Антъни Тролъп

Можете ли да й простите?

Семейство Палисър #1

За преводача

Емил Минчев е един от най-добрите преводачи на художествена литература от английски език от неговото поколение. Роден е на 26. X. 1984 г. в София. Завършил е Първа английска гимназия, а след това „Международни отношения“ в СУ „Св. Климент Охридски“. Автор е на романите „Нюх“, „Бяс“, „Стръв“, „Кули от камък и кост“ и „Неограничен достъп“, както и на един киносценарий и статии по проблеми на изкуството. За петнадесет години е превел близо четиридесет книги — класическа и съвременна проза. Сред преведените от него произведения са „Бари Линдън“ на У. М. Текери, „Джон Шърман. Доя“ на У. Б. Йейтс, „De Profundis: Глас от безднатата“ и „Саломе и други пиеси“ от Оскар Уайлд, „Великият Гетсби“ от Фр. Скот Фицджералд, „Дракула“ и „Гостът на Дракула“ от Брам Стокър, „Север и Юг“ от Елизабет Гаскел, „Конспирацията Караваджо“ от Уолтър Елис, отличеният с награда „Букър“ роман „Истинската история на бандата на Кели“ от Питър Кери и др.

Симеон Хаджикосев

Антъни Тролъп (1815–1882)

Антъни Тролъп е последният бележит представител на викторианския реалистичен роман. Почти непознат у нас, ако се опитаме да потърсим мястото му в главозамайващо сложната панорама на европейската литература от деветнадесети век, бихме могли да твърдим, че той е английският Балзак. Основание за това дава като че ли голямата му работоспособност и творческа плодовитост: Тролъп е автор на 47 романа, но към тях трябва да прибавим още пет пътеписни книги, четири сборника с разкази, една автобиография, изиграла неблагоприятна роля при посмъртната му рецепция. Освен това е написал и една пиеса, многобройни есета и статии.

Подобно на великия си френски събрат и Тролъп въвежда цикъла романи с общи герои и неизменен топос. Представителните му цикли са два, всеки от тях от по шест романа — „Барсетширски хроники“ и „Семейство Палисър“, към който принадлежи настоящият роман и бе изключително популярен преди близо четири десетилетия като телевизионен сериал, заради който се опразваха улиците и хората заставаха пред малкия екран, пренасяйки се в света на английската аристокрация от XIX век.

Сравнението с Балзак не е неуместно не само поради посочените сходства, но и защото Тролъп си остава един от най-четените романисти, писали на английски език. Веднага трябва да добавим обаче — един от най-четените в англосаксонския свят, т.е. в ареала на английския език. Българската рецепция на Балзак и Тролъп в това отношение е достатъчно категорична, като популярността на френския класик е смазваща спрямо репутацията на англичанина. Ако имаме предвид броя на преведените у нас Балзакови творби, както и съвкупността от изданията им, по всяка вероятност броят им ще надмине числото сто. Срещу това Антъни Тролъп е представен само с романа си „Барчестърски кули“ (НК, 1985). У нас няма човек, завършил поне средно образование, който да не е чувал за Балзак и дори да е попрочел нещичко от него. Ако попитате обаче човек от улицата знае ли кой е Антъни Тролъп, най-вероятният отговор би бил отрицателен.

Това обаче не може да бъде причина да не посочим още едно сходство между двамата писатели. Плодовитостта на Тролъп и Балзак не е някакво иманентно, вътрешно качество на техния талант. Тя е въпрос и на организация и самодисциплина, на възглед за литературата и творческия труд. Изключително показателна е в това отношение автобиографията на английския писател, в която той неизменно прокарва идеята за творческото писане като умение и рутина, подобна на ръчния труд.

Творческата работоспособност и продуктивност на Антъни Тролъп има по-различен характер от Балзаковата (французинът пишел по 14–16 часа на ден) и е била мотивирана от други причини. В продължение на тридесет години писателят е бил чиновник в Британските пощи, където е успял да стигне до висока позиция преди пенсионирането си през 1867 г. Белетристичният му дебют се отнася към 1847 г., като в продължение на две десетилетия Тролъп е трябвало да съвместява писателската работа и неотложните си служебни задължения. За разлика от Балзак, който е пишел само в работния си кабинет, пищно, макар и безстилно обзаведен по негов вкус (да не пропуснем да споменем и неговата знаменита работна роба, подобна на монашеска власеница), прагматичният Тролъп успял да привикне да пише навсякъде — във влака, на парахода, в любимия лондонски клуб. Началото на литературната му кариера съвпада със служебно повишение и преместване в Ирландия. Именно там Тролъп се научил на желязна дисциплина и строг писателски режим. Известно е, че още през тези години романистът установил работните си навици. Слугата му Барни го будел сутрин много рано и след като приключел скромната си закуска (чаша кафе и филия хляб с масло), в пет и половина Тролъп бил на работната си маса. В осем и половина изоставял писането и тръгвал на работа. Той бил педантичен при спазването на дневния си режим и ако непредвидени обстоятелства го възпрепятствали, съжалявал за безвъзвратно изгубеното време.

Възходът на Тролъп като романист започва с появата на първия роман от цикъла „Барсетширски хроники“. Става дума за „Попечителят“ (1855), последван от „Барчестърски кули“ (1857), „Доктор Торн“ (1858), „Пасторският дом във Фремли“ (1861), „Къщицата в Олингтън“ (1864) и „Последната хроника от Барсет“ (1867). Успоредно с тях писателят пише романите си за Палисърови: „Можете ли да й простите?“ (1864), „Финеъс Фин“ (1869), „Диамантите на Юстас“ (1873), „Завърналият се Финеъс“ (1874), „Министър-председателят“ (1876) и „Децата на херцога“ (1879).

Като се чете тази огромна за днешните стандарти книга, която държите в ръцете си, трябва да се има предвид, че викторианският читател е предпочитал многостраничните романи. Такъв е бил масовият вкус на онази епоха, който бихме могли да уподобим на съвременните „сапунени“ сериали по телевизиите, съответстващи на днешния вкус. Поради това дори когато романите не са били предварително тествани чрез публикация в списание или на месечни свезки, издателите обикновено поставяли условия пред романистите да представят ръкописи, влизащи в стандарта на тритомния роман. Шеговитото наименование на този популярен викториански стандарт в прозата било трипалубник (three-decker) — по аналогия с модерните по онова време пътнически параходи с по три палуби.

За днешния читател обемът на „Семейство Палисър: Можете ли да й простите?“ със сигурност е стъписващ. Но потопи ли се в романа, той ще го хареса, убеден съм в това. Защото като цяло Тролъп е най-съвременно звучащият сред викторианските романисти.

Проф. д.ф.н. Симеон Хаджикосев

Книга първа

Първа глава

Господин Вавасор и неговата дъщеря

Не мога да потвърдя със сигурност дали жената, на която трябва да простите, ако можете, би влязла в горните десет хиляди на английското висше общество. Тя имаше роднинска връзка с членове на аристокрацията и далечна роднинска връзка с истински големци: хора, които биха влезли в горните хиляда, ако такова деление наистина съществуваше. Но не познаваше тези хора и не ги виждаше често, а те, от своя страна, не се интересуваха от нея. Дядо й, лорд Вавасор от Вавасор Хол в Уестморланд, бе провинциален джентълмен и земевладелец, който изкарваше най-много по хиляда на година и по тази причина никога не посещаваше Лондон и нямаше желание да бъде включван в подобни списъци с подбрани хора. Той бе един темпераментен, невеж и честен старец, който никога не напускаше Вавасор Хол и разправяше на всеки, който имаше желание да го слуша, че страната отива по дяволите, като в същото време поздравяваше себе си за това, че парламентарните реформи са били безсилни да променят старата политическа подредба в неговото графство. Алис Вавасор, за чието прегрешение към света ще ви разкажа и ако е възможно, ще извиня, бе дъщеря на неговия по-малък син. В ролята на неин баща, Джон Вавасор не бе направил нищо, за да прослави семейното име, и Алис не можеше да разчита на високо обществено положение като представител на рода. Джон Вавасор бе пристигнал в Лондон на младини, за да изкарва прехраната си като адвокат, и се бе провалил. Не бе успял нито да натрупа състояние, нито да си изгради репутация, но все пак си бе заслужил, или по-скоро си бе осигурил, някакъв поминък. Бе се оженил за дама, която бе доста по-възрастна от него, но получаваше по четиристотин лири на година и имаше родствена връзка с онези знатни хора, които вече споменах. Впоследствие ще ви разкрия кои бяха те и ще ви опиша характера на тази връзка, но засега ще се задоволя с това да кажа, че Алис Маклауд обиди всичките си приятели и роднини с брака, който сключи. Но пък не им даде достатъчно време да се отдадат на своя гняв. Дванадесет месеца след венчавката си, тя роди дъщеря и умря, оставяйки нерешен въпроса дали семейството трябва да й прости.

Когато един мъж се ожени за богата наследница за парите й и тази наследница сама се разпорежда с тях, какъвто бе случаят с госпожица Маклауд, за хитрия любовник обикновено е по-добре роднините на дамата да ненавиждат както него, така и нея. Това я принуждава да се хвърли в обятията на своя възлюбен, който става притежател както на жената, така и на нейните пари, без омразната досада на финансовите споразумения. Но членовете на семейство Маклауд, въпреки че се скараха с Алис, не прекратиха отношенията си с нея и продължиха да участват в живота и делата й, въпреки разочарованието си от нейния избор. Издръжката от четиристотин на година бе предназначена за нея и за децата й, като господин Вавасор не можеше да се надява дори на пожизнена рента и следователно, когато тя почина, богатството на майката бе наследено от нейното бебе. Но това не означаваше, че роднините спряха да се интересуват от благосъстоянието на бащата. Съмнявам се, че се е стигнало до официално споразумение или договор, но между господин Вавасор и семейство Маклауд съществуваше разбиране, че ако той не предявява претенции към парите на дъщеря си и им позволи да се заемат с нейното образование, те ще се погрижат за него. Той бе практикуващ адвокат, въпреки че частната му практика не бе особено успешна, а от един практикуващ адвокат винаги се очаква да може да се справи с всяка ситуация. Две години след смъртта на съпругата му господин Вавасор бе назначен за помощник-комисар в кантора, която се занимаваше с неплатежоспособни длъжници и която бе закрита три години след неговото назначение. Първоначално се смяташе, че той ще получава своите осемстотин на година до живот, без от него да се очаква да прави нещо за тях, но правителството на стиснатите виги[1], както самият Джон Вавасор се изрази, когато описа условията на споразумението на баща си в Уестморланд, сложи край на това и го принуди да избира: да взима по четиристотин на година, без да прави нищо, или да задържи целия си доход, но да работи три дни в седмицата по три часа на ден по време на сесията, в един окаян малък офис близо до Чансъри Лейн, където задълженията му да се изчерпват с това да подписва документи, които няма право нито да чете, нито дори да поглежда. Той неохотно избра да задържи парите и в продължение на двайсет години подписването на документи бе неговият живот. Разбира се, че не смяташе себе си за разумно използван човек. Изпращаше петиции към всеки лорд-канцлер, молейки да бъде освободен от жестокостта на сегашното си назначение и да му бъде позволено да взима заплатата си, без да прави нищо в замяна. Количеството работа, което вършеше, наистина бе минимално. Сесиите не надвишаваха шест месеца в годината и часовете, които трябваше да прекарва в офиса на седмица, се равняваха на часовете, които един обикновен работник прекарваше на работа всеки ден. Но господин Вавасор заемаше длъжността помощник-комисар и обясняваше на всеки лорд-канцлер, че нито Уестминстър[2], нито дори Линкълнското адвокатско сдружение[3]имат право да изискват от него да се унижава с подписването на документи. В отговор на всяка петиция той получаваше предложение за свобода в замяна на половината си доход и винаги отказваше.

Не може да има съмнение обаче, че господин Вавасор бе по-щастлив, вършейки своята почти фиктивна работа, отколкото щеше да бъде без нея. Той често обясняваше, че тя му позволява да живее в Лондон, но истината е, че щеше да живее в столицата с или без това официално назначение. Беше дотолкова свикнал с лондонския живот, още преди да получи възможността да заживее другаде, че нищо не би могло да го задържи задълго извън града. След смъртта на жена си той вечеряше в клуба си всеки ден, освен в случаите, когато бе гощаван от някой свой приятел и се чувстваше щастлив само тогава, когато вечеряше по този начин.

Онези, които са виждали Джон Вавасор да изучава менюто и да поръчва вечеря за себе си и за своя приятел в четири и половина следобед, са го виждали в единствения момент от деня, когато е сериозен и съсредоточен. Всички останали задължения са лесни за него и той ги възприема и отхвърля също толкова лесно. Дори изяждането на самата вечеря не го принуждава да прояви някаква енергичност. Понякога мръщи чело, когато опитва първата си глътка червено вино, но винаги спазва правилото, измислено от самия него, да се наслаждава на храната. Случва се готвачът да го разочарова и тогава той отвръща на удара с удар. Отвръща тихо и с усмивка на лице, но в същото време безмилостно и непоколебимо.

Такива бяха заниманията и житейските удоволствия на господин Вавасор по времето, когато моята история започва. Но не бива да позволявам на читателя да остане с грешното впечатление, че той нямаше добри качества. Ако като млад бе притежавал дарбата на трудолюбието, струва ми се, че сега щеше да блести в своята професия и да си е изградил име и репутация. Господин Вавасор беше недоволен мъж, но въпреки това бе популярен и до някаква степен уважаван. Беше щедър, поне доколкото позволяваха средствата му, държеше на думата си и бе добре запознат с кодекса с неписани правила, които всеки джентълмен от неговата класа бе длъжен да спазва. Знаеше как да се държи в компанията на други мъже, какво да казва и какво да премълчава в подобна компания. Имаше благ характер и бе привързан към много хора, въпреки че не обичаше никого страстно. Освен това на петдесет години все още бе красив мъж с високо чело, а косата и брадата му бяха изпъстрени със съвсем малко сиво. Беше висок и едва наскоро бе започнал да напълнява. Имаше лъскави сиви очи, а устата и брадичката му бяха като изсечени от мрамор и говореха за благороден произход. Повечето хора, които познаваха Джон Вавасор добре, смятаха за много жалко това, че е принуден да прекарва времето си в подписване на документи на Чансъри Лейн.

Споменах, че отначало знатните роднини на Алис Вавасор не се интересуваха много от нея, но в същото време се бяха постарали да се погрижат за образованието й. Чувствам, че трябва да обясня това малко противоречиво. Най-знатният от тези знатни роднини почти не бе чувал за нея, но имаше една лейди Маклауд, която се интересуваше. Самата тя не бе от висшата класа, но се бе уловила за полите на онези, които бяха. Тя бе вдовица на бившия войник сър Арчибалд Маклауд, кавалер на Ордена на банята[4], и освен това беше Маклауд по рождение. От дълги години, още преди Алис Вавасор да се роди, тя живееше в Челтнъм и всяка пролет предприемаше кратки пътувания до Лондон, но само тогава, когато можеше да си го позволи. За старата лейди Маклауд мога да кажа, че бе добра жена, въпреки че страдаше от двата най-големи порока за една добра жена: беше калвинистка и съботянка[5], а що се отнасяше до светския живот, бе ревностен поддръжник на класовото разделение, поставило нейните знатни роднини на обществения връх. Би могла да боготвори един млад маркиз, дори той да живее по начин, който би посрамил и най-богохулния езичник, като в същото време можеше да обрече стотици мъже и жени от простолюдието на вечни мъки и терзания само заради това, че слушат мирянска музика в парка. Въпреки това бе добра жена. Даряваше голяма част от оскъдния си доход и не дължеше нищо на никого. Стремеше се да обича съседите си. Понасяше несгодите със спокойствие и мълчаливо търпение и живееше с вярата в един по-добър свят. Обичаше Алис Вавасор с цялото си сърце, въпреки че тя в крайна сметка бе само нейна братовчедка. Самата Алис се бе постарала да изгаси пламъците на тази любов. Тя бе прекарала детството си при лейди Маклауд, която я бе отгледала като майка, но на дванадесетгодишна възраст я бяха изпратили да учи в Екс ла Шапел[6] след решение, взето от нейните роднини и въпреки възраженията на самата лейди Маклауд. На деветнадесет тя се бе върнала в Челтнъм, но бе прекарала по-малко от година там, преди да изрази нежеланието си да продължи да живее със своята братовчедка, обявявайки, че не може да се примири както с недостатъците, така и с достойнствата й. По тази причина бе постигнала съгласие с баща си да заживеят заедно в Лондон. Двамата деляха един покрив вече от пет години, което означава, че в момента Алис Вавасор беше на двадесет и четири.

