — Не може в „Малкото ключе“ да се разхождат двама убийци. Невъзможно е. Това с положителност означава, че и двете убийства следва да са били извършени от Върна.

— Лоялността ти е трогателна, скъпа. — Върна хвърли смразяваш поглед на старата си приятелка.

— Хелън Актън уби Франк — рязко каза Сидни, втренчил очи в краката си.

— Да, аз го направих — обади се Хелън. — Мистър Девънпорт казва истината. Трябва да го послушате, мосю Поаро.

— Двете убийства не са извършени от един и същи човек — обяви Поаро. — Мадам Лавиолет всъщност не е извършила нито едно от двете. И… за съжаление, мадам Девънпорт, това, което вие обявихте за невъзможно, е истината — в „Малкото ключе“ има двама убийци. И двамата сега са в тази стая.

— Това е ужасно — промърмори Ричард.

— Мадам Лавиолет, вие може да не сте убийца, но също като Хелън Актън и Дейзи Девънпорт сте лъжкиня. Двамата със съпруга ви не сте решили да продадете тази къща, защото сте имали финансови трудности. Преди два дни говорих с банкера ви в Лондон. Каза ми, че сте изключително богати откак ви познава. Тогава защо внезапно решихте да продадете къщата си в „Кингфишър Хил“ и защо излъгахте за причината да го направите?

— Колкото и интересно е да се чуе този отговор, какво общо има той с убийството на брат ми? — попита Дейзи.

Поаро се усмихна.

— Мислите, че ви губя времето с дребни незначителни подробности, мадмоазел? Non. Тези дребни детайли, видимо несвързани с двете убийства, са от огромно значение. Те са малкото ключе, което ще отвори тежката врата.

— Финансови затруднения — промърмори Годфри Лавиолет. — Каква глупава лъжа.

— Мосю Лавиолет, вие не чувствахте необходимост да кажете на добрия си приятел Сидни Девънпорт какво в имението „Кингфишър Хил“ ви е накарало да пожелаете да го напуснете възможно най-бързо, като продадете къщата си на цена много по-ниска от истинската й стойност. Казахте, нали така, че не било нещо, което би притеснило семейство Девънпорт? Eh bien, значи не смятате, че сте скрили от тях нещо, което би могло да ги откаже?

Каква ли би могла да е тази мистериозна особеност на имението? — театрално се замисли Поаро, ставайки от стола си, за да се разходи из стаята. — Попитах Хестър, лелята на Пърси Симли, която е страстен и педантичен наблюдател на живота в „Кингфишър Хил“. Тя ми каза, че непосредствено преди семейство Лавиолет да реши да продаде „Кингфишър Рест“, както едно време се е наричала тази къща, в имението се е променило само едно нещо — портиера на главната порта. Хестър Симли възразила срещу назначението на новия портиер и случайно спомена, че само едни друг съсед я подкрепил по въпроса, някоя си Лавиния Стент. Това много ми помогна, защото ако Лавиния Стент и Хестър Симли са били единствените, които не са одобрявали новия човек, това би означавало, че Годфри и Върна Лавиолет не са имали възражения за назначението му.

— Той е изключително почтен и възпитан човек — обади се Годфри.

Поаро му хвърли остър поглед, после продължи.

— Разбира се, имало е и друга значителна промяна в „Кингфишър Хил“ по същото време, когато семейство Лавиолет решава да продаде къщата си — или малко преди да вземат това решение, бих казал, семейство Девънпорт са обявили, че възнамеряват да купят къща в имението. Мислят да купят къщата на Хестър Симли. Това, дами и господа, е накарало Годфри и Върна Лавиолет да пожелаят да се махнат. След като не е бил новият пазач и нищо в имението не се е променило, тогава не би могло да е нищо друго, мадам Лавиолет, прав ли съм или не?

— Не сте ли винаги прав? — каза иронично Върна с наведен поглед.

Поаро продължи невъзмутимо:

— Повечето хора, които купуват къща тук, търсят идилично провинциално убежище от натоварения си лондонски живот. Семейство Лавиолет не са изключение. Годфри Лавиолет и Сидни Девънпорт са били бизнес партньори, семействата им прекарвали значително време в компанията си, двамата са създали богатствата си заедно, работели са заедно по играта „Пийпърс“…

Потреперих при споменаването й.

— … което, от друга страна, е причината двамата Лавиолет да търсят спокойствие в идиличното провинциално имение, което приемат за единствено свое, а не поредното нещо, което споделят със семейство Девънпорт. Да им идват на гости, е едно, но идеята, че приятелите им се готвят да купят парченце от техния личен рай… non, c’etait insupportable. И какво биха могли да направят? Притежавали са само една къща, не цялото имение, не са могли да попречат на Сидни Девънпорт да купи къща тук. Затова са решили проблема по единствения възможен за тях начин. Вместо да делят своето лично убежище, ще го напуснат — и то бързо. Мога да си представя, мадам Лавиолет, че не сте искали да сте съседи в „Кингфишър Хил“ със семейство Девънпорт дори и за седмица, стига да може да го избегнете. А единственият начин да го избегнете, е да им продадете къщата си, преди те да купят тази на Хестър Симли.

— За мен в това няма много смисъл — обади се Ричард Девънпорт. — Всеки с провинциална къща в „Кингфишър Хил“ дели земята и другите неща с много други семейства. Това е основен момент в подобен род провинциални имения и всеки знае какво получава, когато купи имот в подобно място.