Начинът им на живот бе необичаен и несъмнено незадоволителен, поне в някои аспекти. На двадесет и една Алис бе получила пълен контрол върху богатството си и когато бе убедила баща си, живеещ на квартира от петнайсет години, да си купят малка къща на улица „Кралица Ан“, тя му бе предложила да покрие част от разходите. Той я бе предупредил, че не притежава навиците на семеен мъж, но се бе задоволил само с това предупреждение. Не бе сметнал за необходимо да се откаже от споразумението, въпреки неспособността си да й обръща толкова внимание, колкото всеки овдовял баща е длъжен да обръща на единствената си дъщеря при тези обстоятелства. Къщата бе купена и двамата с Алис живееха заедно, но в същото време водеха напълно отделни животи. За известно време, не повече от месец-два, той се бе опитвал да вечеря вкъщи и да не излиза всяка вечер, но лишението се бе оказало непосилно за него и накрая се бе предал. Беше казал както на нея, така и на себе си, че тази голяма промяна в навиците, настъпила толкова късно в живота му, може да навреди на здравето му и не съм напълно сигурен, че грешеше. Във всеки случай господин Вавасор се бе отказал от опитите си и никога не вечеряше вкъщи. Освен това двамата с дъщеря му никога не излизаха заедно на вечеря. Общият им доход не им позволяваше да канят хора на вечеря и следователно не можеха да се движат в една и съща обществена среда. Ето защо може да се каже, че живееха отделно. Дори съвсем отделно. Виждаха се може би всеки ден, но само се виждаха. Дори не закусваха заедно и след три часа господин Вавасор рядко можеше да бъде открит в собствения си дом.

Госпожица Вавасор бе успяла да намери своето място във висшето общество, въпреки че съм склонен да се съмнявам в правото й да бъде причислена към горните десет хиляди. Беше решила да отбягва два вида хора, като това решение бе продиктувано изцяло от предпочитанията на леля й: маркизите и други такива, независимо дали бяха злонамерени или не, както и всички последователи на Ниските църкви[7]. Отбягването на маркизи не бе особено трудно. Млади дами, разчитащи на скромна издръжка и живеещи с бащите си на или около улица „Кралица Ан“, рядко имаха поводи да се притесняват по този въпрос. Това се отнасяше и за госпожица Вавасор, но при нея се наблюдаваше известна упоритост по отношение на това отбягване. Лейди Маклауд в никакъв случай не странеше от благородните си роднини. Не странеше и от Алис Вавасор. Всеки път, когато посещаваше Лондон, тя се отбиваше на улица „Кралица Ан“, въпреки че по причина, известна само на нея, смяташе, че двамата с господин Вавасор не си говореха. Освен това всячески се опитваше да изгради близки отношения между Алис и нейните благородни роднини: отношения, на които самата тя се наслаждаваше и които й осигуряваха място в домовете им, но не и в сърцата или дори в навиците им. Но Алис устояваше на тези опити със същото постоянство, с което се съпротивляваше на другите усилия на своята възрастна братовчедка: настойчиви, неуморни и вечно провалящи се усилия да приобщи момичето към местата за преклонение, които самата лейди Маклауд почиташе.

Трябва да бъдат казани и няколко думи за личността на самата Алис Вавасор. После ще спомена и един факт, след което, струва ми се, мога да започна своята история. Що се отнася до нейния характер, той ще бъде разкрит в течение на самата история. Читателят вече знае, че тя се появява на сцената на възраст, която не е никак крехка. Може би начинът й на живот я бе натоварил с повече години, отколкото всъщност бе живяла. Не че лицето й изглеждаше състарено. Просто в маниерите й нямаше нищо моминско. Поведението и гласът й бяха трезви и улегнали като на жена, която се бе омъжила преди поне десетилетие. На външен вид беше висока и добре сложена, с голяма шия и широки рамене, което бе нещо обичайно за представителите на рода Вавасор, но в никакъв случай не беше пълна. Косата й бе кестенява и тъмна и се спускаше малко по-ниско над челото й, отколкото бе прието през онези дни. Очите й също бяха тъмни, но не черни, а тенът й, въпреки че не беше на брюнетка, със сигурност не бе светъл. Носът й бе широк и доста чип, но според мен това го правеше чаровен и придаваше известна приветливост на лицето й, която иначе би липсвала. Устата й бе голяма и изразителна, а брадичката й бе овална, на трапчинки и красиво изваяна, точно като на баща й. Трябва да ми повярвате, когато ви казвам, че тя бе една симпатична, красива и жизнерадостна млада жена.

А сега дойде време за моя факт. По времето, когато започва моята история, тя вече бе сгодена.

Втора глава

Лейди Маклауд

Не мога да кажа, че къщата на улица „Кралица Ан“ беше приятна къща. В момента говоря за самата постройка, съставена от стени, врати и мебели, а не за това дали нейните обитатели бяха приятни или неприятни хора. Беше малка къща в южния край на улицата, притисната между две големи имения, които сякаш я мачкаха и които, в интерес на истината, отнемаха от площта й. Стълбите бяха тесни, а трапезарията беше прекалено тъмна и нямаше онзи грандиозен, но в същото време гостоприемен вид, който трябва да имат всички трапезарии. Но тези недостатъци нямаше да означават нищо, ако стаята беше красива, каквато трябва да бъде всяка всекидневна. За съжаление, всекидневната на Алис Вавасор не беше красива.

Задължението да обзаведе къщата се бе паднало на баща й и той бе възложил задачата на един търговец, който бе избрал зелени тапети, зелен килим, зелени завеси и столове със зелена дамаска. Имаше и диван със същата дамаска и две зелени кресла от двете страни на камината. Цялата стая бе зелена и това не я правеше никак привлекателна. Освен това имаше почти квадратна форма, тъй като задната стаичка не бе добавена към нея, какъвто бе обичаят, а вместо това бе превърната в „кабинет“ за господин Вавасор и се използваше много рядко.

Повечето хора веднага могат да преценят дали всекидневната, в която са се озовали, е красива, или не, но малцина знаят как да направят една всекидневна красива!

Напоследък в Лондон бяха на мода чудовищно грозните стаи, с които, бих заявил, никой друг, освен един лондончанин не би се примирил. Лондончаните по правило живеят в къщите, в които могат, като взимат под внимание единствено местоположението, големината и цената им. Кой грък, римлянин, турчин или италианец би се задоволил със стая, от чийто ъгъл е било безцеремонно отрязано гигантско парче с формата на успоредник? Но именно това е формата, която сме приели за даденост или по-скоро, която строителите са ни принудили да приемем за даденост с целта първият етаж да бъде превърнат в апартамент с предполагаемо внушителни размери, поне доколкото позволяват габаритите на стълбището. Един остър и неугледен ъгъл стърчи в тези внушителни размери и превръща формата на помещението в истинска обида за очите. Бих говорил още по тази тема, но ми се струва редно да се придържам към описанието на стаята на госпожица Вавасор. Чудовищната деформация, която споменах, още не бе съществувала по времето, когато тази къща на улица „Кралица Ан“ бе построена. В домовете на нашите предци не могат да бъдат открити такива извращения на формата, дори по времето на Джордж II. Въпреки това всекидневната, за която говоря, беше грозна и Алис знаеше това. Знаеше, че бе грозна, и много й се искаше да изхвърли зеления диван, да смени тапетите и да окачи завеси с розова краска. Можеше да се примири със зеления килим. Но баща й бе разточителен мъж и когато бе достигнала пълнолетие, тя бе решила, че има дълг да избягва разточителството на всяка цена.

— Това е най-грозната стая, която някога съм виждал — бе заявил веднъж той.

— Не е много красива — бе се съгласила Алис.

— Бих поел половината разходи, ако решим да сменим обзавеждането — бе предложил господин Вавасор.

— Не мислиш ли, че това ще бъде разточителство, татко? Мебелите са едва на четири години.

Тогава господин Вавасор бе свил рамене и никога повече не бе повдигнал този въпрос. За него нямаше голямо значение дали всекидневната на улица „Кралица Ан“ беше грозна, или красива. В същото време той членуваше в комитета на своя клуб и полагаше неимоверни усилия мебелите там да бъдат удобни във всяко едно отношение.

Сега беше юни и лейди Маклауд имаше навика да прекарва този месец в компанията на благородните си роднини в Лондон, ако успееше да свърже двата края в Челтнъм по начин, който да й осигури петдесет допълнителни лири за тази цел. Въпреки че прекарваше месеца в Лондон с роднините си, не бива да смятате, че тя разчиташе на тях за храната и подслона си. Те понякога я канеха на чай и веднъж или два пъти в месеца я гощаваха с второкласна вечеря. В тези случаи тя наемаше малка стая със спалня на улица „Кинг“ в „Сейнт Джеймс“[8] и водеше горещ и неудобен живот, като всяка вечер ходеше на събития, посещавани от хора от висшето общество, които не одобряваше. Въпреки това търсеше одобрителните им усмивки (и рядко ги получаваше), като оправдаваше желанието си да ги получи с мисълта, че това са усмивките на нейните роднини и посещава този модерен Вавилон единствено заради Алис Вавасор. Всеки път решаваше, че това ще е последното й пътуване до столицата. При предишното си посещение дори си бе казала, че вече е на седемдесет и пет години и се бе заклела, че никога повече няма да стъпи в Лондон, но ето че отново бе тук. Този път бе оправдала пътуването си с годежа на Алис, който, поне според нея, обуславяше присъствието й, тъй като нейната племенница не бе достатъчно дискретна по отношение на делата си.

— Как си, лельо? — попита Алис, когато старицата влезе във всекидневната една сутрин в единадесет часа. Алис винаги се обръщаше към лейди Маклауд с „лельо“, въпреки че, както вече обясних, между двете не съществуваше такава близка роднинска връзка. По време на пребиваването на лейди Маклауд в Лондон, тези сутрешни визити бяха почти ежедневно явление. Алис никога не се извиняваше и дори се стараеше винаги да си бъде вкъщи, за да може да приеме лейди Маклауд, с изключение на случаите, когато предварително й бе обяснила, че ще отсъства. Но това не означаваше, че тези посещения й бяха приятни.

— Би ли имала нещо против да затвориш прозореца, скъпа? — попита лейди Маклауд и седна схванато на един от грозните зелени столове. Тя бе получила образованието си по време, когато фотьойлите бяха считани за греховни, както и всички удобни пози на тялото, и често се хвалеше, че въпреки напредналата си възраст, още не бе започнала да се обляга назад.

— Би ли имала нещо против да затвориш прозореца? Топло ми е и се боя, че течението ще ме простуди.

— Нима идваш пеша от улица „Кинг“? — попита Алис, правейки онова, за което бе помолена.

— Оттам идвам. Изминах целия път пеша. Файтоните тук са толкова скъпи. Не е ли странно как файтонджиите винаги казват, че изминатият път е бил малко над две мили? Не им вярвам изобщо, защото ми отнема около половин час да стигна дотук пеша, а онези мъже са безсрамни лъжци. Но как мога да го докажа?

— Наистина ми се струва, че разстоянието е твърде голямо, за да го изминаваш пеша в тази жега.

— Но какво мога да направя по въпроса, скъпа? Трябва да се отбия, защото съм дошла в Лондон само за да те видя. На връщане ще взема файтон, защото тогава ще бъде още по-горещо, а скъпата лейди Мидлотиан обеща да ми изпрати карета, с която да отида на концерта. Иска ми се да дойдеш с мен, Алис.

— И дума да не става, лельо. Да отида по този начин, в последния момент и то без покана!

— Няма да бъде без покана, Алис. Маркизата няколко пъти ми каза, че много ще се радва да те види и ме помоли да те доведа.

— Защо не ми дойде на гости, ако толкова държи да се запознае с мен?

— Скъпа моя, нямаш право да очакваш това. Никакво право. Тя дори при мен не би дошла.

— Знам, че нямам право и нито го очаквам, нито го искам. По същия начин тя няма право да предполага, че при тези обстоятелства бих отишла в нейната къща. Откажи се от тази идея, лельо. Не би могла да ме завлечеш там с каруцарски въжета!

— Мисля, че изобщо не си права, особено при сегашните си обстоятелства. Млада жена като теб, която ще се омъжва…

— Като мен… може би.

— Това са небивалици, Алис. Разбира се, че ще се омъжиш, и точно по тази причина си длъжна да използваш всички преимущества, които ти се полагат. Що се отнася до това дали лейди Мидлотиан или маркизата биха те посетили в къщата, която делиш с баща си, наистина нямаш право да го очакваш след всичко, което се случи.

— И аз не го очаквам.

— От хора като тях не се очаква да ходят на гости. Ако се замислиш, ще осъзнаеш, че няма как да го правят, при положение че са толкова заети.

— Скъпа лельо, за нищо на света не бих им се натрапила.

— Сигурна съм, че и за мен никой не може да каже, че се натрапвам на великите и богатите. Но така се случи, че някои от най-близките ми роднини, дори бих казала най-близките ми роднини, са хора от висшето общество и не ми се струва редно да обръщам гръб на собствената си плът и кръв само заради това, особено когато те са толкова отдадени на идеята да поддържаме връзка.

— Говорех единствено за себе си, лельо. При теб е различно. Познавала си ги цял живот.

— А как ще ги опознаеш, ако отказваш дори да започнеш? Ето, вчера лейди Мидлотиан изрази задоволството си от факта, че си решила да сключиш такъв порядъчен брак, а после…

— О, чувствам огромна признателност към нейно благородие за комплимента. Чудя се дали тя е считала брака си за лорд Мидлотиан за порядъчен?

Лейди Мидлотиан бе имала нещастен брак, тъй като се бе венчала за мъж с лош характер, който се бе отнасял ужасно с нея и с когото преди няколко години се бе разделила. Алис можеше да си спести този намек, говорейки за графинята с братовчедката, която бе толкова привързана към нея, но бе разгневена от прилагането на противната дума „порядъчен“ към собственото й положение. Може би част от гнева й се дължеше на подозрението, че епитетът наистина прилягаше на годежа й. Често си бе казвала, че този годеж е порядъчен и още по-често, че му липсват някои от достойнствата, които всеки годеж трябва да притежава. Не бе съвсем доволна от себе си заради това, че бе приела предложението на Джон Грей, или по-скоро бе недоволна от себе си заради това, че се бе влюбила в него и бе дала бързото си съгласие на бързото му предложение просто защото бе спечелил сърцето й. Понякога се ядосваше на себе си, тъй като му бе позволила да спечели сърцето й толкова лесно и се упрекваше за моминската си податливост. Но във всеки случай бракът щеше да бъде порядъчен. Господин Грей бе мъж с отличен характер и скромно, но стабилно състояние. Освен това бе добре образован, талантлив, от добро семейство и истински джентълмен. Никой не можеше да отрече, че бракът щеше да бъде порядъчен и баща й бе повече от доволен. По-нататък ще стане ясно защо самата госпожица Вавасор не бе докрай доволна. Междувременно това обясняваше защо комплиментът на лейди Мидлотиан я бе подразнил.

— Алис, не бъди толкова сурова — скара й се лейди Маклауд. — Каквито й нещастия да са сполетели лейди Мидлотиан, никой не може да твърди, че са били по нейна вина.

— Може, лельо, ако се е омъжила за някой просто защото е богат граф, с пълното съзнание, че е негодник.

— Самата тя е дъщеря на благородник и се омъжи за човек от същата класа. Но не искам да обсъждаме това. Спомена брака ти с добро чувство и не бива да търсиш друг смисъл в думите й. Все пак тя бе едва втора братовчедка на майка ти…

— Скъпа лельо, не предявявам претенции към нашата роднинска връзка.

— Но тя признава тези претенции и много иска да те опознае. Постара се да научи всичко за господин Грей и ми каза, че нищо не би могло да бъде по-задоволително.

— В такъв случай изпитвам огромна признателност към нея.

Лейди Маклауд бе търпелива жена и освен това имаше упорит характер. Още половин час изброяваше преимуществата, които омъжената Алис можеше да извлече от познанството си с благородните си роднини, и се опитваше да я убеди, че едва ли някога ще й се отвори по-благоприятна възможност от сегашната. В каретата на лейди Мидлотиан щеше да има място за нея, тъй като, с изключение на лейди Джейн, никоя от дъщерите й нямаше да присъства. Лейди Мидлотиан щеше да приеме това за голям комплимент, а концертът, за който ставаше дума, не беше бал или някакво обикновено тържество. Беше напълно в реда на нещата една неомъжена млада жена да отиде на подобен концерт без специална покана. Лейди Маклауд трябваше да познава доведената си племенница по-добре. Алис бе непреклонна. Беше непреклонна по принцип. Лейди Маклауд рядко бе успявала да я уговори да направи каквото и да било и трябваше да знае, че за нищо на света не би могла да я убеди да направи това.

Най-накрая изчерпаха темата и подхванаха нова. Лейди Маклауд обяви, че е дошла със специална цел в тази специална утрин, може би забравяйки, че бе направила същото изявление по отношение на концерта. Но всъщност последното твърдение беше вярно, а по другия въпрос бе казала повече, отколкото бе възнамерявала, тъй като се бе развълнувала. Цяла сутрин бе обмисляла темата, която сега бе подхванала. Бе я обсъдила доста подробно с лейди Мидлотиан, въпреки че в никакъв случай не би разкрила този факт пред Алис. От концерта и влиянието, което подкрепата на лейди Мидлотиан можеше да окаже върху бъдещото благополучие на господин Грей, тя постепенно премина на предстоящото пътуване в Швейцария, което Алис се канеше да предприеме. Вече знаеше за това пътуване, но от лейди Мидлотиан бе научила кой щеше да придружава госпожица Вавасор. Не знаеше какво бе накарало лейди Мидлотиан да се интересува от делата на човек, когото не познаваше и в чийто дом не можеше да се очаква да се отбие поради собствената си важност, но по някакъв начин маркизата бе успяла да научи самоличността на придружителите на Алис Вавасор и бе заявила на лейди Маклауд, че изобщо не ги одобрява.