— Да ги делиш с непознати, е едно — заяви Върна Лавиолет. — Но личното ти малко убежище да бъде съсипано с нашествие на лондонските ти приятели — хора, принадлежащи на друга част от живота ти — това е съвсем различно.

— Да не искаш да кажеш, че мосю Поаро е прав за вашата причина да продадете къщата? — учуди се Ричард.

Върна повдигна рамо.

— Както казах и преди, не е ли той винаги прав?

— Но, Върна, ти и Годфри сте постоянно тук — намеси се Оливър Прауд, който, изглежда, споделяше недоумението на Ричард.

— Боже мой, момчета, май наистина сте доста глупавички? — отвърна Върна. — Знаете ли какво ви пречи да разберете? Нещо типично за мъжете — фокусирате се само върху интелектуалната страна на нещата. Никога не поспирате да се замислите как би се чувствал човек. Мосю Поаро обаче е различен. Той разбира човешката душа, нали, мосю Поаро? — Върна въздъхна дълбоко. — Продажбата на тази къща означаваше, че „Кингфишър Хил“ вече не е наш. Беше на Девънпорт. Беше ми приятно да им гостувам в тяхната къща, след като тя вече не е моя. Разбира се, защо не?

— Приятно ви е било, да — каза Поаро, — но бяхте ли щастлива да го правите?

— Нямах избор — отвърна тя прямо. — Годфри и Сидни бяха обсебени от „Пийпърс“, което означава, че искат да са заедно през цялото време. Можех да остана у дома сама, но това не би било забавно, нали така?

— Кажете ми, мадам, а какво беше забавното в това да гостувате на семейство Девънпорт?

— Нямаше нищо забавно. Току-що ви казах, Годфри постоянно беше тук, така че нямах избор.

— Значи не сте намирали за забавно да идвате тук и да давате воля на омразата си към Сидни и Лилиан Девънпорт?

По лицето на Върна Лавиолет плъзна лукава усмивка.

— Ами, сега, когато го представяте от този ъгъл…

— Двамата с Кечпул не можехме да разберем в началото — каза Поаро. — Описаха ви пред нас като мил и внимателен човек, първо Хелън Актън, а след това и Хестър Симли. Но в наше присъствие вие винаги изглеждахте… различна. Зад думите и вашето comportement[40] винаги прозираше жестокост. Едва наскоро осъзнахме, че с Кечпул сме ви виждали само в компанията на семейство Девънпорт — хората, които, така както вие виждате нещата, са ви прогонили от „Кингфишър Хил“. И сте намирали за непоносимо да изпитвате доброта и симпатия към Сидни и Лилиан Девънпорт в тяхно присъствие, n’est-ce pas?

Върна хвърли поглед към Дейзи, после към Ричард.

— Не храня лоши чувства към никого от вас двамата — каза тя. — Надявам се да го знаете.

— Знам го — отговори веднага Дейзи.

Спомних си, че Върна Лавиолет беше от онези, на които тя е подарила екземпляр от „Среднощна сбирка“. Зачудих се дали Дейзи не харесва Върна точно защото е доловила негодуванието на възрастната жена към Сидни и Лилиан?

— Лилиан дори не ме попита как бих се чувствала, ако те купят къща тук — обясни Върна. — Представяте ли си? Дори не ме попита?

— Мадам Лавиолет, вие не само излъгахте защо сте продали тази къща — каза Поаро. — Излъгахте също и че сте видели Лилиан Девънпорт да слиза по стълбището сутринта на убийството на Уини Лорд. Но не сте видели нищо такова. Просто искахте да замесите Лилиан, надявайки се, по чисто злонамерени причини, да я видите обвинена в убийство. И тя, и Сидни дадоха напълно различни от вашите показания. И двамата се заклеха, че между десет и единайсет часа са били заедно в спалнята на Лилиан и никой от тях не е излизал от стаята. Така че, за да осъществите вашия злостен план, е било необходимо да направите две неща: да хвърлите съмнение върху алибито на Лилиан и да измислите алиби за двамата, които не са го имали — Дейзи Девънпорт и Оливър Прауд, Те не са излезли в градината заедно в онази сутрин — вие излъгахте за това, мадам Лавиолет. Веднага сте се усетили, нали така, че Уини Лорд трябва да е била убита или от Дейзи, или от Оливър?

Върна мрачно каза:

— Не знаех, че е била Уини, но… да, в гостната определено ставаше нещо. Наблюдавах през полуотворената врата на моята спалня и видях как Оливър изскочи от гостната. Дейзи се втурна вътре… После, малко по-късно видях, че Дейзи е с други дрехи.

— Моите бяха целите в кръв, след като размазах главата на Уини — обърна се Дейзи към Поаро. Баща й издаде звук, наподобяваш ръмжене. — Сложих си чисти и изгорих окървавените, заедно с тези на Уини.

— Достойна си за презрение, Върна — изрече тихо Лилиан.

— Е, знаеш как е, сестро. — Върна се огледа разстроена. — Ще престанете ли всички да ме гледате така? Лилиан и без това вече е с единия крак в гроба. Какво би променило това? Харесвам Дейзи и Оливър и не искам никой от тях двамата да загази.

— Вероятно и двамата са били изненадани и очаровани да чуят вашата измислица как са били на разходка в градината, което всъщност не е вярно — отбеляза Поаро. — Веднага се втурнаха да потвърдят историята, за да се изчистят от подозрение. Мадмоазел Дейзи, може би вие ще пожелаете да обясните бележката, която написахте и оставихте върху тялото на Уини Лорд, за да бъде намерена от полицията. Може ли първо всички да чуем какво беше написано върху бележката, моля?

Сержант Гидли изрецитира съдържанието: „Зае седалка забранена, сега шапката ти разбита е с ръжена!“

Всички слушахме внимателно, когато Дейзи започна да разказва за деня на пътуването с автобуса. Разказът й предизвика доста възклицания, тук-там се дочуваше и случайна въздишка. Каква талантлива разказвачка беше само. Прозвуча двайсет пъти по-вълнуващо, отколкото ако го разкажа аз. Не пропусна нито една подробност и беше особено горда с историята, която измислила само за секунди, за да може Уини да ни я разкаже — за мистериозния непознат и предупреждението за мястото.

Когато тя приключи, Поаро отново поде разказа.

— Дейзи Девънпорт е знаела, че предупреждението от безименния непознат е примамлива загадка, която ние двамата с Кечпул ще намерим за неустоима. Била е свободна да я направи толкова изкушаваща и странна, колкото й се иска, знаейки, че никога няма да бъде разрешена. Всъщност, вярно е точно обратното: трябвало е никога да не бъде разрешена, за да държи във властта си нашето въображение. Използвала е същата логика и когато е написала бележката и я е поставила върху тялото на Уини Лорд. Било е умишлен опит да ангажира мислите ми с дедукции, които няма никаква вероятност да отведат до отговор. Но бележката беше трик — няма верен отговор! И докато с Кечпул бяхме заети да се чудим защо някой ще убива тази бедна жена, понеже била седнала на грешното място и какво точно е станало в „Малкото ключе“, щом Джоан Блайт от автобуса няма никаква връзка с тази къща, ние не бихме могли да напредваме с разрешаването на истинските загадки.

Такива са били намеренията на мадмоазел Дейзи, която едновременно хем е искала, хем не е искала тялото да бъде правилно идентифицирано. Искала е да идентифицирам жертвата на убийството като жената от автобуса, тоест, като напълно непозната на хората от тази къща — поради това зелената шапка и палто бяха оставени върху тялото. В същото време е искала никой да не разбере, че мъртвата жена е всъщност Уини Лорд или че Уини и Джоан от автобуса са едно и също.

— Но Уини беше твоя приятелка — обърна се Върна Лавиолет към Дейзи. — Защо, за Бога, би искала да я убиеш?

— Не съм — отвърна тъжно Дейзи.

— Да, мадмоазел, не сте я убили вие — съгласи се Поаро, после огледа стаята. — Това, което повечето от вас не знаят, е, че Дейзи Девънпорт е признала пред Уини Лорд, че е убила брат си Франк. Не го е убила обаче — някой друг го е направил, — но Дейзи е решила да се позабавлява, като признае публично за извършването на престъплението. Първият човек, чул измислената й история, била Уини Лорд. Дейзи казала на Уини, че тя, а не Хелън Актън, е убила Франк и планира да признае пред великия Еркюл Поаро, който чака наблизо, за да се качи в същия автобус. Освен това предлага на Уини значителна сума пари в замяна на мълчанието й за истинския мотив за убийство, което всъщност не е извършила. Обаче Уини, макар първоначално да се съгласила да излъже, имала съвест, която никакви обещания за пари не можели да заглушат. Решила, че трябва да каже на полицията какво знае, затова отишла в Скотланд Ярд и помолила да говори с инспектор Едуард Кечпул. А сега, тук имаме момент, които си заслужава да се отбележи…

Поаро ми се усмихна.

— Обърнете особено внимание, Кечпул. Сержант Гидли, моля, кажете ми, когато Уини Лорд попита за Кечпул, вие бяхте ли й казали вече, че той е човекът, водещ новото разследване за убийството на Франк Девънпорт?

— Не, мосю Поаро, не бях — отвърна Гидли. — Тя дойде и попита за инспектор Кечпул, преди да имам възможност да й кажа каквото и да е.

— Разбира се! — изрече триумфално Поаро. — Това, Кечпул, е важният момент, който ти пропусна да включиш в списъка си. Ти говори със сержант Гидли, след като чу от хазайката си, че той има новини за теб във връзка с посещението на Уини Лорд в полицията, но пропусна да му зададеш този жизненоважен въпрос: дали Уини е попитала за теб преди или след като й е било казано, че ти си човекът, който отговаря за убийството на Франк Девънпорт. Ако е било преди, как би могла Уини Лорд да знае името ти? Джоан Блайт от автобуса, от друга страна… тя може да е пожелала да разкаже на инспектор Едуард Кечпул по специално, че го е излъгала и сега желае да му каже истината за убийство, за което е осъдена невинна жена.

— Прав си! — възкликнах. — Нищо от това не ми мина през ума, дори и за секунда. Много добра дедукция, Поаро. Значи това е имала предвид Уини, когато каза „Знам кой се отърва от Франк Девънпорт и знам защо, и не е заради причината, която всички вие си мислите.“

— Precisement! — потвърди Поаро. — Имала е предвид фалшивия мотив на Дейзи Девънпорт и нейния евентуално истински мотив, и двата казани й от Дейзи. Смятала е, че по това време фалшивият мотив вече ще е станал известен на полицията. Сержант Гидли й обяснява, че инспектор Кечпул не е в Скотланд Ярд, а в „Малкото ключе“.