— И кога заминаваш, Алис? — попита лейди Маклауд.

— В началото на юли. Ще бъде много горещо, но Кейт трябва да се прибере до средата на август.

Кейт Вавасор бе първа братовчедка на Алис.

— О! Кейт ще те придружава?

— Разбира се. Не бих могла да замина сама или само с Джордж. Именно Кейт организира пътуването.

— Разбира се, че не би могла да пътуваш сама с Джордж — съгласи се мрачно лейди Маклауд.

Джордж Вавасор беше брат на Кейт и следователно първи братовчед на Алис, точно като сестра си. Беше наследник на стария земевладелец от Вавасор Хол в Уестморланд, с когото Кейт живееше, тъй като баща им бе починал. Нямаше нищо по-логично от това Алис да отиде в Швейцария с двамата си братовчеди, но лейди Маклауд очевидно не бе на това мнение. Изглеждаше много строга, когато спомена Джордж и сякаш се подготвяше за битка.

— Така смятам и аз — отвърна Алис. — Но истината е, че той идва просто като наш придружител, тъй като двете с Кейт не искаме да играем ролята на беззащитни жени. Много мило от негова страна, имайки предвид колко е зает.

— Мислех, че не се занимава с нищо.

— Това е, защото не го познаваш, лельо.

— Да, определено не го познавам — отвърна лейди Маклауд. Не добави, че не изпитва никакво желание да опознае господин Джордж Вавасор, но това несъмнено можеше да бъде прочетено в изражението й. — А баща ти знае ли, че ще идва?

— Разбира се, че знае.

— А господин…

Лейди Маклауд се поколеба, преди да продължи, и завърши въпроса си с кратък изблик на самонадеяна смелост:

— А господин Грей знае ли, че ще идва?

Алис мълчеше в продължение на цяла минута, преди да отговори, а през това време лейди Маклауд се взираше мрачно и съсредоточено в лицето на своята племенница. Ако си мислеше, че това мълчание по някакъв начин бе продиктувано от факта, че Алис се срамуваше да отговори, значи много грешеше. Не съм сигурен, че тя наистина разбираше момичето, което си въобразяваше, че познава толкова добре, и нищо чудно да бе направила тази грешка.

— Мога съвсем простичко да отговоря, че знае — отвърна най-накрая Алис. — Вчера му писах, за да го уведомя за тази уговорка. Въпреки това ми се струва, че не бива да отговарям по този начин на въпроса, който ми зададе. Искаш да знаеш дали господин Грей би одобрил тази уговорка. Тъй като му писах едва вчера, още не съм получила неговия отговор, следователно не мога да ти отговоря. Но мога да ти кажа това: неодобрението му ще ме натъжи, но няма да ме накара да променя плановете си.

— Няма ли? Тогава трябва да ти кажа, че грешиш. Би трябвало да ги промени. Какво? Нима неодобрението на човека, за когото смяташ да се омъжиш, не може да промени плановете ти?

— Не и по този въпрос. Хайде, лельо, ако ще обсъждаме това, да го направим справедливо. При нормални обстоятелства, ако господин Грей ме бе помолил да се откажа от пътуването си по някаква причина, несъмнено щях да го направя, както бих се отказала от всяко друго маловажно начинание по молба на скъп приятел: приятел, с когото съм толкова тясно обвързана. Но ако ме бе помолил да не пътувам с братовчед си Джордж, щях да му откажа категорично и без всякакви дискусии по въпроса именно заради характера и близостта на нашата връзка.

Предполагам, че разбираш какво имам предвид, лельо?

— Струва ми се, че да. Имаш предвид, че ще откажеш да му се подчиниш точно по въпроса, по който той има право да изисква подчинението ти.

— Той няма право да изисква подчинението ми по никой въпрос — отсече Алис и леля Маклауд подскочи стреснато от силата на думите й и от тона, с който бяха изречени. Бе чувала този тон преди и може би дори бе свикнала с него. Въпреки това подскачането й бе напълно неволно.

— В момента той няма право да изисква подчинението ми по никой въпрос и особено по този — продължи Алис. — Може да ме съветва, но съм убедена, че никога не би изискал подчинението ми.

— И ако те посъветва, ти ще пренебрегнеш съвета му.

— Ако ми каже, че ще бъде по-добре да не пътувам с братовчед си Джордж, със сигурност няма да се вслушам в съвета му. Освен това ще се постарая да му демонстрирам колко съм обидена от този негов съвет, който би свидетелствал за дребнавост и подозрителност, на които не вярвам, че е способен.

Докато говореше, Алис стана от мястото си и прекоси стаята. Когато свърши, тя стоеше пред един от прозорците, обърната с гръб към леля си. В продължение на около минута двете мълчаха, а през това време лейди Маклауд трескаво разсъждаваше върху това как най-правилно да изрази ужасните думи, които, като най-близък роднина от женски пол на Алис, чувстваше, че бе задължена да изрече. Най-накрая тя успя да събере мислите и куража си и започна:

— Скъпа моя Алис, едва ли има нужда да ти казвам, че ако майка ти беше жива или ако в живота ти имаше някой, който да я замества, нямаше да се меся в делата ти.

— Ако смяташ, че греша, имаш пълното право да ми го кажеш, лельо.

— Наистина смятам, че грешиш и ако продължаваш в този дух, боя се, че ще ме принудиш да си помисля, че си покварена. Разбира се, че господин Грей не иска да пътуваш с Джордж Вавасор.

— И защо не, лельо? — попита Алис и се обърна, за да погледне леля си в очите. Гласът й бе твърд и непоколебим и погледът й не трепна, сякаш искаше да докаже, че не се страхува от онова, което старицата можеше да й каже.

— Защо не, Алис?! Едва ли искаш да ти кажа защо не.

— Искам да ми кажеш защо не. Как мога да се защитя, преди да съм чула обвинението, отправено към мен?

— В момента си сгодена за господин Грей, със съгласието и одобрението на всичките си приятели. А преди две години ти беше… беше…

— Бях какво, лельо? Ако намекваш, че преди две години съм била сгодена за братовчед си Джордж, значи грешиш. Преди три години му казах, че при определени условия бих се сгодила за него. Но условията ми не го задоволиха, а неговите не задоволиха мен, така че не бе сключен годеж. Господин Грей знае цялата история. Разказах му всичко, случило се между нас, доколкото това бе възможно.

— Скъпа Алис, истината е, че начинът на живот на Джордж Вавасор бе такъв, че един годеж с него щеше да бъде пълна лудост.

— Скъпа лельо, прости ми, но не мога да обсъждам начина на живот на Джордж Вавасор. Ако възнамерявах да стана негова съпруга, щеше да имаш пълното право да обсъждаш този въпрос, заради всичките си добрини към мен. Но нещата стоят по друг начин. Той е просто мой братовчед и тъй като аз го харесвам, а ти не го харесваш, по-добре да не говорим повече за него.

— Трябва да кажа още нещо. След случилото се между вас и в този кризисен момент в твоя живот…

— Скъпа лельо, в живота ми няма никаква криза.

— Има, Алис. Това е най-специалната криза в живота на едно момиче. Ти все още си момиче, но си обещана за съпруга на един достоен мъж, който ще очаква от теб осъществяването на семейното си щастие. Джордж Вавасор има репутацията на необуздан мъж.

— Достойният мъж и необузданият мъж трябва да разрешат този въпрос помежду си. Ако заминавах само с Джордж, тогава в думите ти щеше да има някакъв смисъл.

— Това би било чудовищно.

— Чудовищно или не, не възнамерявам да го правя. Двете с Кейт събрахме пари за тази екскурзия, за да си починем и да се забавляваме, и тъй като не искаме да пътуваме сами, Джордж обеща да придружи сестра си. Татко знае за това и дори не помисли да възрази.

Лейди Маклауд поклати глава. Не искаше да критикува господин Вавасор в присъствието на дъщеря му, но клатенето на главата целеше да покаже, че съгласието на господин Вавасор по този въпрос не струваше много.

— Мога само да повторя онова, което мисля — продължи лейди Маклауд. — Господин Грей няма да бъде доволен и ще има пълното право да бъде недоволен. Освен това съм на мнение, че неговото неодобрение би трябвало да бъде твоя основна грижа. Струва ми се, скъпа моя, че ще те помоля да накараш Джейн да ми поръча файтон, за да имам време да се приготвя за концерта.

Алис просто дръпна шнура на звънеца и повече не спомена въпроса, който досега бяха обсъждали. Когато лейди Маклауд стана да си ходи, Алис я целуна, както правеше винаги, а на излизане старата дама произнесе обичайното си прощално слово:

— Бог да те благослови, скъпа моя. Довиждане! Ще се отбия утре, ако мога.

Следователно двете не бяха скарани. Въпреки това чувстваха, че си бяха разменили думи, които най-вероятно щяха да доведат до отслабване на досегашната им близост.

След като лейди Маклауд си отиде, Алис прекара около час потънала в мисли. Мислеше за току-що проведения разговор и за двамата мъже, достойния мъж и необуздания мъж, чиито имена бяха споменати във връзка със самата нея. Джон Грей беше достоен мъж във всяко едно отношение, поне доколкото го познаваше. Каза си, че това бе така. Каза си и още нещо — че братовчед й Джордж наистина бе необуздан. Много необуздан. Въпреки това се опасявам, че в мислите си тя бе по-благоразположена към своя братовчед, отколкото към своя любим. Бе заявила на леля си, че Джон Грей не е способен на такава подозрителност, която би го накарала да се опълчи срещу плановете й за това пътуване. Беше казала това и го вярваше, но все пак продължи да размишлява върху посоката, в която биха се развили делата й, ако той постъпеше така, както очакваше лейди Маклауд. Отново и отново си казваше, че при такова стечение на обстоятелствата не би отстъпила за нищо на света. „Той е свободен да си ходи, каза си тя. Ако ми няма доверие, има пълната свобода да си тръгне.“ Почти може да бъде казано, че накрая тя започна да очаква от своя любим точно този отговор, който бе заявила, че е неспособен да даде.

Трета глава

Джон Грей, достойният мъж

Отговорът на господин Грей на писмото на Алис Вавасор, изпратен веднага и приет на сутринта след посещението на лейди Маклауд, може да послужи за пример за неговото достойнство. Писмото бе изпратено от Недъркоутс, малкото му провинциално имение в Кеймбриджшир, където той прекарваше по-голяма част от времето си и където възнамеряваше да живее след брака си.

„Недъркоутс, юни, 186–.

Скъпа Алис,

Радвам се, че си уредила делата си успешно. Имам предвид онези, свързани с пътуването ти в чужбина. Що се отнася до домашните ти дела, струва ми се, че те не са уредени толкова задоволително. Но тъй като аз се интересувам предимно от последните, възможно е мнението ми да е повлияно. По отношение на пътуването, напълно съм съгласен, че двете с Кейт щяхте да се чувствате неудобно сами. Това, че жените могат да се оправят и без мъже, е чудесна теория, но като всички чудесни теории, тя най-вероятно ще причини известни затруднения на първите, които я приложат на практика. Ръцете в ръкавици, фустанелите, женската мекота и всеобщото прехласване пред красотата стоят на пътя на успеха. Може би някой ден ще се отървем от всички тези неща и това несъмнено ще бъде добре, но дотогава придружителят от мъжки пол винаги ще бъде необходим. Не съм напълно сигурен, че братовчед ти Джордж е най-подходящият рицар, когото си могла да избереш. Струва ми се, че аз бих свършил по-добра работа и жалко, че нямам възможност да замина. Ако срещнете поганци[9], Джордж несъмнено би ги избил по-бързо от мен и би бил по-полезен, ако се наложи да бъдете освобождавани от тъмници или спасявани от заблудили се тигри в швейцарските гори. Но се съмнявам, че ще бъде особено полезен с багажа. Ще настоява една от вас да води сметките, ако това се наложи. Ще се бави с носенето на чаши вода в чакалните на гарите и ще ви кара да го чакате на закуска. Лично аз смятам, че мъж, който придружава две дами на екскурзия в чужбина, трябва да им бъде абсолютен роб, иначе те няма да се насладят на преживяването. Този мъж трябва да се въплъти в ролята на висш слуга, с правото да седи на една маса с господарките си. Имам своите съмнения относно това дали братовчед ти е подходящ за тази работа, а що се отнася до мен — аз съм роден за нея. За щастие, двете с Кейт не сте нито слабохарактерни, нито малодушни и може би ще успеете да накарате господин Вавасор да ви се подчинява.

Що се отнася до домашните ти дела, нямам много за казване в това писмо. Ще се отбия да те видя, преди да заминеш, разбира се, и може би ще остана една седмица в града. Знам, че не би трябвало да го правя, тъй като ще означава една седмица бездействие, а не една седмица щастие. Предпочитам един час с теб в провинцията, отколкото един цял ден в Лондон. И когато съм в столицата, винаги имам чувството, че имам прекадено много неща за вършене, за да свърша каквото и да било. Ако бе обикновено бездействие, може би щях да му се насладя, но това е трескаво бездействие: човек се лута насам-натам в очакване на някакво удовлетворение, което никога не идва. Въпреки това ще изтърпя една седмица в Лондон, да кажем последните седем дни от този месец, и се надявам, че ще ми се отплатиш с твоето присъствие, поне доколкото позволяват делата ти в града.

А сега отново за тези домашни дела. Струва ми се, че ще ме разбереш, ако не кажа нищо повече по този въпрос. Ти хитро ме остави да достигна до заключението, съдейки по думите ти, че всички мои аргументи са били безполезни, но без да ги оспорваш или дори да ми кажеш, че си взела решение. Следователно няма да заключвам нищо и ще се уповавам на собственото си сладкодумие. Или може би правилната дума е надявам, а не уповавам.

Градината придобива все по-приличен вид. В момента изпитваме недостиг на вода и нещата не са толкова блестящи, колкото се надявах, че ще бъдат, но се готвим за бъдещо подобрение с усърдие и неуморност. Всичките ти заповеди са изпълнени и Морисън не спира да мърмори: «Господарката не е имала това предвид» и «Господарката поиска това». Бог да благослови господарката, казвам аз, и дано възможно най-скоро я изпрати вкъщи, в нейния дом, с нейните цветя и плодове, в нейната къща, при нейния съпруг, без повече отлагания и забавяния, които ме изпълват с тъга и ми се струват напълно ненужни. Това е моята молитва.

Твой завинаги,

Дж. Г.“

„Не давам заповеди — каза си Алис, седейки сама на масата за закуска с писмото в скута си. — Той ме попита как бих искала да бъдат уредени нещата и бях длъжна да му отговоря. Почувствах се задължена да се престоря, че ме интересува, въпреки че не ме интересува.“ Това бяха първите й мисли, когато прибра писмото в плика, след като го изчете за втори път. Тя го бе отворила бързо, сякаш за да не си остави време да си помисли, че се страхува от онова, което можеше да пише вътре, а мнението на леля й, че писмото ще съдържа възражение, все още бе отеквало в мислите й. Веднага бе разкъсала плика и очите й бяха препуснали по редовете с главоломна скорост. След като бе разбрала какво е мнението на автора за придружителя, който бе избрала за пътуването си, тя бе дочела писмото бавно и внимателно. „Не, не давам заповеди“ — повтори Алис на себе си, сякаш по този начин можеше да се освободи от вината, свързана с възможните бъдещи обвинения, които можеха да бъдат отправени към нея при определени обстоятелства. Обстоятелства, които в момента обмисляше.

След това анализира писмото абзац по абзац, четейки го отзад напред и пиейки чая си, докато разсъждаваше. Не, тя нямаше нито дом, нито къща. Нямаше и съпруг — все още не. Той говореше за годежа им сякаш бяха обручени постарому. Сякаш вече бяха женени. Подобни старомодни годежи вече не съществуваха. И двамата все още имаха свободата, поне до известна степен, да се измъкнат от този годеж. Ако той дойдеше при нея и заявеше, че бъдещият им брак няма как да го направи щастлив, нима тя нямаше да го освободи от това задължение, без да го упреква? Нима нямаше да сметне това за много по-почтено, отколкото ако останеше верен на брачен съюз, който му бе неприятен? Разбира се, че щеше да прецени така и да го оправдае и нямаше ли право да очаква подобно оправдаване, ако тя решеше да се откаже от задължението си? Впоследствие Алис стигна до заключението, че води този спор със себе си, просто за да спори, може би подтикната от неговата позиция, че вече бяха женени и неговата къща беше и нейна. Нямаше намерение да използва тази възможност, въпреки че разполагаше с нея. Нямаше желание да изневерява на обета, който бе дала. Или поне мислеше, че няма такова желание. Обичаше го много и му се възхищаваше още повече. Той беше благороден, щедър, умен и мил. Толкова мил, че почти бе съвършен. Всъщност, доколкото знаеше, той наистина бе съвършен. Как й се искаше да има някакви недостатъци! Как й се искаше! Как й се искаше! Как можеше тя, която бе изтъкана от несъвършенства, да се надява да направи този съвършен мъж щастлив? Но не можеше да има и капка съмнение относно нейния дълг. Обичаше го и това бе всичко. Беше му казала, че го обича и бе приела неговата реципрочна обич, така че нищо друго, освен промяна в тази любов, не можеше да извини едно прекъсване на връзката помежду им от нейна страна. Наистина го обичаше и обичаше само него.