Именно тогава Уини Лорд научава за новото разследване на убийството на Франк Девънпорт.

Решена да говори с Кечпул възможно най-бързо, Уини заминава за „Кингфишър Хил“, без да съобщи на майка си къде отива и защо. Майка й беше обезумяла от тревога. Когато Уини пристига в „Малкото ключе“ — това е било чукането на вратата, което Ричард Девънпорт е чул от библиотеката — вратата й отваря Оливър Прауд. Наивна глупачка, каквато си е била винаги, Уини му доверява причината за идването си. Казва му, че знае, че Дейзи е убила Франк и си е признала пред нея, и колко важно е полицията да узнае истинската причина за смъртта на Франк; че Дейзи е признала пред нея и истинския си мотив да убие Франк и че Уини смята да разкаже за това на инспектор Кечпул веднага щом той пристигне. Ние с Кечпул все още не бяхме в къщата. Бяхме в затвора „Холоуей“ и разпитвахме Хелън Актън. Мосю Прауд, вие поканихте Уини в гостната и затворихте вратата. После взехте ръжена от камината и я ударихте по главата с него. Убихте я, нали?

Оливър Прауд не отрече. Запази мълчание с непроницаемо лице.

— Защо, Оливър? — Ричард Девънпорт беше пребледнял от шока. — Защо би направил подобно нещо? Дейзи, как си могла…? Знаела си, че го е направил и си… си…

Дейзи му хвърли нетърпелив поглед.

— Какво очакваше да направя, Ричард? Да припадна и да се разплача? Бях шокирана, разбира се, но човек не бива да се оставя на шока и самосъжалението, когато има практически проблем за решаване. Оливър го направи единствено за да ме защити. В отговор аз… аз направих каквото можах, за да защитя него.

— Колко трогната трябва да сте били, че той е убил заради вас — саркастично вметна Поаро. — Разглеждате моралността, пречупена единствено през ползата й за вашата личност, мадмоазел. Това ми стана напълно ясно. После се обърна към другите и продължи:

— Мосю Прауд е знаел, че Дейзи вече си е признала за убийството на Франк, като същевременно е видял и че никой не е повярвал на признанието й, с изключение на Сидни и Лилиан Девънпорт може би. А Хелън Актън вече е направила самопризнание за същото убийство и е била осъдена за него. В онзи момент мосю Прауд е убеден, че за неговата любима Дейзи няма сериозна опасност да бъде обесена за убийство. Самият той не мисли, че тя е убиецът — вероятно е мислил, че разиграва някаква нейна си сложна игра. Предполагам, че се е надявал да я убеди да оттегли признанието си. Обаче, когато пристига Уини Лорд с нейната история за лъжливия мотив и за истинския — разказ, който звучи далеч по-правдоподобно от психологическа гледна точка, — страховете на Оливър Прауд значително нарастват. Решава, че Уини Лорд трябва на всяка цена да бъде спряна да разкаже историята си на инспектор Кечпул.

— Оливър искаше единствено да ме предпази — с разтреперан глас каза Дейзи. — Всичко е по моя вина, не по негова.

— А сега — обяви сериозно Поаро, — накрая да разрешим убийството на Франк Девънпорт…

— Когато посетих Хестър Симли, тя ми разказа разговор, който е дочула, проведен в нейната къща в деня на смъртта на Франк Девънпорт — поде Поаро. — Мосю Прауд е говорил за жена, с която се е държал по неморален и нехристиянски начин. Признал е, че се е отнесъл с жената зле. Споменал е също, че двамата с нея са потърсили помощ от лекар — същият, който се е грижил за умиращия баща на мосю Прауд. Докторът отказал да помогне и несъмнено бил шокиран, че го молят за подобно нещо. Дами и господа, Хестър Симли незабавно направила съвсем разбираемо заключение.

— Бебе? — ахна Дейзи. — Не, това е невъзможно! Оливър би ми казал…

— Allendez-vous, мадмоазел. Нямало е никакво бебе. Хестър Симли не е права в заключението си, че е намесена бременност. Разговарях с въпросния доктор, от него чух истинската история. Младата жена била преподавателка в училище, собственост на Франк Девънпорт и Оливър Прауд. Когато състоянието на бащата на мосю Прауд се влошило дотолкова, че вече не бил в състояние да стане от леглото си, той изразил едно свое желание пред сина си. Знаел, че му остава съвсем малко време и искал да изучи нещо ново — да използва ума си за нещо стимулиращо, докато все още има ум, който да използва. Alors, мосю Прауд помолил тази млада жена, тази учителка, да идва в дома му и да преподава на умиращия му баща френски език — това бил нейният предмет.

Тази уговорка вървяла много добре. Ото Прауд бил много щастлив за известно време, докато здравето му не се влошило до степен, когато вече не бил в състояние да продължи с уроците. Явно наближавал краят… и все пак, не бил съвсем на смъртно легло.

— Какво искате да кажете? — попита Ричард Девънпорт.