Но някога бе обичала братовчед си. Да, това наистина бе така. Вече не го отричаше в мислите си. Бе го обичала с цялото си сърце и в момента я измъчваше чувството, че онази любов я бе радвала повече от тази, която бе разцъфнала впоследствие. Беше си казала, че това се дължи на младостта й и че любовта на двайсет е по-сладка от всяка следваща. В този по-раншен блян бе имало нещо като екстаз, който няма как да бъде повторен и всъщност няма как да съществува, освен насън. Сега тя бе пораснала и може би поумняла и любовта означаваше сътрудничество, в което всеки партньор трябваше да бъде откровен е другия, да желае и да се стреми към добруването му, осигурявайки по този начин общото им благополучие. Тогава, през онези невинни момински дни, любовта бе означавала пълно себеотрицание. Едното беше земно и следователно възможно. Другото беше слънчев лъч от рая и следователно невъзможно, освен насън.

И тя бе грешала при първото си влюбване. Признаваше това без никакви колебания. Мъжът, когото бе боготворила, се бе оказал глинен идол и тя знаеше, че правилно се бе отрекла от това идолопоклонничество. Той не само й бе изневерявал, но я бе лъгал в опитите си да извини своята изневяра, което бе дори по-лошо. Не само й бе давал празни обещания, но го бе правил е ясното съзнание, че обещанията му са празни. Освен това се бе държал себично. Равнодушно и себично. Бе поставил собствените си долни страсти над нейната висша любов. Тя бе осъзнала това и се бе разделила с него, като се бе заклела пред себе си, че никакво разкаяние от негова страна не би могло отново да ги събере. Бе му простила като мъж, но не и като любим, и го бе приветствала обратно в живота си като свой братовчед и като брат на най-добрата си приятелка. Отново бе започнала да се тревожи за кариерата му. Не криеше този интерес, а открито демонстрираше безпокойството си. Знаеше, че той бе умен, амбициозен и дързък и продължаваше да вярва, въпреки собствения си горчив опит, че има добро сърце. Опасявам се, че докато си казваше, че наистина обича мъжа, на когото се бе врекла във вярност, тя като че ли изпитваше по-топли чувства към другия, от когото се бе отрекла.

— Защо се преструва, че няма да бъде щастлив в Лондон? — попита тя, връщайки се на писмото. — Защо се преструва, че ненавижда мястото, което повечето мъже смятат за най-подходящо за осъществяване на мечтите си? Ако бях мъж, нищо на света не би могло да ме убеди да заживея другаде. Не е ли странно колко сме различни във всяко едно отношение? Колкото и ярко да блести, той все ще намери как да скрие светлината си в някой тунел!

И най-накрая тя се върна към онзи въпрос, който я бе глождил, преди да отвори писмото от своя любим. Помните колко уверено бе заявила, че господин Грей не би стигнал дотам, че да има нещо против тя да пътува с братовчед си. Но той бе продължил. Бе писал по темата с приятно чувство за хумор, като един истински джентълмен, предпочитайки да не загатва за минали събития в живота на жената, която обичаше. И се бе въздържал от това да напише нещо, което би могло да бъде възприето като разрешение от негова страна. Когато Алис му бе писала за този план, в думите й бе имало нещо, издаващо колебанието й. Беше се постарала да се изкаже по начин, който бе ясен и прозаичен, сякаш мислите й не потрепваха възбудено, докато пишеше. Но се бе провалила и знаеше това. Беше се провалила и той бе разчел нейните усилия и нейния провал. Алис бе напълно наясно с това, защото го чувстваше дълбоко в сърцето си. Знаеше, че той бе благороден мъж и джентълмен до последната си капка кръв. Но въпреки това… въпреки това… тя почти съжаляваше, че не й бе написал онова, което лейди Маклауд бе очаквала.

През следващата седмица лейди Маклауд се отбиваше почти ежедневно в къщата на улица „Кралица Ан“, но двете с госпожица Вавасор не говориха повече за пътуването до Швейцария и не бе зададен нито един въпрос за мнението на господин Грей относно това пътуване. Разбира се, възрастната дама откри, че нямаше кавга. Отсъстваше дори възможността за спречкване, въпреки нейната убеденост в противното, така че тя бе принудена да се задоволи с това. Повече не се опита да заведе Алис при лейди Мидлотиан. Всъщност обичайните им теми за разговор бяха напълно изоставени и визитите на лейди Маклауд, въпреки че продължиха да бъдат чести, започнаха да стават все по-кратки. Тя не смееше да споменава господин Грей и понеже не го правеше, считаше себе си за донякъде онеправдана. Така че беше мълчалива, сдържана и капризна. Скоро дойде последният ден от лондонското й пребиваване и финалната й визита в дома на племенницата й.

— Трябваше да дойда, защото това е последният ми ден — рече лейди Маклауд — но съм толкова заета и имам толкова много неща за вършене, че едва успях.

— Много мило от твоя страна — отвърна Алис и стисна нежно ръката на леля си.

— Задържах файтона, така че мога да остана само двайсет и пет минути. Внимателно отбелязах часа, но съм сигурна, че кочияшът после ще се закълне, че са минали трийсет.

— Когато се върнеш в Челтнъм, няма повече да се разправяш с файтони, лельо.

— Кабриолетите са още по-ужасни, скъпа. Наистина смятам, че са такива. Плащам сметката си всеки месец, но винаги ми вписват един кабриолет, който не съм ползвала. Това е обичайна практика и всички мъже го правят.

— Предполагам, че е трудно да бъдат намерени почтени мъже, където и да било.

— Или почтени жени. Госпожа Грийн заяви, че иска да ме таксува за още една седмица, защото съм я предупредила за заминаването си чак във вторник сутринта. Представяш ли си? Няма да й платя, разбира се! Може да спре багажа ми, ако смее. Но това е за последен път — последното ми идване в Лондон, скъпа.

— О, лельо, не казвай това!

— Казвам го, скъпа моя. Не виждам причина старица като мен да пътува до Лондон всяка година, само защото така е прието.

— За да видиш приятелите си, разбира се. Възрастта няма значение, когато човек има твоето здраве.

— Само ако знаеше как страдам от лумбаго… но трябва да призная, че пътуването до Лондон винаги ми носи известно облекчение. Но що се отнася до приятелите… Е, предполагам, че човек няма право да се оплаква, когато достигне моята възраст, но ми се струва, че онези, които обичам най-много, по-скоро биха предпочели да не ме виждат.

— Мен ли имаш предвид, лельо?

— Не, скъпа моя, нямам предвид теб. Разбира се, животът ми щеше да бъде много по-различен, ако бе склонила да останеш при мен, докато се омъжиш. Но нямам предвид теб. Не съм сигурна, че имах предвид конкретен човек. Не трябва да обръщаш внимание на думите на старица като мен.

— Просто ти е тъжно, защото си заминаваш.

— Не е така. Не знам защо останах тази последна седмица. Казах на лейди Мидлотиан, че смятам да си замина още на двайсети. Тя знае, че не го направих, но въпреки това нито веднъж не ме покани. Сигурна съм, че всяка вечер са излизали, но поне можеше да ме покани на обяд. Толкова е самотно да се храниш сам в лондонската си квартира.

— Но никога не би дошла да обядваш с мен.

— Не, скъпа, не бих. Но няма да говорим за това. Искам да ти кажа още едно нещо. Да видим. Остават ми още шест минути. Вече реших никога повече да не идвам в Лондон… освен за едно нещо.

— И какво е то, лельо? — попита Алис, въпреки че чудесно знаеше отговора.

— Ще дойда за твоята сватба, скъпа моя. Надявам се, че няма да ме караш да чакам дълго.

— О, нищо не мога да ти обещая. По този въпрос още не се знае.

— И защо не се знае? Винаги съм смятала, че когато едно момиче е сгодено, колкото по-скоро се омъжи, толкова по-добре. Само джентълменът може да има причини да отлага.

— Те често го правят, както знаеш.

— Но, Алис, нима намекваш, че господин Грей отлага сватбата ви?

Алис дълго мълчеше, а на лицето на лейди Маклауд се изписа нещо, което наподобяваше ужас. Нима имаше някакъв проблем с господин Грей, за който тя не знаеше? Алис, която за секунда-две си позволи известна игривост, бе твърде почтена, за да допусне това впечатление да се задържи.

— Не, лельо — отвърна тя. — Господин Грей не отлага сватбата. От мен зависи кога ще бъде насрочена тя.

— И защо не я насрочиш?

— Но това е нещо толкова сериозно! И все пак аз… аз приех предложението му едва преди четири месеца. Не смятам, че можем да говорим за отлагане.

— Но би могла да я насрочиш още сега, ако той е съгласен.

— Може би ще го направя… някой ден, лельо. Трябва да си помисля и не бива да ме пришпорваш.

— Но имаш нужда от някой, който да те съветва, Алис.

— Ох, точно за това говоря! Хората смятат, че на този свят няма нищо по-лошо от момиче, което получава каквото иска. Отначало момичето няма право да си хареса някого, а когато най-накрая си хареса, трябва да се омъжи за него в мига, в който бъде помолена. В момента получавам твърде малко от онова, което искам, а след като се омъжа, няма да получавам нищо. Така че защо се учудваш, че не бързам да се омъжа?

— Не те карам да бързаш, мила моя. Но, Боже мой! Тук съм от цели двайсет и осем минути! Онзи ужасен мъж ще ме таксува за един час! Довиждане и Бог да те благослови! Не забравяй да ми пишеш.

И лейди Маклауд изхвърча от стаята, бидейки по-загрижена за това да си спести шест пенса, отколкото за каквото и да било друго.

Джон Грей пристигна в Лондон два дни по-късно, отколкото бе възнамерявал. Спокойно бихме могли да заключим, че Алис бе използвала дипломатическите си умения, за да предотврати срещата между лейди Маклауд и своя любим. И двамата нямаха търпение да зачекнат темата с насрочването на сватбата и Алис до голяма степен не споделяше мнението им по въпроса. Ако лейди Маклауд и Джон Грей бяха обединили усилията си, тя най-вероятно нямаше да може да устои на общия им натиск. Бе решила в никакъв случай да не определя датата на сватбата преди завръщането си от Швейцария и по тази причина бе счела за мъдро да задържи господин Грей в провинцията до заминаването на лейди Маклауд, въпреки че така съкрати неговото пребиваване в столицата до четири дни. По време на това посещение господин Вавасор направи нещо паметно. Той вечеря вкъщи, за да приветства своя бъдещ зет е добре дошъл. Не само че вечеря вкъщи, но и покани, или по-скоро позволи на Алис да покани Джордж и Кейт Вавасор на това вечерно парти.

— Каква добра поличба за бъдещата ви женитба! — отбеляза Кейт е типичната си саркастична усмивка. — Чичо Джон вечеря вкъщи и господин Грей се присъединява към веселбата. Предполагам, че скоро всички ще се променим и двамата с Джордж ще заживеем в малка къщурка в провинцията.

— Кейт — отвърна гневно Алис, — ти си най-несправедливият човек, когото някога съм познавала. Бих ти простила задевките, колкото и да са груби, стига да бяха справедливи.

— И към кого съм несправедлива в конкретната ситуация? Към баща ти?

— Забележката ти не бе отправена към него.

— Към теб?

— Не се тревожа за себе си. Знаеш това много добре.

— Тогава сигурно съм била несправедлива към господин Грей.

— Да. Именно господин Грей беше обектът на твоята атака. Щом аз мога да му простя това, че не се интересува от светския живот, ти също би могла да го направиш.

— Разбира се. Но точно това е нещото, което ти не можеш да направиш, скъпа моя. Не си му простила. Ако му беше простила, нямаше да се засегнеш от моята забележка. И ако сега решиш да ми заръчаш в бъдеще да си затварям устата, ще го направя. Но когато споделяш с мен всичките си мисли по някаква тема, не можеш да очакваш, че аз няма да споделя моите в замяна. Не съм придирчива и ако си готова за малко лицемерие, благоразумно и полезно лицемерие, няма да те разочаровам. Може и да не съм толкова непочтена, колкото си мислиш, но и не съм венчана за истината и бих могла да изрека няколко лъжи, ако желаеш. Просто искам всичко помежду ни да е ясно.

— Знаеш, че не искам никакви лъжи, Кейт.

— Зная, че ми е много трудно да разбера какво искаш. Зная, че от няколко години се опитвам да открия какво искаш и се кълна, че повечето ми опити са неуспешни. Предполагам, че искаш да се омъжиш за господин Грей, но в никакъв случай не съм сигурна. Предполагам, че последното нещо, което би искала, е да се омъжиш за Джордж?

— Съвсем последното. За това поне си права.

— Алис! Кълна се, че понякога се държиш наистина ужасно с мен. Караш ме да се чудя дали повече те мразя или обичам. Знаейки за чувствата ми към Джордж, не мога да разбера как можеш да говориш за него с такова презрение в мое присъствие!

След тези думи Кейт Вавасор изхвърча от стаята и се затвори в спалнята си. Алис я откри там обляна в сълзи и се почувства задължена да й се извини, въпреки че не й дължеше извинение. Кейт бе запозната с обстоятелствата около старата й връзка с брат й. Бе обявила категоричното си съгласие с правилността на онова, което Алис бе сторила. Бе признала, че поведението на брат й Джордж бе направило брака им невъзможен. Следователно вината за споменаването на този брак бе нейна. И това в никакъв случай не бе първото й подобно провинение. До момента, в който Алис се бе сгодила за господин Грей, тя бе говорила за Джордж само като за братовчед на своята приятелка, но сега постоянно правеше намеци за тяхното общо минало, което и тримата трябваше да се опитат да забравят. При тези обстоятелства нима лейди Маклауд не беше права за това, че Джордж Вавасор не е трябвало да бъде канен да ги придружава в Швейцария?

Скромното вечерно парти премина в спокойна атмосфера и ако то бе единственото доказателство за лондонската разпуснатост на господин Грей, значи обвинението към него е било съвсем несправедливо. Двамата млади мъже не се бяха срещали преди и Вавасор се бе отправил към къщата на чичо си с нагласата не само да не хареса, но и да намрази своя наследник в сърцето на Алис. Но в това отношение той бе или разочарован, или удовлетворен.

— Не се свени да изразява мнението си — каза той на Кейт на път за вкъщи.

— О, да, има дар слово.

— И не говори като позьор, както очаквах. Освен това е необикновено красив.

— Мислех, че мъжете никога не забелязват това в други мъже. Аз никога не го забелязвам в тях.

— Аз го забелязвам във всяка жива твар — мъже, жени, коне, кучета и дори прасета. Обичам да съзерцавам красиви неща. Мисля, че това е типично за всички грозни хора.

— Нима си изпаднал в захлас по Джон Грей?

— Не съм. Рядко изпадам в захлас по каквото и да било. Но той говори така, както всеки мъж трябва да говори. Как само обори чичо Джон за онези актьори! А ако има нещо, е, което чичо да е запознат, то това е театралната сцена отпреди двайсет години.

Повече не говориха за Джон Грей, но Кейт познаваше брат си достатъчно добре, за да знае, че тези похвали не означаваха много. Понякога Джордж Вавасор говореше от сърце и правеше това по-често пред сестра си, отколкото пред други хора, но думите му обикновено идваха от главата.

В деня след скромната вечеря на улица „Кралица Ан“ Джон Грей се отби, за да се сбогува със своята годеница. И тя несъмнено бе това, въпреки онези несъстоятелни аргументи, които бе използвала, за да убеди самата себе си, че все още можеше да се освободи, ако желаеше. Независимо от факта, че почти не се бе отделял от Алис през последните три дни, господин Грей още не я бе питал за датата на тяхната сватба. Бе прекарал дълги часове насаме с нея в онази грозна зелена дневна, но дори не бе подхванал темата. Бе й разказал много за Швейцария, която познаваше добре, но тя още не бе виждала. Бе й говорил за своята градина и за родната си къща, която Алис бе посетила веднъж с баща си, по време на една визита в Кеймбридж. И бяха обсъдили много други въпроси, които нямаха пряко отношение нито към неговите, нито към нейните дела, тъй като господин Грей умееше да си служи с думите по начин, който бе приятен за неговите слушатели. Но преди това последно сбогуване той дори не бе споменал въпроса, който толкова го вълнуваше.

— И така, скъпа Алис — рече той в последния възможен момент, — какво ще кажеш по темата за домашните дела?

— Нека първо изчерпаме темата за чуждестранните.