— Младата учителка се била привързала много към стареца, който бил толкова запален и добър ученик, а когато Оливър Прауд й казал, че според доктор Ефгрейв на Ото Прауд вероятно му остава може би само месец, младата жена решила, че това е непоносимо. Оливър Прауд се съгласил — не искал баща му да прекара следващия месец в агония, без никаква надежда за възстановяване. Двамата заедно отишли при доктор Ефгрейв и го помолили да сложи край на страданията на стария човек, като му даде някакво лекарство, което би му помогнало да приключи живота бързо и спокойно. Уви, докторът не се съгласил с това предложение.

— Беше ужасен педант — вметна Оливър.

— Два часа след като доктор Ефгрейв отказал да помогне с този план. Ото Прауд бил мъртъв — обърна се Поаро към публиката си в гостната. — Кой е държал възглавницата върху лицето му, мосю Прауд? Може би сега ще ни кажете. Доктор Ефгрейв не е съобщил нищо на полицията, защото не е имал начин да го докаже, но е подозирал, че или вие, или учителката по френски сте задушили баща ви. Прав е, нали? Това е нехристиянската постъпка, която сте извършили заедно с една млада жена?

Оливър кимна.

— Не бяхме в състояние да понесем да го гледаме как страда. Той искаше да го направим. Направихме го с пълното му съгласие — двамата заедно. Съгласихме се, трябва да бъде направено по този начин, или изобщо да не бъде правено, за да може да носим заедно отговорността. И двамата притискахме възглавницата. Беше ужасно, но необходимо. Имах чувството обаче, че постъпвам правилно. Спестих на татко страданието.

— Но не и на себе си — отбеляза Поаро. — Pas du tout, съвсем не. Съвестта ви е мъчила дълбоко и непрестанно — както и би трябвало. Ние, хората, нямаме правото да си играем на Бог, мосю Прауд. Да, има болести, има страдание, но не е наша работа да решаваме кога трябва да приключи един живот. Вашата съвест го е знаела, дори самият вие да не сте. Тревожила ви е толкова мъчително, че скоро след извършването на деянието сте решили, че не искате да споделяте вината. Решили сте, че задушаването на Ото Прауд е било главно по вина на младата жена, която е била ваша съучастничка.

— Да, бях зъл и жесток към нея. Тя беше по-силната от нас двамата. О, не физически, волята й беше по-силна. Успях да убедя себе си, че ако не е било нейното влияние… — той не довърши изречението.

— Точно както обвинихте Франк Девънпорт за кражбата на парите от родителите му, макар и да знаехте предварително за нея — каза Поаро. — Съгласили сте се и сте се възползвали от нея! Вие сте морален страхливец, мосю Прауд! Мислите ли, че можете да убиете веднъж и да останете чист? Не можете! Но това е причината да ви е било толкова лесно да отнемете още един живот, когато Уини Лорд ви е казала думите, които изобщо не сте искали да чувате.

— Мислите ли, че не знам какъв съм? — горчиво попита Оливър. — Знам по-добре от вас. Чувствам се ужасно заради начина, по който се отнесох и към двамата, към Франк и… учителката. Чувствам се жалък и заради Уини Лорд и дори за откраднатите пари, но никога няма да съжаля за това, че спасих баща ми от агонията, която трябваше да понесе. Никога!

— Моля ви, не го измъчвайте, мосю Поаро — в очите на Дейзи имаше сълзи. — Нима никога не сте се страхували от нещо? Толкова съвършен и чист ли сте, че няма за какво да се укорите? Казвам ви, убийството на Уини беше по моя вина. Нека обесят мен за него вместо Оливър!

Поаро не обърна внимание на думите й.

— След като чух тази история от доктор Ефгрейв, внезапно всичко си дойде на място — продължи той. — Най-накрая бях в състояние да обясня най-притеснителния детайл от цялата тази история, детайл, който като че ли изобщо нямаше смисъл.

— Какъв детайл? — запита Ричард Девънпорт.

— Преди да ви кажа, искам да ви задам един въпрос, мадмоазел Хелън.

— Задайте го — отвърна тя.

— Как се запознахте с Франк Девънпорт?

— Знаете отговора.

— О, знам го, разбира се, че го знам.

Но аз не го знаех. И ако съдя по израженията на лицата, никой от останалите в стаята не го знаеше.

— Франк Девънпорт трябва доста да ви е говорил за стария си приятел Оливър, нали?

— Да — въздъхна тя, — говореше много за Оливър, двамата бяха все още партньори в бизнеса, макар вече да не се срещаха.

— C’est ca — каза Поаро. — Дами и господа. Франк Девънпорт не е знаел за годежа на Оливър Прауд със сестра му Дейзи. Не е поддържал връзка с нито един от двамата, така че как би могъл да знае? По същата причина нито Дейзи Девънпорт, нито Оливър Прауд са знаели за годежа на Франк и Хелън Актън.

— Защо ни разказвате всичко това? — попита Лилиан Девънпорт. — Каква връзка би могло да има?

— Мадмоазел Хелън — обърна се към нея Поаро, — Франк Девънпорт казвал ли ви е някога, че Оливър Прауд е тъмнокос и красив?

Хелън го погледна изненадана.

— Не, мъжете обикновено не говорят подобни неща за други мъже. Говорил ми е само за характера на Оливър и техните отношения.

— И значи не е споменавал нищо за външния му вид?

— Не.