— Нима вече не я изчерпахме?

— Да сме я изчерпали! Дори не сме я започнали.

— Не, ти не си я започнала. Но вече обсъдихме темата. Има ли някаква причина да не искаш да насрочиш сватбата?

— Не, няма конкретна причина.

— Тогава защо да не я насрочим? Нима се страхуваш да заживееш с мен като моя съпруга?

— Не.

— Не мога да си представя, че се разкайваш за добрината си към мен.

— Не, не се разкайвам. И защо я наричаш моя добрина? Обичам те твърде много за това.

— Мила моя! — възкликна той и обви ръка около кръста й, както бяха застанали до празното огнище. — Ако ме обичаш…

— Наистина те обичам.

— Тогава защо не искаш да заживееш с мен?

— Искам го. Поне мисля, че го искам.

— Но, Алис, трябва да си го искала с цялото си сърце, когато се съгласи да станеш моя жена.

— Човек може да иска нещо с цялото си сърце, но да не желае да се случи веднага.

— Веднага! Хайде стига. Не съм бил нетърпелив с теб. Още е юни. Защо не кажеш средата на септември? Така ще можем да прекараме няколко топли дни заедно на брега на езерото. Това такава голяма молба ли е?

— Не е никаква молба.

— Точно това е, любов моя. Изпълни я и се кълна, че ще си осъществила най-съкровеното ми желание.

Алис мълчеше, тъй като имаше неща за казване, но не знаеше как да ги изрази. Сега, когато бе с него, тя не можеше да изрече нещата, които си бе наумила да му каже. Не можеше да се осмели да му намекне, че той вижда живота съвсем различно от нея и че двамата няма как да бъдат щастливи заедно, освен ако всеки не се опита да се спогоди с другия. Никой не беше по-любезен от Джон Грей, както на думи, така и на дела, и никой не беше по-галантен в отношението си към жените, но той винаги говореше и се държеше така, сякаш неговият начин на живот трябва да бъде безпрекословно и безропотно възприет от жена му. Когато двама души сключват съюз, не трябва ли всеки да отстъпи нещо и да получи друго в замяна? Точно това бе възнамерявала да му каже, но сега, когато бяха заедно, не можеше.

— Джон — рече Алис най-накрая, — не ме притискай по този въпрос, докато не се върна.

— Но тогава ще кажеш, че времето не е достатъчно. И ще бъдеш права.

— Не мога да ти отговоря сега. Наистина не мога. Не мога да ти дам категоричен отговор. Въпросът е прекалено важен.

— А някога ще бъде ли по-малко важен, скъпа моя?

— Никога, надявам се.

Той не я притисна повече по този въпрос, а вместо това я целуна и се сбогува с нея.

Четвърта глава

Джордж Вавасор, необузданият мъж

Несъмнено разбирате, че Джордж Вавасор не бродеше из гората небръснат и не носеше кожена препаска и сандали вместо палто и панталони като Робинзон Крузо. Неговата необузданост беше от различен вид. Всъщност не съм сигурен, че наистина беше необуздан, въпреки че лейди Маклауд го бе нарекла така и Алис се бе съгласила с това нейно определение.

Джордж Вавасор живееше в Лондон от двайсетгодишен и сега, по времето, когато започва моята история, беше година или две над трийсетте. Беше и винаги е бил наследник на дядовото си имане, но това имане не беше голямо и когато Джордж за пръв бе дошъл в Лондон, баща му още не бе прехвърлил четирийсетте, е точно толкова живот пред себе си, колкото имаше неговият син сега. По тази причина той бе имал нужда от професия и бе започнал работа, по пример на чичо си Джон, в офиса на един свързан с парламента агент на недвижимо имущество. Впоследствие бе влязъл в остри пререкания с този агент, но не преди да демонстрира таланта си и да стане толкова полезен за фирмата, че пред него да се открият отлични възможности за доходоносно партньорство. Джордж Вавасор имаше много недостатъци, но пълното бездействие не бе един от тях. Понякога отлагаше работата си за сметка на удоволствието. Понякога беше в Нюмаркет[10], когато трябваше да бъде в Уайтхол. Но нямаше навика да е в леглото, когато трябваше да е зад бюрото си, а когато беше там, той не си играеше с линийката си, не чоплеше зъбите си и не режеше ноктите си. Като цяло приятелите му бяха доволни от първите му пет години в Лондон, въпреки че неведнъж му се бе налагало да взима заеми от тях. Но той винаги ги връщаше и всичко се развиваше по план, поне до деня, в който не събори агента на земята с удар между очите, слагайки край на обещаващата си кариера.

Самият Джордж Вавасор имаше навик да казва, че чудесно е знаел какво прави, че просто е трябвало да повали на земята бъдещия си партньор във фирмата и че не съжалява за нищо. Във всеки случай това негово деяние получи одобрението на много високопоставени мъже, или по-скоро достатъчно високопоставени, за да може Джордж бързо да си намери нова работа и едва шест седмици след напускането му той вече бе станал партньор в реномирана винарска къща. Една пралеля току-що му бе завещала две хиляди лири и това несъмнено му бе помогнало да спечели симпатиите на търговците на вино.

Вавасор остана на тази работа пет години и всичките му приятели предполагаха, че се справя много добре. Истината е, че не се справяше зле, но и не се справяше толкова добре, че да е доволен от себе си. Имаше амбицията да превърне винарската къща, за която работеше, в най-голямата търговска фирма в Лондон, но дръзките му дългосрочни планове изплашиха партньорите му. Самият той по-късно заяви, че е щял да ги превърне в принцове на винарския пазар, ако бяха повярвали в него. Но те имаха повече благоразумие, или по-малко кураж от него, и отказаха да го послушат. След края на петата си година Вавасор напусна винарската къща, но без този път да е събарял някой на земята и с доста прилична сума в джоба.

Последните две от тези пет години несъмнено бяха най-щастливите в живота му, защото ги прекара в усърдна работа, като истински мъж, отказвайки се от всяко удоволствие, което отнемаше от времето му. Отрече се и от всички удоволствия, които бяха опасни заради това, че струваха прекалено много пари. Не залагаше на коне, не играеше билярд и говореше за Кремърн[11] като за нещо детинско, от което се бе отказал, тъй като вече не бе дете. През този период беше любовната му афера с братовчедка му и трябва да приемем, че в един момент дори бе възнамерявал да се установи като семеен мъж. Но се държа ужасно с Алис и тя развали годежа.

Освен това през този период се скара с дядо си. Поиска да заеме пари срещу имението Вавасор, а тъй като редът на унаследяване не беше установен, можеше да направи това само след съгласието на дядо си. Старият джентълмен не искаше и да чуе за това и дори не изслуша предложението. Напразно Джордж се опитваше да го накара да разбере, че винарският бизнес върви много добре, че не дължи пари никому, че всичко около него процъфтява и че може да постигне още по-големи успехи с помощта на няколко хиляди лири, заети със скромна лихва. Старият Вавасор побесня. Никакви документи или уверения не можеха да разсеят убеждението му, че неговият внук и всички останали търговци на вино са разорени прахосници. Само един разорен мъж би се опитал да заеме пари срещу семейния си имот! Двамата се скараха жестоко и оттогава не си говореха.

— Ще наследи имота — рече старият джентълмен на сина си Джон. — Не мисля, че имам право да му го отнемам. Той винаги е бил и винаги ще остане в ръцете на наследник. Но ще направя така, че да не може да отсече и едно дърво от него!

Джон Вавасор може би си мислеше, че старото правило за наследяване само от първородния син можеше при тези обстоятелства да бъде нарушено в негова полза, поне в този случай. Но не каза това. Нямаше да го каже и ако смяташе, че имаше някакъв шанс за успех. Той не беше мъж, от когото можеха да се очакват благородни дела, но и не беше такъв, който би прибягнал до подлости.

След това Джордж Вавасор стана стоков брокер и в момента работеше именно това. През първите дванайсет месеца след като напусна винарската къща и се раздели с Алис, той рязко пропадна в очите на хората. Живееше в открито незачитане на благоприличието. Харчеше страшно много пари, а не изкарваше никакви и всичките му приятели решиха, че скоро ще се разори. Леля Маклауд съдеше именно по този период от живота му, когато го нарече мъж, който никога не прави нищо. Но изведнъж той се върна на работа и онези, които твърдяха, че го познават, обявиха, че в никакъв случай не е беден. Всеки ден ходеше до ситито[12] и постепенно успя да си спечели репутацията на проницателен мъж, който знае какво иска и който, въпреки че не бе особено деликатен в бизнес делата си, беше сравнително точен в паричните си взаимоотношения. Всъщност финансовото му състояние беше съвсем прилично.

И през този период той се кандидатира за парламента с надеждата да представлява столичния район Челси от името на крайните радикали. Вярно е, че се провали и изхарчи значителна сума за предизборната си кампания, а Джон Вавасор често получаваше следния въпрос от членовете на своя клуб:

— Откъде взима пари този твой племенник?

— Кълна се, че нямам представа — отговаряше той. — Не ги взима от мен и съм убеден, че не ги взима от баща ми.

Но Джордж Вавасор, въпреки провала си в Челси, не харчеше парите си на вятъра. Предизборната кампания му спечели допълнителна слава и хора идваха при него, за да говорят с мъж, който би могъл да постигне нещо значимо. Беше стоков брокер и безкомпромисен радикал, но в същото време бе наследник на прекрасен имот, предаван от баща на син от четиристотин години! Имаше нещо пленително в неговата житейска история и приключения, особено, при положение че малко преди изборите се бе сгодил за богата наследница, която бе починала месец преди сватбата. Бе починала без завещание, така че всичките й пари бяха отишли в далечни братовчеди.

Джордж Вавасор понесе това голямо разочарование като мъж и именно в този тежък момент успя окончателно да се помири с братовчедка си. Бяха разговаряли и преди, разбира се, а Алис, по предложение на братовчедка си Кейт, дори го бе запознала с баща си. Но отначало не бе имало възобновяване на приятелството им. Алис бе изразила сърдечното си одобрение на брака му с наследницата, госпожица Грант, казвайки на Кейт, че този годеж можеше да се окаже нещото, което окончателно да го изправи на крака. Бе останала доволна и от енергичния начин, по който се бе сражавал по време на кампанията.

— Беше великолепен, нали? — рече Кейт с очи, влажни от сълзи.

— Би се много храбро — съгласи се Алис.

— Всеки, който знае цялата история, би казал така. Не успяха да накарат друг да се кандидатира, освен онзи господин Травърс, а дори той щеше да откаже, ако не бяха покрили всичките му разходи.

— Надявам се, че Джордж не се е охарчил много — добави Алис.

— Изхарчи почти всичко. Но какво значение има това? Парите не означават нищо за нещо, въпреки че умее да ги използва. И аз имах своя малък принос. На следващите избори ще му дам всичко, което имам, дори и да се наложи на следващия ден да започна работа като камериерка.

Сигурно в Джордж Вавасор имаше нещо възвишено, щом успяваше да предизвика такова възхищение у момиче като сестра му Кейт.

В началото на сегашната пролет, преди да бъдат уточнени детайлите от пътуването до Швейцария, Джордж Вавасор проведе разговор с Алис за планираната си сватба, осуетена поради смъртта на булката. Една вечер седеше с братовчедка си във всекидневната на улица „Кралица Ан“ и чакаше Кейт, която трябваше да мине оттам на път за някакво вечерно парти. Чудно дали Кейт бе получила намек от брат си да закъснее. Във всеки случай двамата бяха насаме цял час, през който обсъждаха единствено него. Той я поздрави за годежа й с господин Грей, за който току-що бе научил, след което й разказа за собствената си провалена женитба.

— Дълго скърбях за нея — каза той.

— Сигурна съм в това, Джордж.

— Да, така беше. Скърбях за нея. Разбира се, хората веднага решиха, че скърбя за парите й. Но истината е, че както по отношение на нея, така и по отношение на парите й, за мен е по-добре, че така и не се оженихме.

— Нима имаш предвид, дори ако не бе умряла?

— Да, дори ако не бе умряла.

— И защо? Ако си я харесвал, не виждам как парите й биха могли да бъдат недостатък.

— Не и ако я бях харесвал.

— Не си я харесвал?

— Не.

— О, Джордж!

— Не я обичах така, както един мъж трябва да обича жена си, ако това имаш предвид. Що се отнася до това дали я харесвах, да, харесвах я. Харесвах я много.

— Но дали щеше да я заобичаш?

— Не знам. Винаги ми е било трудно да обичам. Може би щях вместо това да я намразя.

— В такъв случай както за теб, така и за нея е по-добре, че вече не е сред нас.

— По-добре е. Сигурен съм. Но въпреки това скърбя. И всеки път, когато се сетя за нея, се чувствам виновен за смъртта й.

— Но тя не е подозирала, че не си я обичал?

— О, не. Тя нямаше навика да разсъждава върху тези неща. Просто ги взимаше за даденост. Горкото момиче! Сега почива в мир, а парите й отидоха при хората, при които трябваше да отидат — нейните роднини.

— Да. При положение че не си я обичал, парите й щяха да бъдат огромен товар за теб.

— Нямаше да ги взема. Поне се надявам, че нямаше да ги взема. Парите са голямо изкушение, особено за беден мъж като мен. Добре, че съдебното решение не бе в моя полза.

— Но ти вече не си толкова беден, нали, Джордж? Мислех, че бизнесът ти върви добре.

— Така е и нямам право да се оплаквам. Но човек не може да не е беден, когато постоянно върши глупости. Бях спестил три или четири хиляди лири, но изхарчих всичко до последния шилинг за предизборната си кампания. Ако някой ден ми се отвори нова такава възможност, кой знае дали ще имам средствата да я използвам. Но ако имам, несъмнено ще ги изхарча до последния шилинг, а ако нямам, ще задлъжнея на всеки, който може да ми заеме сто лири.

— Надявам се, че най-накрая ще постигнеш успех.

— Сигурен съм, че ще постигна. Но междувременно не мога да отричам, че заниманията ми са безразсъдни. Никоя жена не бива да обвързва съдбата си с моята, освен ако няма Смелостта да бъде точно толкова безразсъдна, колкото съм аз. Нали знаеш какво е да хвърляш чоп за шилинги?

— Да, струва ми се.

— Аз хвърлям чоп всеки ден за всеки шилинг, който имам.

— Нима имаш предвид, че… играеш комар?

— Не. Напълно се отказах от това. Едно време играех комар, но вече не го правя и никога няма да се върна към този порок. Имам предвид, че във всеки един момент съм готов да рискувам всичко, за да придобия всяко нещо, което може да ми бъде от полза. Винаги съм готов да заложа всичко, независимо от шанса за успех. Това имах предвид, когато казах, че всеки ден хвърлям чоп за всеки шилинг, който имам.

Алис не го разбра напълно и може би той не искаше да бъде разбран. Може би целта му бе да замае въображението й. Тя не го разбра, но се опасявам, че се възхити от дързостта, която си приписваше. И не само си я приписваше, защото я бе демонстрирал на последните избори.

Говорейки със сестра си, той се бе определил за грозен. Жените едва ли щяха да го нарекат грозен, ако едната страна на лицето му не беше белязана от ужасяваща рана, която при зарастването си бе оставила тъмна вдлъбната резка, продължаваща от лявото му око чак до долната му челюст. Черната клисура, пресичаща бузата му, несъмнено беше грозна. В някои моменти, когато беше ядосан или разочарован, тя бе направо противна. Тогава лицето му се изкривяваше по начин, който караше резката да се удължава, разкривайки целия си ужас и превръщайки лицето му в един голям белег.

— Погледна ме като самия дявол и белегът му се отвори като грозна рана! — възкликна старият джентълмен, описвайки на сина си своя разговор с Джордж, по време на който той се бе опитал да го принуди да приеме неговата гледна точка по въпроса с ипотеката.

Но в други отношения лицето на Джордж не беше грозно и за много жени дори бе красиво. Черната му коса беше разделена на път по средата. Челото му беше ниско, но широко. Очите му бяха тъмни и ярки, а веждите много плътни и съвършено черни. В онези мигове на ярост лицето му не беше само белег, а по-скоро само вежди и очи. Имаше гъсти черни мустаци, които покриваха устата му, но не си бе пуснал бакенбарди. Хората казваха, че се гордее твърде много с раната си, за да я закрива. Но истината бе, че бакенбардите му не бяха достатъчно плътни и затова предпочиташе да не ги пуска.

Историята на тази рана трябва да бъде разказана. Получи я като юноша, още преди да дойде в Лондон. Тогава живееше в къщата на баща си в провинцията. В този случай баща му го нямаше и Джордж и сестра му бяха сами в къщата с прислужниците. Сестра му държеше кутия със скъпоценности в стаята си. Преувеличени слухове за тяхната стойност бяха достигнали до ушите на неколцина предприемчиви крадци, които веднага си бяха съставили план за това как да ги придобият. Малко момче, предварително скрито в къщата, бе отворило един прозорец и точно в полунощ едър мъж, събут по чорапи, бе успял да се прокрадне до втория етаж и вече посягаше към вратата на Кейт Вавасор, когато бе нападнат в тъмното от невъоръжения и облечен само по пижама Джордж Вавасор. Минаха два часа, преди ужасените жени да успеят да доведат мъже в къщата. Лицето на Джордж бе разпорено от окото до долната челюст с длето или някакъв друг инструмент за влизане с взлом. Но самият взломаджия беше мъртъв. Джордж бе измъкнал инструмента от ръцете му и бе забил парчето стомана в гърлото му. Малкото момче бе избягало, отнасяйки със себе си два шилинга и три пенса, които Кейт бе оставила на лавицата над камината във всекидневната.