— Мадмоазел, изслушах няколко разказа как сте се втурнала надолу по стълбището, хванали сте Оливър Прауд за ръцете и сте му признали, че сте убили Франк. Съгласна ли сте, че точно това е станало?

Хелън кимна.

— Казала сте му, според повече от един човек, свидетел на сцената, „Аз го убих, Оливър“. В този момент във вестибюла е имало трима мъже: Годфри Лавиолет, Оливър Прауд и Пърси Симли. Току-що са пристигнали от „Кингфишър Вю“. Като годеница на Франк, която идва за първи път в „Малкото ключе“, вие не сте срещала никого от тях до този момент. Това е било първият път, когато се предполага, че очите ви ги виждат, нали? Предполагам, че вие, мадмоазел, поради тази причина не бихте могли да знаете, че красивият мъж с тъмната коса е Оливър Прауд, нито че се нарича Оливър. Не са ви запознали, така че как бихте могли да знаете, че е тон?

— И все пак знаех — отвърна Хелън с лека, тъжна усмивка. — Je le savais aussi bien que je connaissais mon proper nom[41].

Защо, за Бога, изведнъж заговори на френски, зачудих се. После веднага се усетих.

— Вие сте учителката по френски език? — попитах Хелън. — Вие… вие вече сте познавали Оливър?

Хелън кимна.

— Той беше последният човек, когото очаквах да срещна в дома на родителите на Франк. Както казахте, мосю Поаро, Франк също нямаше представа, че Оливър ще бъде тук или че е сгоден за Дейзи. После, когато се запознах с Дейзи и тя започна да ми говори за годеника си Оливър… е, истината скоро стана ясна: беше същият Оливър. Франк беше изненадан, но не и ужасен като мен. Той нямаше от какво да се страхува. Но аз изпаднах в ужасна паника, трябваше да напусна гостната и да се кача горе. Всичко, за което можех да мисля беше само как Оливър ще се върне от другата къща и ще разкаже на Франк единственото нещо, което не съм му казала, единственото нещо, заради което по-скоро бих предпочела да умра, отколкото да позволя той да узнае — че съм убийца и което е още по-лошо, че съм го скрила от него. Честност, почтеност… Франк ценеше тези качества над всички останали. Какво да измисля, че той никога да не разбере? Главата ми не раждаше нищо! Почти полудях от паника. И тогава Франк влезе в стаята ми и аз… аз трябваше да се престоря, че всичко е наред. После чухме входната врата и гласовете… — Хелън спря и се загледа втренчено, все едно виждаше сцената от миналото да се разгръща пред очите й.

— И тогава Франк излезе на вътрешния балкон — продължи Поаро тихо. — Вие го последвахте и видяхте Оливър Прауд във вестибюла долу. В този момент изглеждало неизбежно, че Франк ще открие истината. И това не бивало да му се позволи. Не било възможно мъжът, когото сте обичали повече от всичко на света, да види как ви обесват за убийството на Ото Прауд. И затова… вие го блъснахте.

— Нямах намерение да го направя — отвърна Хелън. — Да, направих го, но нямах такова намерение. Не бях на себе си — не бях в състояние да мисля в онзи момент. Ръцете ми сякаш се протегнаха сами, без участието на ума. И после Франк вече падаше от балкона и беше прекалено късно.

— Мадмоазел, ако не сте имали намерение да го направите, нямало е да бъде направено — отвърна с горчивина Поаро. — Ръцете не се движат, освен ако умът не ги накара. Подобно на мосю Прауд, вие сте убили и преди — в онзи случай сте вярвали, че имате отлична причина да постъпите така. В случая с Франк се опитвате да ми кажете, че не е бил замесен нито умът, нито изборът. Нито едно от тези две твърдения не е вярно. Не може да има оправдание за подобни действия. А веднъж щом е извършено първото убийство, второто става далеч по-лесно. Законът, наказващ убийството на нашите събратя мъже и жени, не е само за да ги защити, но също и за да ни предпази от нашите най-лоши импулси.

— Може да мислите и вярвате каквото искате — тихо изрече Хелън. — Но спомнете си, мосю Поаро, че не се опитвам да избегна правосъдието. Всичко, което желая, всичко, което желая от известно време, е да умра и отново да бъда с Франк. Признах си незабавно, излъгах единствено за причината поради която го направих, за да защитя Оливър. Не исках да го обесят заради това, което направихме на Ото. Съгласна съм с него — да приключиш страданието на един човек по негово изрично настояване, когато смъртта му предстои всеки момент — не вярвам, че това е грях.

— Законът не е съгласен — обърна се към нея Поаро.

— Веднага щом блъснах Франк и го видях да пада, аз… разбрах, че съм допуснала най-ужасна грешка — продължи Хелън.

— Разбира се. Допуснали сте сериозна грешка — отбеляза Поаро. — Мосю Прауд никога нямаше да каже на Франк, че двамата заедно сте убили баща му. Искал е да се предпази точно толкова, колкото и вие.

— Осъзнах го, когато вече беше прекалено късно — отвърна Хелън. — До онзи момент единственото, което си мислех, беше как Оливър ме обвини — мен единствено, за това, което направихме с баща му. Оливър, не настояваше ли ти не един и два пъти, че аз съм те принудила да предприемеш този начин на действие? Мислех си, че в момента, когато погледнеш нагоре и ме видиш на балкона, ще кажеш — „Ето я жената, която уби баща ми“. А след това… след това Франк вече падаше и се удари в земята, и беше мъртъв, и аз исках също да умра. Само миг по-рано отчаяно копнеех да избегна бесилката за убийството на Ото. Сега Франк беше мъртъв, вината беше моя и изведнъж бесилката беше всичко, което искам.

— Затова сте изтичали надолу по стълбището и сте признали на Оливър Прауд какво сте сторили — каза Поаро. — В този момент той се е държал мило с вас, за разлика от последния път, когато сте се видели. Мосю Прауд, могли сте да си позволите да проявите симпатия този път, нали — това тук е била смърт, за която вие не носите отговорност.

Ричард Девънпорт се изправи и тръгна бавно през стаята към Хелън, която седеше до пианото.

— Бях толкова сигурен, че си невинна — каза й той. — Толкова сигурен. Любовта ти към Франк… да, никога не съм се съмнявал в нея. Мислех си, че това означава, че никога не би го убила. Мислех си, че мосю Поаро ще открие истината и… — остави изречението недовършено.

— И какво, Ричард — попита го Хелън. — Мислеше, че после щях да обичам теб по начина, по който обичах Франк, защото ти щеше да си моят спасител?

Той гневно се извърна от нея.

Поаро кимна на сержант Гидли, който стана и извади два комплекта белезници от джобовете на панталона си.

— Мис Актън, вие вече сте осъдена за убийството на Франк Девънпорт и скоро ще трябва да платите цената за престъплението си.

— Слава Богу — Хелън затвори очи и се усмихна.

— Оливър Прауд — продължи Гидли, — арестувам ви за убийството на Ото Прауд и Уинифред Лорд.

— Не! — ахна Дейзи. — Не! Оливър! Къде го отвеждате? — тя с усилие се изправи на крака, докато сержант Гидли и Маркъс Кейплинг извеждаха Оливър Прауд и Хелън Актън от стаята. — Спрете! Спрете незабавно!? Мосю Поаро, това е грешка. Смъртта на Уини беше по моя вина — знаете, че е така. Ако не бях помолила Оливър да се ожени за мен, той нямаше да е в тази къща, когато Франк доведе Хелън и… — Тя стисна здраво очи. — Защо човек не може да върне миналото? Само да беше възможно. Горкичката, горкичката Хелън. Не разбирате ли, че тя никога не е искала да нарани никого? А мислех, че сте умен!…

— Мадмоазел, боя се, че…

— Не! Не казвайте и дума, не искам да слушам. Не искам Оливър да умре! Нито Уини и Франк. Нито ти, майко. Не искам никой да умира. Искам да останем в тази стая завинаги и никога да не отваряме вратата. Можем да си стоим тук и да си разказваме, че всичко е наред и цялото сторено зло може да бъде поправено.

В този момент на лицето й видях изражение, което не бях виждал досега — видях покой.

— Моля ви, никой да не казва и дума. Моля ви, оставете ме да вярвам в това възможно най-дълго…

Епилог

Три седмици по-късно

— Кечпул?

Вдигнах очи от листовете пред себе си.

— Поаро! Какво правите тук? Бланш Ънсуърт ли ви пусна?

Усетих как лицето ми пламва, но се постарах да изглеждам невинно.

— Oui, mon ami — той се усмихна. — Как иначе бих могъл да се появя в нейната гостна и да ви намеря тук? Нямам магически способности да минавам през стени.

Набързо избутах листовете встрани, все едно са досадни и безинтересни, и вдигнах един вестник.

— Не чу ли идването ми, или разговора в антрето с мадам Ънсуърт?

— Хъм? — престорих се, че се съсредоточавам върху новинарските заглавия пред мен. — Гледай ти, чуй това, Поаро — изглежда имаме нова политическа партия. Знаеше ли го? Нарича се…

— Намирам за доста интересно, че не си чул, Кечпул — прекъсна Поаро опита ми да отвлека вниманието му. — Беше потънал в онези листове, нали? Не във вестника, а в онези листове там — той ги посочи. — Какво представляват?

— Нищо. Нищо особено.

Вече се беше насочил бавно към тях и щеше да ги види всеки момент, освен ако не скоча да ги покрия. Въздъхнах и казах:

— Но обещаваш, че няма да ми се смееш, ако ти кажа. Работя върху една нова настолна игра. Искам да кажа, че обмислям съвсем нова.

— Кечпул! — очите на приятеля ми светнаха от възторг. — Вдъхновен си от „Пийпърс“, така ли?

— Точно обратното — отвърнах. — Никоя настолна игра не трябва да има правила, които да приличат на правилата на „Пийпърс“. Бяха прекалено сложни и биха накарали всеки да си плюе на петите… Решил съм да измисля настолна игра, която да е съвършено проста и в същото време неимоверно удовлетворяваща.

— Като говорим за удовлетворение… — казах аз.

— Да, mon ami?

— Онази работа в „Кингфишър Хил“…

— Какво за нея?

— Беше ли, дали сега си… удовлетворен от начина, по кой го се оказа, че стоят нещата?

— Аха! Позволи ми първо да те попитам — ти недоволен ли си? Стигнахме до истината, нали така?

— Да, но… ами ако е вярно, че Хелън Актън за миг не е била на себе си, точно когато е бутнала Франк през парапета на балкона? И цялата история с Ото Прауд… Той е имал ужасни болки и е бил толкова близо до смъртта… Доктор Ефгрейв го е казал, нали?