Джордж Вавасор бе доста нисък, но добре сложен, с малки ръце и крака, но широк в гърдите и силен в ставите. Беше изкусен и неуморен ездач и мъжете, които го познаваха добре, твърдяха, че може да се дуелира с шпага и да стреля с пистолет, което малцина умееха в тези мирни времена. След създаването на Доброволческия отряд[13], той бе станал капитан и бе спечелил няколко награди за стрелба с пушка в Уимбълдън.

Такъв бе животът на Джордж Вавасор, такъв бе неговият характер и такъв бе неговият външен вид. Винаги бе живял сам в Лондон и продължаваше да живее по този начин, въпреки че в момента прекарваше доста време в компанията на сестра си, дошла в града с една своя леля, която също носеше името Вавасор и с която читателят, ако прояви малко търпение, ще се запознае по-късно. Надявам се, че читателят ще прояви търпение, защото от всички представители на рода Вавасор госпожа Гринаул несъмнено бе най-интересният. Но истинският дом на Кейт Вавасор беше къщата на дядо й в Уестморланд.

Вечерта, преди да заминат за Швейцария Джордж и Кейт изминаха пеша разстоянието от улица „Кралица Ан“, където бяха вечеряли с Алис, до къщата на госпожа Гринаул. Бяха уточнили всички детайли по отношение на багажа, часа на тръгване и маршрута през първите няколко дни на екскурзията, а общата кесия бе поверена на Джордж. Бяха изчели онази част от писмото на господин Грей, отнасяща се за поганците и чашите с вода, и бяха приели забележките му с чувство за хумор.

— Ще се постарая да ви осигуря студена вода — бе казал Джордж, — но що се отнася до закуската, надявам се, че няма да ме измъчвате с прекалено ранобудие. Когато хора отиват някъде за удоволствие, значи трябва да има удоволствие.

Брат и сестра изминаха две или три пресечки в пълно мълчание, след което Кейт зададе въпрос.

— Джордж, чудя се какви са истинските ти желания по отношение на Алис?

— Да не настоява да закусваме прекалено рано, докато сме в чужбина.

— Това означава да държа езика си зад зъбите, разбира се.

— Не означава това.

— Значи означава, че ти възнамеряваш да държиш езика си зад зъбите.

— Не означава и това.

— Тогава какво означава?

— Означава, че нямам точно определени желания по отношение на Алис. Тя ще се омъжи за онзи Грей, разбира се, след което никой повече няма да чуе за нея.

— Със сигурност ще го направи, ако ти не се намесиш. Може би ще го направи дори и да се намесиш. Но ако искаш да се намесиш…

— Получава само четиристотин на година и не е толкова привлекателна, колкото беше.

— Да, получава четиристотин на година и е по-красива сега, отколкото когато и да било. Знам, че мислиш така. Знам, че обичаш нея и никой друг… освен ако не си привързан и към мен.

— Ще те оставя сама да прецениш дали последното е вярно.

— Що се отнася до мен, аз обичам само двама души на този свят — нея и теб. И ако смяташ да опитваш, трябва да го направиш сега.

Пета глава

Терасата в Базел

Не възнамерявам да описвам швейцарското пътешествие на тримата. Няма да бъде справедливо към читателите. Книгата „Шест седмици в Бернските планини“ едва ли щеше да има големи шансове за успех в днешния литературен климат и би било непочтено от моя страна да натрапвам подобни неща на читателите си, включвайки ги в своя роман. Вярно е, че току-що се завърнах от Швейцария и това би било безкрайно лесно за мен, но ще устоя на изкушението, колкото и примамливо да е то. Назад, Сатана! Никой мъж или жена не иска да чете за проходите Гримзел и Геми. Лъдгейт Хил[14] е много по-интересен за хората от Юнгфрау[15].

Тримата не бяха особено дейни по време на пътуването си. Както Джордж бе посочил, отиваха за удоволствие, а не по работа. Пристигнаха направо в Интерлакен, а после посетиха Гринделвалд и Лаутербрунен, като разделяха времето си между тези три града. Джордж се наслаждаваше на планинската гледка, седнал на някоя пейка с пура в уста, а те се наслаждаваха на компанията му. Много от нещата, пророкувани от господин Грей, се случиха. Двете момичета му слугуваха, вместо той да бъде техен роб.

— За какво благородство говорят членовете на алпийския клуб — рече той веднъж, — когато презират насладата, която им доставят планините? Как грешат само.

— Не виждам защо някой трябва да греши — отбеляза Алис.

— Но те грешат — продължи той. — Лишават планините от тяхната поезия, която е, или по-скоро би трябвало да бъде, най-големият им чар. Монблан едва ли представлява някаква загадка за човек, който го е изкачвал половин дузина пъти. Това е като да влезеш зад кулисите на балет или да накараш илюзионист да ти обясни фокусите си.

— Но физическият подвиг нищо ли не означава? — попита Кейт.

— Означава, разбира се, но въпросът не е в това.

— И всички тези мъже се интересуват от ботаника — посочи Алис.

— Не вярвам. Струва ми се, че повечето изкачват планината, за да могат после да кажат, че са го направили. Но дори и да се интересуват от ботаника, въпросът отново не е в това. Мистерията на планините изчезва за онези, които са твърде запознати с тях, колкото и полезна да е тази запознатост. В този свят красиви са само онези неща, които остават донякъде скрити или неразбрани. Поезията е безценна най-вече заради това, че внушава повече, отколкото казва. Погледнете натам, през онази долина. Виждате ли онзи малък връх в далечния й край? Не си ли представяте непознатия, но красив свят, който съществува там? Красив така, както раят е красив, защото не знаем какво представлява всъщност. Ако утре отидете дотам и го опознаете, нима смятате, че ще ви изглежда толкова красив и когато се върнете?

— Мисля, че да — отвърна Алис.

— Това означава, че нямаш поезия в сърцето си. Аз съм изтъкан от поезия.

Те му се присмяха и всички бяха много щастливи.

Струва ми се, че господин Грей бе прав да отговори на писмото на Алис по този начин, но мисля, че лейди Маклауд също бе права, казвайки, че Алис не трябва да заминава за Швейцария с Джордж Вавасор. Между тях припламна познатата искра на близостта и ако обстоятелствата около това припламване бяха известни на господин Грей, той нямаше да остане доволен, въпреки че двамата не си размениха нито една дума, която, сама по себе си, би могла да го засегне. Това бе вярно през първите няколко седмици на пътуването, но после, когато времето на завръщането им наближи и двамата усетиха, че щастието им почти бе свършило, те бяха обхванати от онази характерна меланхолия, предшестваща края на всеки период, изпълнен с удоволствие. Тогава думите им омекнаха и те започнаха да си припомнят отминалите времена по начин, който бе напълно недопустим.

Алис се чувстваше безкрайно щастлива, опитвайки се да задоволи всяка една прищявка на своя братовчед, може би дори по-щастлива, отколкото ако той се бе държал като неин роб. Двете с Кейт бяха сключили безгласно споразумение да го глезят с удобства, а повечето момичета предпочитат да глезят някой мъж, отколкото да бъдат глезени от мъже. Той се отдаде на ролята си на деспот с добро чувство, изисквайки много, но винаги в разумни граници. И винаги бе забавен, според Алис, без да полага усилия за това. Но когато показват най-доброто от себе си, хората рядко правят това без усилия. Ако става дума за нещо, което човекът взима присърце, усилието ще бъде приятно и ще остане скрито, но това не означава, че няма да го има. В момента Джордж Вавасор даваше всичко от себе си, за да забавлява своята братовчедка.

Една вечер седяха на терасата на хотелската си стая в Базел, която предлагаше прекрасна гледка към Рейн и бе отворена за всички на етажа, но в същото време бе достатъчно просторна, за да могат гостите да се уединяват на малки групички. Бързата и широка река течеше отдолу, минавайки под моста, който я пресичаше съвсем наблизо, и понеже вечерта бе лятна, от време на време чуваха силни викове, идващи от плувци, наслаждаващи се на бързината на течението. Тримата се бяха усамотили в единия край на терасата, насядали около малка масичка, върху която бе сервирано кафе, а както винаги в устата на Джордж димеше пура.

— Почти свърши — обяви той след няколко минути тишина.

— И беше много успешна, нали? — отвърна Кейт. — С изключение на парите, разбира се. Разорена съм.

— Ще ти възстановя парите до последното пени — рече Джордж.

— Няма да ти позволя — отсече Кейт. — Аз съм разорена, но ти си още по-разорен. Всъщност какво значение има? Насладихме се на цели шест седмици щастие и разорението си струваше. Не мислиш ли така, Алис? Не би ли казала, че си изкарахме страхотно?

— Мисля, че си изкарахме много добре. Насладих се напълно на тези шест седмици.

„А сега трябва да се върнеш вкъщи при Джон Грей и Кеймбриджшир. Нищо чудно, че си изпаднала в меланхолия“. Тази мисъл мина през главата на Кейт, но този път тя не я изрече на глас.

— Много мило от твоя страна, Алис — рече Кейт. — Нали, Джордж? Харесвам хора, които изразяват одобрение и похвала от сърце.

— Но аз хваля и одобрявам себе си.

— Харесвам хора, които хвалят и одобряват себе си от сърце. Не че двамата с Джордж не сме ти благодарни за комплимента. Готови сме да признаем, че дължим почти всичко на теб, нали така, Джордж?

— Аз не съм готов — заяви брат й.

— Е, аз съм! И очаквам добри думи в отговор. Нито веднъж не се разсърдих, нали, Алис?

— Да, нито веднъж не се разсърди. Рядко се сърдиш, но често си жестока.

— Нито веднъж не съм била жестока… Джордж също не е бил.

— Той щеше да бъде най-неблагодарният мъж на света, ако бе проявил жестокост към нас — отвърна Алис. — Откакто заминахме не сме правили нищо друго, освен да му слугуваме, досущ като онази карикатура в „Пънч“[16] на младия джентълмен, заобиколен от дванайсетте дами.

— А сега ще се прибере вкъщи, където ще трябва сам да се грижи за себе си. Горкият! Наистина те съжалявам, Джордж.

— Не е вярно. Не ме съжаляваш. Алис също не ме съжалява. Всички момичета си мислят, че лондонският ерген води най-безгрижното съществувание на света. Именно затова постоянно се опитват да сложат край на неговото безгрижие.

— Завистта е нещото, което ни кара да искаме да се женим, а не любовта — обяви Кейт.

— В повечето случаи става дума за рогатия под някаква форма — отвърна той. — Мъжът възприема брака като нещо зло от самото начало.

— Невинаги — възрази Алис.

— Почти винаги. Но въпреки това го прави. За мъжа бракът е като пиенето на очистително — съгласяваш се, защото иначе ще стане по-лошо. Никой мъж не обича да му вадят зъби, но всеки го прави, а онези, които отлагат прекалено дълго, страдат още повече.

— Харесвам философията на Джордж — рече Кейт, ставайки от стола си. — Язвителна е, но има приятен киселинен привкус. И всички знаем, че не означава нищо. Алис, качвам се горе, за да започна събирането на багажа.

— Ще дойда с теб, скъпа.

— Недей. Всъщност единствената причина да вляза в стаята на брат си е моята убеденост, че той няма да прибере нито едно нещо както трябва. Ще съберем нашия багаж, когато се качим горе да си лягаме. Господарю Джордж, каквото разхвърляш тази вечер, ще трябва сам да подредиш на сутринта, защото ти обещавам, че няма да вляза в стаята ти в пет часа.

— Как мразя да върша неща толкова рано — отвърна Джордж.

— Ще се върна след малко — рече Кейт. — Предлагам после да минем за последно по моста и да си лягаме.

Алис и Джордж останаха сами на терасата. Бяха оставали насаме много пъти от началото на пътешествието, но в сегашния случай имаше нещо различно. И двамата чувстваха нещо, което бе сладко, неопределено и опасно. Алис бе преценила, че за нея ще бъде по-добре да се качи горе с Кейт, но отговорът на нейната приятелка я бе задължил да остане. Ако бе тръгнала, щеше да покаже, че има специална причина за това. Защо да демонстрира подобна нужда? И защо, всъщност, да я изпитва?

Алис седеше в самия край на галерията, а столът на Кейт бе в краката й. Когато двете се бяха настанили, сервитьорът бе донесъл малка масичка за чашите им и Джордж бе сложил стола си от другата й страна.

По този начин Алис се бе превърнала в затворник. Не можеше да се измъкне без специална подготовка и когато бе станала, Кейт бе преместила стола си така, че Алис да не може да избяга, освен ако не помоли Джордж да го дръпне. Но защо би искала да бяга? Гледката пред очите й бе пленително красива. Нощта се бе спуснала бързо и незабележимо, както обикновено се случва по тези места, където здрачът не се проточва толкова дълго, колкото на север. Въпреки това не беше тъмно, защото луната бе изгряла, посребрявайки водата под себе си. Въздухът бе омайващо мек — онази мекота, която не е нито топла, нито студена, но те докосва с любяща нежност, сякаш невидимите духове на нощта те целуват по челото, прелитайки покрай теб. Рейн течеше в краката им. Изглеждаше толкова близо в меката светлина, че на Алис й се струваше, че може да нагази във вълните. Безспирният звук на скоротечна вода, това свежо, весело клокочене, галеше ушите им. Звукът се обвиваше около всеки разговор и го правеше интимен, но без да затруднява нито нея, която слушаше, нито него, който говореше. Ако ви се спи, това е най-сладката приспивна песен на света. Ако сте сам и искате да помислите, тя улеснява мислите ви. Ако сте сам и уви, не искате да мислите, защото мислите са твърде болезнени, тя облекчава мъката ви и ви утешава така, както само една мелодия може. Алис имаше чувството, че въздухът я милва, реката й пее най-нежната си песен и луната грее само за нея с най-меката си светлина — светлината, която придава стаена красота на всяко нещо, до което се докосне. Защо да я изоставя?

Известно време след оттеглянето на Кейт двамата мълчаха и Алис започна да се отърсва от чувството, което я бе обзело, че я грози някаква опасност. Вавасор се бе отпуснал назад, като облегалката на стола му се бе опряла в стената на къщата, бе вдигнал краката си на една табуретка и бе скръстил ръце пред гърдите си. Изглеждаше раздвоен между мислите и пурата си. Алис съзерцаваше реката и мислите й се бяха насочили към бъдещия й дом сред храстите и лехите с цветя на Джон Грей, но песента на реката, въпреки че бе приятна, не подхождаше на подобен дом, защото в нея имаше тайнственост, като във всички речни песни, когато човек се опита да разбере думите.

— Кога ще бъде сватбата, Алис? — попита Джордж най-сетне.

— О, Джордж! — отвърна тя. — Зададе ми въпроса така, сякаш си опрял пистолет в слепоочието ми.

— Съжалявам, че въпросът ти е толкова неприятен.

— Не съм казала, че ми е неприятен, но го зададе толкова ненадейно! Истината е, че изобщо не очаквах да кажеш нещо. Предполагам, че се бях умислила.

— Но щом не ти е неприятен… кога ще се жениш?

— Не знам. Датата още не е определена.

— Но кога смяташ да го направиш? Това лято?

— Със сигурност няма да е това лято, защото вече ще е свършило, когато се приберем вкъщи.

— Тази зима? Следващата пролет? Следващата година? Или след десет години?

— Преди да изминат десет години, струва ми се. Но не мога да бъда по-конкретна.

— Предполагам, че ти харесва? — попита след малко той.

— Кое? Да бъда омъжена? Не знам, още не съм го изпитала.

— Не, самата идея за брака. Очакваш ли с нетърпение живота, който ще водиш в Недъркоутс? Не си мисли, че го казвам с лошо чувство, защото нямам представа що за място е Недъркоутс. Като цяло не мисля, че има по-добър живот от този на един провинциален английски джентълмен със свое собствено имение. Стига да може да го поддържа, а не да живее в хронична бедност като дядо ми.

— Домът на господин Грей не му дава право да нарича себе си провинциален джентълмен.

— Но идеята ти харесва?

— О, Джордж, как само ме разпитваш! Разбира се, че ми харесва, иначе нямаше да приема предложението му.

— Това не е съвсем така. Но признавам, че нямам право да те разпитвам. Дори ако някога съм имал това право на основание на факта, че сме братовчеди, аз го загубих на основание на факта, че… но няма да говорим за това, нали, Алис?

Отначало тя не отвърна, така че той повтори въпроса си.

— Нали, Алис?

— Нали какво?

— Нали няма да говорим за отминалите дни?