Поаро кимна.

— Виждам каква е причината за вътрешната ти борба, Кечпул. Да, приятелю, винаги е по-лесно, когато престъпникът ни предостави удоволствието да е ясно въплъщение на злото без никакви противоречиви черти в характера — чисто зло от глава до пети. За жалост, това рядко е истина за човешките същества. Напълно възможно е да изпитваш симпатия към човек, извършил нещо ужасно, и в същото време да го държиш отговорен за действията му. Удовлетворението от разрешаването на едно убийство в такива случаи идва от два източника — убеждението, че законът трябва да бъде спазван дори и в най-трудните обстоятелства, и че трябва да следваш този закон, без да позволяваш решението ти да се влияе от жалост към извършителите, които трябва да се изправят пред правосъдието.

Поаро се наведе и издърпа вестника от ръцете ми, сгъна го и го остави на един стол.

— А сега, разкажи ми повече за твоята настолна игра — каза той. — Как ще я наречеш? Има ли си вече име?

— Не, имам няколко идеи, но не съм се спрял на нищо окончателно.

— Тогава знаеш какво трябва да направиш, mon ami. Същото, което винаги ти повтарям — това е начинът, по който нашите малки сиви клетки работят най-добре.

— И какво е то? — попитах го.

— Трябва да направиш списък!

1

char-a-banc — голяма кола за туристически обиколки с открити страни без обособена пътека по средата (фр.). — Б.пр.

2

n’est ce pas — нали (фр.). — Б.пр.

3

immediatement — незабавно, веднага (фр.). — Б.пр.

4

non — не е ли така (фр.) — Б.пр.

5

Кингфишър — земеродно рибарче, птица с изключително колоритно оперение (англ.). — Б.пр.

6

la pauvre mademoiselle — клетата госпожица (фр.). — Б.пр.

7

Alors, on y va — Хайде, да вървим (фр.). — Б.пр.

8

Alors — така. В случая означава „следователно“ (фр.). — Б.пр.

9

Pourrait-il être plus parfait — Не би могло да е по-съвършено (фр.) — Б.пр.

10

Bien sûr — Разбира се (фр.). — Б.пр.

11

désagréable — неприятно (фр.). — Б.пр.

12

c’est merveilleux — това с чудесно (фр.). — Б.пр.

13

tout de suite — незабавно, веднага (фр.). — Б.пр.

14

Non, c’est serieux — Не, сериозно е (фр.). — Б.пр.

15

entente — съгласие, споразумение (фр.) — Б.пр.

16

Vacances a la mer — почивки на морето (фр.). — Б.пр.

17

Qui, c’est ça — Да, точно така (фр.). — Б.пр.

18

Noire Seigneur — Боже мой! (фр.). — Б.пр.

19

Qu’est-ce qui se passe — Какво става? (фр.). — Б.пр.

20

Elle aussi est disparue — notre tueuse. — Тя също си отиде — нашата убийца (фр.)— Б.пр.

21

Точно (фр.). — Б.пр.

22

Изобретателното чудовище (фр.). — Б.пр.

23

certainement — разбира се (фр.) — Б.пр.

24

Merci á Dieu! — Благодаря ти. Господи! (фр.). — Б.пр.

25

Quoi — Моля (фр.). — Б пр.

26

Incroyable — Невероятно (фр.). — Б.пр.

27

mais ce n’est pas possible — но това не е възможно (фр.) — Б.пр.

28

in policier — криминален роман (фр.). — Б.пр.

29

c’est parfait — се е получило идеално (фр.). — Б.пр.

30

Alors — Така (фр.). — Б.пр.

31

„Ромео и Жулиета“. Шекспир, действие 1, сцена 5, превод Валери Петров. — Б.пр.

32

C’est merveilleuse. — Това е чудесно! (фр.). — Б.пр.

33

Je comprends bien — Разбирам много добре (фр.) — Б.пр.

34

rapprochement — помирението (фр.). — Б.пр.

35

възобновяване — в случаи на приятелски отношения (фр.). — Б.пр.

36

… най-малкото ключе ще реши големите дела… — Б.р.

37

Не, изобщо не (фр.). — Б.пр.

38

Това е невъзможно (фр.). — Б.пр.

39

Sacre tonerre! — Гръм да ме удари! (фр.). — Б.пр.

40

поведение (фр.). — Б.пр.

41

Знаех го добре като собственото си име (фр.). — Б.пр.

Content

Софи Хана
Убийства в Кингфишър Хил
Нови мистерии с Еркюл Поаро #4

Глава 1 Среднощна сбирка

Глава 2 Опасното място

Глава 3 Писмото на Ричард Девънпорт

Глава 4 Изчезналият списък

Глава 5 Една доста мъглява изповед

Глава 6 Семейство Девънпорт

Глава 7 Изповеди за вечеря

Глава 8 Хронологията

Глава 9 Тренировка на ума

Глава 10 Хелън Актън

Глава 11 Труп в „Малкото ключе“

Глава 12 Дразнещи дребни въпроси

Глава 13 Леля Хестър

Глава 14 Поаро прави списък със задачи

Глава 15 Ново признание

Глава 16 Малкото ключе, тежката врата

Епилог Три седмици по-късно

1