— Защо да говорим за тях? Те са отминали. И тъй като двамата отново сме приятели, те вече нямат значение.

— А, да! Те вече нямат значение. Именно по тази причина можем да говорим за тях, без да се страхуваме. Ако не съжаляваме за нищо… ако и двамата нямаме причина да съжаляваме, защо да не говорим за тях напълно свободно?

— Не, Джордж. Не би било разумно.

— Никак даже! Един подобен разговор би ме подлудил и доколкото те познавам, несъмнено би нарушил сегашното ти спокойствие.

— А аз искам да остана спокойна…

— Нима? Тогава по-добре да държа езика си зад зъбите. Но Алис, аз никога повече няма да мога да ти говоря така, както мога сега. Откакто заминахме, двамата с теб сме първи приятели, нали така?

— И не трябва ли завинаги да си останем първи приятели?

— Определено не. Как би било възможно това? Помисли. Как мога да бъда твой приятел, когато ти си господарка на имението на онзи мъж в Кеймбриджшир?

— Джордж!

— Не се опитвам да бъда непочтителен. Прости ми, ако прозвуча така. Ще се поправя и ще кажа „на онзи джентълмен“, защото той е джентълмен.

— Несъмнено е такъв.

— Нямаше да го приемеш, ако не беше. Но как мога да бъда твой приятел, когато ти си негова жена? Ще продължа да те наричам братовчедката Алис, ще галя децата ви по главите, когато ги видя, и ще се ръкувам с него, ако го срещна на улицата, освен ако порочната ми слава не го накара да прекрати нашето познанство, но що се отнася до приятелството ни, то ще свърши следващия четвъртък, когато двамата с теб се разделим на Лондонския мост.

— О, Джордж, не говори така!

— Точно така ще стане.

— И защо в четвъртък? Нима намекваш, че никога повече няма да дойдеш на улица „Кралица Ан“?

— Да, точно това намеквам. Кейт смята, че това пътешествие беше много успешно. Може би Кейт не знае нищо.

— Беше много приятно… поне за мен.

— И това удоволствие нямаше отрицателна страна?

— Не и за мен.

— Аз също си изкарах приятно, но в моето удоволствие имаше примеси. Алис, не те моля за нищо. За нищо.

— Каквото и да ме помолиш, че го направя за теб.

— Не те моля за нищо. За нищо. Но искам да ти кажа нещо.

— Джордж, не го казвай. Позволи ми да се кача горе. Позволи ми да отида при Кейт.

— Разбира се. Щом искаш да си ходиш, заповядай.

Кракът му все още бе върху табуретката, която препречваше пътя й, и той не направи опит да го свали, за да я улесни.

— Разбира се, че можеш да отидеш при Кейт, щом отказваш да ме изслушаш. Но след всичко, което преживяхме, и след тези шест седмици интимно приятелство, мисля, че трябва да ме изслушаш. Казах ти, че не те моля за нищо. Не възнамерявам да ти се обяснявам в любов.

Алис бе понечила да се изправи, но сега отново се отпусна на стола. Той бе спрял да говори, но тя не направи повторен опит да избяга и не се опита да го накара да замълчи.

— Не възнамерявам да ти се обяснявам в любов — повтори той. — Що се отнася до любовта, такава между нас вече няма. Имаше, но после рухна и вече не може да бъде възстановена. Любовта може да съществува или да бъде отхвърлена, но там, където не съществува, няма как отново да бъде съживена.

— Никога повече няма да говорим за това.

— Така би казала всяка порядъчна гувернантка и така трябва да се говори на децата, но в нашите отношения няма място за неистини. Вече не сме деца, а мъж и жена. Напълно разбрах защо ме отритна. И въпреки мъката, знаех, че си права. Не смятам нито да обвинявам теб, нито да оправдавам себе си, но знаех, че си права.

— Тогава да не говорим повече за това.

— Не, трябва да кажа още нещо. Не те разбрах, когато прие предложението на господин Грей. Не казвам нищо лошо за него. Доколкото знам, той е съвършен. Но си мислех, че те познавам, и се зачудих как можеш да обичаш мъж като него. Все едно човек, пристрастен към брендито, изведнъж да мине на краве мляко… и да се наслаждава на промяната! Няма съмнение, че млечната диета е за предпочитане. Но хората, които са живели на бренди, не могат да направят подобна промяна така внезапно, защото биха загинали.

— Невинаги, Джордж.

— Възможно е да се постигне след месеци агония… но при теб нямаше подобна агония.

— Кой знае?

— Но ти ще ми кажеш, че промяната е настъпила. Така смятах и аз и очаквах да те открия променена. Мислех, че вече няма да си създание от огън, а от топло мляко и сладък мед, и вече ще си готова за живота, който те чака. С подобен човек бих могъл да измина пътя от Москва до Малта без никакви рискове. Жената, подходяща за съпруга на Джон Грей, нямаше как да ми навреди и нямаше как да помрачи щастието ми. Дори и някога да съм я обичал и дори все още да обичам спомена за онова, което беше, тази нова, преродена жена нямаше да означава нищо за мен. Не ме разбирай погрешно. Имам достатъчно опит, за да знам, че може би тази жена щеше да бъде по-добра и по-щастлива. Не казвам, че си паднала в очите ми, но определено ти приписвах достойнства, които още не си придобила. Алис, здравословната диета, за която говорех, не е твоята диета. Ще те умори от глад и ще загинеш.

Бе изрекъл всичко това със страст, но с приглушен глас, като бе обгърнал масичката с ръце и се бе навел към Алис. Тя го гледаше втренчено и както вече обясних, белегът, тъмните очи и дебелите вежди сякаш бяха изпълнили цялото му лице. Но тя никога не бе смятала белега за грозен. Знаеше историята и се бе гордяла с тази рана, когато двамата се бяха обичали. Алис го гледаше и не продумваше, въпреки че той мълчеше. Речната музика все още звучеше в ушите й, а в душата й бушуваше истинска буря. Тя отчаяно се мъчеше да разбере думите на песента. Нима водите й загатваха, че бе направила грешка, като бе приела да стане жена на господин Грей? Нима онова, което братовчед й казваше сега, не бе повторение на думите, които си бе повтаряла стотици пъти през последните два месеца? Нима не си казваше всеки ден и всеки час, че когато бе склонила да се омъжи за господин Грей, тя бе приела, че притежава достойнства, които й липсват? Нима не бе истина това, че твърде дълго бе пирувала с бренди и невинността на млякото никога нямаше да я задоволи? Джордж й бе наговорил всички тези неща грубо и безцеремонно, но нима бе излъгал? Тя седеше, смълчана и виновна, взирайки се в лицето му.

— Научих всичко това през последните шест седмици, Алис, и когато осъзнах, че не си се превърнала в ангела, когото очаквах да видя, а си същата жена, която някога обичах, аз разбрах, че не мога да се надявам на сигурността, за която се бях подготвил. Това е всичко. Ето я Кейт. Време е за вечерната ни разходка.

Шеста глава

Мостът над Рейн

— Джордж — каза Кейт още преди да ги е достигнала, — може ли да ти задам един въпрос? Нарочно ли си подготвил вещите си за отворен търг?

Тя стрелна Алис с очи и веднага осъзна, че се бе случило нещо, което не й позволяваше да се присъедини към добродушните й задевки, така че продължи в същия дух, само че още по-бързо, за да прикрие объркването й и да й даде време да се окопити, преди да тръгнат.

— Можеш ли да повярваш? Беше наредил три бръснарски ножчета на масата…

— Един мъж трябва да се бръсне, Кейт. Дори в Базел.

— Но не и с три бръснарски ножчета едновременно. Както и с три четки за коса, половин дузина четки за зъби, малка колекция от гребени и четири или пет стъклени шишенца с метални капачки, които изглеждат така, сякаш са съдържали отрова. Мога само да предположа, че си искал да изплашиш клетата камериерка. Прибрах всичко, но запомни, че ако отново ги извадиш, ще се оправяш сам. И не съм прибрала ботушите ти, Джордж. Отказвам да го направя. За какво са ти три чифта ботуши в Базел?

— Когато свършиш с изброяването на вещите ми, предлагам да се разходим до моста. Но само ако Алис е съгласна.

— О, да, съгласна съм.

— Хайде тогава — рече Кейт.

Тръгнаха. Когато стигнаха моста, Алис и Кейт вървяха заедно, а Джордж крачеше зад тях. Беше близо, но не взимаше участие в разговора им, сякаш бе дошъл просто като техен придружител. Кейт изглеждаше напълно доволна от това разпределение и си бъбреше с Алис, сякаш за да покаже, че между нея и брат й не се бе случило нищо сериозно. Едва ли има нужда да казвам, че Алис не направи опит да покани Джордж да се присъедини към тях. Той ги следваше по петите е ръце зад гърба и поглед, вперен в паважа, сякаш за да демонстрира, че бе изцяло на тяхно разположение.

— Знаеш ли, много ми се иска да избягам — заяви Кейт.

— Къде искаш да избягаш?

— Ами… това не е толкова важно. Може би в онази малка странноприемница в Хандек. Там е толкова самотно и никой не е чувал за мен. И ще имам водопада, разбира се. Но се опасявам, че ще искат да си платя сметката и това ще бъде ужасно.

— Но защо искаш да избягаш точно сега?

— Няма да го направя, тъй като знам, че не би искала да се прибираш сама с Джордж. И предполагам, че той ще се почувства задължен да тръгне след мен, както прави сега. Чудя се какво си мисли, крачейки по моста след нас. Предполагам, че ако не бяхме тук, щеше да пие бира в онази кръчма долу.

— Струва ми се, че ако наистина му се ходеше, щеше да отиде въпреки нас.

— Това е много неблагодарно от твоя страна, имайки предвид, че досега нито веднъж не ни е карал да го чакаме. Но както казах, страх ме е да се прибера вкъщи. Ти се връщаш при Джон Грей, което може да е приятно, но аз се връщам при… при леля Гринаул.

— Това е твой избор.

— Не е така. Нямам никакъв избор по въпроса. Разбира се, бих могла да откажа да говоря с леля Гринаул и никой не би могъл да ме принуди, но истината е, че нямам избор. Представи си — цял месец в Ярмът в компанията на жена като нея!

— Не бих имала нищо против. Леля Гринаул винаги ми е правила впечатление на мила жена.

— Може да е мила жена, но трябва да ти кажа, че според мен е лош човек. Някога чувала ли си я да говори за съпруга си?

— Никога. Мисля, че поплака малко, когато дойде на улица „Кралица Ан“, но това бе съвсем естествено.

— Той бе трийсет години по-възрастен от нея.

— Но все пак беше неин съпруг. И дори сълзите й да са били престорени, какво от това? Какво би направила ти на нейно място? Разбира се, че не е трябвало да се омъжва за него. Била е на трийсет и пет и не е имала пукнат грош, докато той е бил богат и цели трийсет години по-възрастен от нея. Всички казват, че е била добра съпруга и сега, след като наследи парите му, едва ли би могла да се залива от смях три месеца след смъртта му.

— Не, не искам да се залива от смях, но и не искам да плаче. Права е да носи траурно облекло, но няма нужда да бъде толкова тържествена и така придирчива по отношение на шапките си. Очите й са вечно червени от скръб и мокри от сълзи, но веднага щом зърне някой мъж, започва с язвителните забележки.

— Тогава защо се съгласи да отидеш в Ярмът с нея?

— Защото има четиресет хиляди лири. Ако господин Гринаул й бе завещал скромна издръжка, едва ли щях да й протегна ръка.

— Тогава не си по-добра от нея.

— Не съм и именно затова искам да избягам. Но вината не е изцяло моя. Виновен е светът, в който живеем. Никой не се отрича от богатите си роднини. Когато тя ми предложи да отидем заедно в Ярмът, дядо ме помоли да се съглася и това е напълно естествено. Когато казах на Джордж, той отвърна: „Да, разбира се, че трябва да отидеш. Тя има четиресет хиляди лири!“ Това също е напълно естествено. Човек не може да се преструва, че е по-мъдър или по-добър от роднините си. И в крайна сметка какво мога да очаквам от нейното наследство?

— Нищо, поне според мен.

— Нито пени. Аз съм почти на трийсет, а тя е едва на четиресет и разбира се, че ще се омъжи пак. А за себе си бих казала, че на този свят едва ли има някой, който да се интересува по-малко от пари.

— Със сигурност няма.

— Но въпреки това човек не може да се отрече от богатите си роднини. Такъв е светът, в който живеем.

Тя направи кратка пауза, след което продължи:

— Но искаш ли да ти кажа защо я търпя, Алис? Може би ще сметнеш истинската причина за точно толкова долна, колкото ако ламтях за парите й.

— Защо го правиш?

— Защото може да помогне на кариерата на Джордж. Аз не искам пари, но той може да иска. И имайки предвид за какво му трябват, струва ми се, че всеки член на семейството е длъжен да му помогне. Сигурна съм, че ще се издигне в парламента, и ако зависеше от мен, щях да изхарча и последното пени от богатството на рода Вавасор, за да му гарантирам място там. Когато казах това на дядо, той се нахвърли върху мен. Помислих си, че ще ме прогони от къщата.

— И щеше да го заслужаваш след всичко, което се случи.

— Не ме е грижа. Да ме изпъди. Бях решена да му кажа какво мисля. Наруга ме, но после се разкая и вечерта дори влезе в спалнята ми, целуна ме по бузата и ми даде банкнота от десет лири. Какво си мислиш, че направих с нея? Изпратих я като дарение за следващата кампания на Джордж и в момента е заключена в неговото ковчеже. Не му казвай, че ти казах.

Двете спряха и се облегнаха на парапета на моста.

— Ела тук, Джордж — рече Кейт и му направи място до себе си. — Не ти ли се иска да поплуваш малко като онези момчета, които видяхме от терасата? Водата изглежда толкова примамливо.

— Не бих казал… освен ако не говориш за приятен начин да се доплува до оня свят.

— Иска ми се да се пусна по течението — рече Кейт. — Особено на тази светлина. Съмнявам се, че ще се удавя.

— Съмнявам се, че няма да се удавиш — каза Алис.

— Ще бъде толкова приятно да чувстваш как водата се плъзга по крайниците ти, а течението те носи с главата напред към Ротердам.

— И ще пристигнеш там без дрехи — отбеляза Джордж.

— Те ще бъдат докарани с лодка. Не видя ли, че онези момчета имаха лодка? Но ако живеех тук, щях да плувам само на лунна светлина. Сега водата изглежда толкова бистра и сияйна и ромоли така меко! Предполагам, че морето в Ярмут ще бъде съвсем различно.

Нито един от двамата не й отвръщаше, но тя продължаваше да говори за реката, за леля им и за предстоящото си пътуване до Ярмут. Нито един от двамата не й отвръщаше, но въпреки това нямаха какво да си кажат. Стояха там, облегнати на парапета, и гледаха надолу към реката. От време на време гласът на Кейт се извисяваше и спираше чувството, напиращо да ги обземе, че сърцата им са прекалено пълни за разговори.

След малко Алис потръпна. Ръцете й се разтрепериха и Джордж по-скоро усети, отколкото видя това.

— Студено ти е — рече той.

— Не.

— Ако ти е студено, да се прибираме. Стори ми се, че потръпваш от нощния въздух.

— Не беше това. Мислех си за нещо. Не ти ли се е случвало да мислиш за нещо, което те кара да потръпваш?

— Случва ми се често. Толкова често, всъщност, че съм се научил да потръпвам вътрешно. Иначе хората ще решат, че страдам от парализа.

— Нямам предвид неща, които се случват в момента — обясни Алис. — Говоря за отминали неща: може би дума, която съм изрекла преди десет години, а не е трябвало да изричам. Най-обикновени малки грешки, дори мои собствени мисли за напълно маловажни неща. Те често ме карат да потръпвам.

— Но не защото си извършила убийство.

— Не. Но предполагам, че става дума за едно и също нещо: моята съвест.

— А! Ти си по-добър човек от мен. Съмнявам се, че е съвестта ми. Аз потръпвам тогава, когато осъзная, че не съм се възползвал от някоя възможност, а това се случва много често. Но както ти казах, потръпвам вътрешно. Не съм спрял да треперя, откакто излязохме на тази разходка, заради една възможност, която пропуснах. Хайде, да се прибираме. Трябва да станем в пет, а сега е единайсет. Мога да треперя и в леглото.

— Измори ли се? — попита Кейт, когато двамата се насочиха обратно към хотела.

— Не съм изморена, но Джордж ми напомни, че трябва да станем в пет часа.

— Иска ми се Джордж да си мълчи. Не можем всяка вечер да се разхождаме по моста в Базел. Опасявам се, че ако брат ми се озове на връх Синай, първата му мисъл ще бъде дали ще успее да слезе долу навреме за вечеря. Осъзнаваш ли, че царицата на реките тече под краката ти, Джордж, а луната блести по начин, който няма как да видиш вкъщи?

— Обещавам да остана тук цяла нощ, ако отложим утрешното заминаване — отвърна брат й.

— Няма да ни стигнат парите — рече Кейт.

— Тогава повече не споменавай връх Синай — каза той. — Да се прибираме.

Изминаха обратния път до хотела по същия начин като преди. Момичетата вървяха заедно, а младият мъж крачеше зад тях. Така изкачиха стъпалата, прекосиха антрето и се насочиха към стълбите. Тук Джордж подаде свещта на Алис и й прошепна няколко думи.

— Моето треперене тепърва предстои — рече той — и ще продължи цяла нощ.

Тя би дала всичко на света да му отговори нещо лекомислено и безгрижно, сякаш казаното от него нямаше значение. Но не можеше да го направи. Думите просто не й идваха. Осъзна това и се насочи към стаята си, без да му отговори. Седна до прозореца, гледащ към реката, и зачака Кейт. Стаите им бяха свързани с междинна врата и Алис не би започнала прибирането на багажа без братовчедка си.

Но Кейт бе отишла в стаята на брат си, като преди това бе обещала, че ще се върне след минутка. Тази минутка се оказа половин час.

— Ако искаш съвет от мен, Джордж — рече Кейт и най-накрая стана, взимайки свещта, — помоли я в права реч да ти даде още един шанс. Направи го утре в Страсбург. Никога няма да ти се отвори по-добра възможност.

— Да я помоля да се откаже от Джон Грей?!

— Не съм казала подобно нещо. Остави я сама да вземе това решение. Повярвай ми, ако прояви достатъчно смелост да приеме предложението ти, значи е достатъчно смела, за да се отрече от Джон Грей.

— Кейт, вие жените не се разбирате една друга. Ако направя това, всичките й силни чувства ще се насочат против мен. Първо трябва да я накарам да осъзнае, че иска да развали годежа си.

— Тя осъзна това отдавна. Не си мисли, че не знам какво иска. Но ако не събереш смелост да говориш с нея, ще се омъжи за Джон Грей въпреки желанията си.

— Да събера смелост! Никога не съм бил страхлив по отношение на това да говоря с хората. Понякога е неприятно, но го правя, стига да открия подходящия момент.

— Но нима с нея няма да е приятно? Сигурно си щастлив от факта, че тя все още те обича. Предполагам, че ти все още обичаш нея?

— Кълна се, че не знам.

— Не ме предизвиквай, Джордж. Правя всичко по силите си, за да ви събера, но ако не вярвах, че все още я обичаш, щях веднага да отида при нея и да я посъветвам никога повече да не те вижда.

— Кейт, понякога ми се струва, че не правиш всичко по силите си за мен.

— Добре. От всички човешки същества на земята, ти трябва да си най-неблагодарното.

— Защо да не се омъжи за Джон Грей, ако го харесва?

— Но тя не го харесва. А аз го мразя. Мразя звука на гласа му, погледа в очите му и онзи бавен и преднамерен начин, по който се движи, сякаш го е страх да не износи дрехите си.

— Не виждам какво общо има твоята омраза.

— Ако смяташ да ми четеш морал, ще си тръгна. От сърце желая Алис да стане твоя жена. Ако някога си обичал някого… и понякога се съмнявам в това… но ако някога си обичал някого, обичаше нея.

— Миналото и настоящето са две различни неща.

— Добре тогава, Джордж. Направих всичко по силите си. Всеки път историята се повтаря. Саботираш всяко нещо, което се опитвам да направя за теб. Саботираш самата мен. Струва ми се, че казваш тези неща просто за да ме дразниш.

— Кълна се, Кейт, по-добре отивай да си лягаш.

— Не и преди да й разкажа всичко. Няма да допусна отново да бъде измамена и използвана.

— Кой я използва сега? Нима не я използваш, като се опитваш да развалиш годежа й с онзи мъж?

— Не. Ако смятах така, нямаше да се опитвам. Тя ще бъде нещастна с Джон Грей и ще направи и него нещастен. Не го обича истински. Той я обича, но аз нямам нищо общо с това. Няма да се трогна, ако сърцето му бъде разбито.

— Моето ще бъде разбито, ако не отидеш да си легнеш.

След тези думи тя излезе от стаята му и забърза надолу по коридора. Влезе в спалнята на братовчедка си и я завари седнала до прозореца или по-скоро коленичила на стола и подала глава през решетката.

— Мързеливо създание! — възкликна Кейт. — Кълна се, че не си пипнала нищо!

— Каза, че трябва да го направим заедно.

— Но той ме забави. Ах, какъв мъж! Ако някога се ожени, не знам какво ще го прави жена му!

— Не мисля, че някога ще се ожени — каза Алис.

— Така ли? Сигурно си права. Разбираш го по-добре от мен. Понякога си мисля, че единственото нещо, което му пречи да се превърне в добър човек, е липсата на съпруга. Но не всяка жена би свършила работа. Жената, която се омъжи за него, трябва да е много смела. Понякога е необуздан, но никога не е жесток или неотстъпчив. Господин Грей неотстъпчив ли е понякога?

— Никога. И никога не е необуздан.

— О, не се съмнявам в това. Сигурна съм, че никога не е необуздан.

— Казваш го така, сякаш смяташ това за недостатък, Кейт.

— Кълна се, че не е така. Защо ми е да хуля господин Грей в твое присъствие? Но нямам нищо против необузданите мъже, стига да са необуздани по начина, който харесвам. Знаеш това.

— Чудя се дали самата ти би се омъжила за необуздан мъж?

— Ах, никога не съм си задавала този въпрос. Често съм се чудела кой би подхождал на теб, но почти не съм мислела за съпруг за себе си. Истината е, че съм венчана за Джордж. Откакто…

— Откакто какво?

— Откакто двамата се разделихте, нямам какво друго да правя, освен да се грижа за него. И ще правя това до края на дните си… освен ако не се случи едно нещо.

— И кое е това нещо?

— Освен ако въпреки всичко не станеш негова жена. Не би се оженил за друга.

— Кейт, не бива да правиш такива намеци сега. Знаеш, че това е невъзможно.

— Да, може би си права. И за мен ще бъде по-добре. Ако Джордж някога се ожени, няма да ми остане нищо за правене… нищо, нищо, нищо!

— Кейт, не говори така.

Алис се приближи и я прегърна.

— Пусни ме — рече Кейт. — Пусни ме, Алис. Двете с теб трябва да се разделим. Не издържам вече! Знаеш, че когато се омъжиш за Джон Грей, приятелството ни ще свърши. А ако се омъжиш за Джордж, ще изчезна. Ще стана никой. Няма да ми остане нищо на този свят. Двамата с него ще си бъдете напълно достатъчни и ще ме захвърлите като износена дреха. Но съм готова да се откажа от всичко и да загубя всяка надежда, която ми е останала, за да те видя как ставаш съпруга на Джордж. Знам, че самата аз не съм добър човек. Знам, че съм лош човек, но въпреки това не ме е грижа какво ще ми се случи. Недей, Алис, недей. Не желая твоите милувки. Запази ги за него и ако го направиш, ще коленича пред теб и ще разцелувам краката ти.

Тя се хвърли на дивана и обърна лице към стената.

— Кейт, не трябва да говориш така.

— Разбира се, че не трябва… но го правя.

— Ти знаеш какво се случи и трябва да осъзнаваш, че не мога да се омъжа за брат ти… дори ако той го искаше.

— Иска го.

— Дори ако вече не бях сгодена.

— И защо не? — попита Кейт и отново стана. — Какво те разделя от Джордж сега, освен онази злощастна афера, която свърши зле и за двама ви? Нима смяташ, че не виждам? Нима смяташ, че не знам кого от двамата предпочиташ?

— Кейт, караш ме да съжалявам за това, че реших да дойда тук в компанията на брат ти. Това, че ми говориш по този начин, е не само нелюбезно, но и безкрайно нетактично.

— О, нетактично! Как мразя тази дума! Ако има дума в езика, която да ми напомня на мраморна гробница, то това е думата „нетактично“ — чиста и бяла отвън, но мръсна и разложена отвътре. Нима твоите мисли са тактични? Ти си сгодена за Джон Грей. Това щеше да бъде тактично, ако го обичаше истински и ако чувстваше, че си подходяща за него, но е най-нетактичното нещо на света, ако обичаш друг мъж повече от него. При много жени тактичността е като тяхната чистоплътност. Нищо не би могло да изглежда по-приятно отвън, но човек не би искал да надникне под повърхността.

— Ако наистина ме смяташ за толкова ужасна…

— Не те смятам за ужасна. Как бих могла, при положение че всичките ви проблеми са по негова вина? Ти не си виновна за нищо, а той е виновен за всичко. Той те принуди да се жертваш на този олтар. Ако съумеем да загърбим тактичността и преструвките и се осмелим да бъдем напълно откровени една с друга, ще трябва да признаем, че това е така. Ако господин Грей се бе появил тогава, когато двамата с Джордж още бяхте в добри отношения, щеше ли да сметнеш за възможно той да му съперничи за място в сърцето ти? Единият е Хиперион[17], а другият е Сатир.

— И кой е Сатир?

— Твоето сърце трябва да реши. Знаеш какво иска моето. Но, Алис, ако мислех, че господин Грей е твоят Хиперион… ако мислех, че след като се омъжиш за него, ще започнеш да го боготвориш с онази идолопоклонническа любов, която прави всяко омъжено момиче гордо и щастливо, нямаше дори да си помисля да се опитвам да те спра.

Алис не отговори и Кейт не продължи да настоява. Алис чувстваше, че мълчанието й я осъжда, но въпреки това мълчеше. Бе възнамерявала да се сражава смело и да докаже превъзходството на сегашното си положение като годеница на господин Грей, но имаше чувството, че се е провалила. Имаше чувството, че по някакъв начин бе признала, че се разкайва за този годеж и че думите, с които се бе защитила, нямаше да задоволят господин Грей, ако ги бе чул, и щяха да го накарат да отмени годежа им, вместо да го зарадват. Но тя нямаше какво друго да каже. Можеше да направи нещо. Можеше час по-скоро да се прибере вкъщи и да го помоли да избере дата за сватбата им. След това нейната братовчедка щеше да престане да я измъчва.

Стана един часа, преди двете момичета да започнат приготовленията за ранното си заминаване, и когато най-накрая приключиха със събирането на багажа, Алис изглеждаше изтощена до смърт.

— Ако си прекалено изморена, скъпа, можем да го отложим — рече Кейт.

— За нищо на света — отвърна Алис.

— Бихме могли да го направим — продължи Кейт. — Ще почукам на вратата на Джордж и ще му кажа. Нищо не би го зарадвало повече.

Но Алис не се съгласи.

Минаваше два, когато най-накрая си легнаха, но точно в шест бяха на гарата.

— Не ми говорете — каза Джордж, когато ги срещна в коридора пред стаята си. — Само ще се прозявам в лицата ви.

Въпреки това не закъсняха и тъй като бяха в чужбина, това означаваше, че трябваше да бъдат на гарата половин час преди тръгването на влака. Заминаха за Страсбург и няма какво повече да бъде казано за пътешествието им. Трябваха им два дни и две нощи, за да изминат пътя от Базел до Лондон. През цялото това време нито Джордж, нито Кейт споменаха годежа на Алис, терасата на хотела или моста над реката.

Седма глава

Леля Гринаул

Кейт Вавасор остана само три дни в Лондон, преди да замине за Ярмът и през тези три дни не прекара почти никакво време със своята братовчедка.

— През следващите шест седмици й принадлежа телом и духом — рече тя на Алис, когато дойде на улица „Кралица Ан“, сутринта след пристигането на леля й. — И тя е взискателна по начин, който дори не мога да ти опиша. Не се изненадвай, ако не успея дори да ти пиша. Тази сутрин едва успях да й се измъкна. Качи се горе, за да премери новите си траурни дрехи за морето и веднага се възползвах, за да избягам.

Тя нито веднъж не спомена брат си през тези три дни, а самият Джордж сякаш бе потънал вдън земя. По-късно стана ясно, че бе заминал за Шотландия и бе прекарал цяла седмица сред белите яребици. Поне така той обясни отсъствието си, но приятелите на Джордж Вавасор знаеха, че дейностите му рядко се обсъждаха така открито, както дейностите на другите мъже.

Може би ще бъде удачно да кажа няколко думи за госпожа Гринаул, преди да заминем с нея за Ярмът. Тя бе единствената дъщеря и най-малкото дете на стария земевладелец от Вавасор Хол. Беше само десет години по-млада от брат си Джон, но съм склонен да мисля, че почти имаше извинение да твърди, че разликата между тях не се изразява единствено в години, съдейки по свежото й излъчване и младежкия й външен вид. Определено не изглеждаше на четиресет, а и кой би очаквал от една жена да обяви, че е по-млада, отколкото изглежда? В съвсем ранна възраст тя била взета от къщата на баща си и отгледана от роднини в един от големите градове в Северна Англия. Сигурно е, че младостта й не е била особено успешна. Била красавица, но не се наслаждавала на привилегиите, които обикновено се полагат на хората с такава репутация. На трийсет и четири все още била неомъжена. Освен това имала лошата слава на кокетка и се опасявам, че в историите, разказвани за нея, имало достатъчно истина, за да бъде тази репутация до голяма степен оправдана. Това било много тъжно, тъй като Арабела Вавасор не била никак заможна, а освен това била в обтегнати отношения с братята и баща си, тъй като имала навика да не се вслушва в съветите им. Мъжете от рода Вавасор често си мислели за нея с притеснение, но после до тях достигнала новината, че Арабела щяла да се жени за старец.

Омъжила се за стареца и за щастие, бракът се оказал задоволителен, поне що се отнася до стареца и семейството на Арабела. Мъжете от рода Вавасор можели да спрат да се притесняват и били както изненадани, така и удовлетворени, когато разбрали, че Арабела се справяла отлично в новата си роля. Тя дълго време била трън в техните очи, тъй като не правела нищо, което можели да обявят за напълно погрешно, но постоянно им давала поводи да се тревожат. Но те вече не се тревожели. Съпругът й, пенсиониран търговец, бил богат, в не особено цветущо здраве и напълно предан на новата си булка. Съвсем скоро до Вавасор Хол и улица „Кралица Ан“ достигнали слухове, че госпожа Гринаул била примерна съпруга, а господин Гринаул считал себе си за най-щастливия старец в Ланкашър. След като се замогнала, тя простила на своите роднини за тяхното лошо отношение. Писала на скъпите си племеннички Алис и Кейт и започнала да изпраща малки подаръци на баща си. Веднъж дори завела новия си съпруг във Вавасор Хол и това довело до подновяване на старите семейни връзки. Съпругът на Арабела бил доста възрастен дори за старец, но бракът им бил съвсем порядъчен и не можело да има никакви съмнения по отношение на парите. След това господин Гринаул починал и вдовицата, след като доказала валидността на завещанието, дошла в Лондон, за да приеме съболезнованията на племенничките си.

— Защо не прекараш един месец с нея в Ярмът? — бе казал Джордж на сестра си Кейт. — Разбира се, че ще ти бъде скучно. Но всяка леля с четиресет хиляди лири заслужава твоето внимание.

Кейт бе признала правотата на това твърдение и се бе съгласила да прекара един месец в Ярмът.

— Леля ти Арабела се доказа като една много разумна жена — бе й писал старият земевладелец. — Много по-разумна, отколкото предполагахме преди сватбата. Разбира се, че ще отидеш с нея, ако те покани.

Кой човек, току-що наследил четиресет хиляди лири, няма да се радва на повишеното внимание на роднините си?

Ярмът не изглеждаше особено привлекателно. Поне на мен не ми изглеждаше. Имаше Стар град, който летните туристи избягваха, и няколко нови къщи на брега на морето, които напълно се възползваха от приятния бриз. Нещо като крайбрежен булевард, дълъг почти една миля, минаваше направо през пясъка и там бяха построени (или бяха в процес на строене) още няколко къщи, гледащи към морето и запазени за летовници. Нямаше нищо красиво, освен ако жълтото песъчливо море не може да бъде наречено красиво. Брегът бе нисък и прав и изложен на източните ветрове. Но мястото бе здравословно и госпожа Гринаул най-вероятно бе права да се надява, че там ще възстанови част от здравето, разклатено, докато бе бдяла до леглото на своя чезнещ лорд.

— Омнибус[18]? В никакъв случай. Жанет, наеми ми кабриолет.

Това бяха първите думи, изречени от госпожа Гринаул, когато бе стъпила на перона на гарата в Ярмът. Прислужницата й се казваше Джени, но Кейт бе открила, за свое изумление, че още преди да напуснат Лондон, госпожа Гринаул бе наредила, от сега нататък момичето да бъде наричано Жанет. Кейт вече знаеше, че леля й има навика да се държи арогантно, но деспотичните й наклонности бяха останали скрити в Лондон и бяха излезли наяве в мига, в който влакът им бе напуснал гарата в Шордич. В Лондон госпожа Гринаул се бе чувствала като човек от провинцията сред столичани. Може би новостта на общественото й положение донякъде бе обуздала нрава й, но веднага след като бе почувствала, че отново плува в свои води, така да се каже, тя бе възвърнала предишната си безпардонност. В Ипсуич бе наредила на Жанет да й донесе чаша шери с тон, който бе привлякъл вниманието на всички кондуктори и носачи.

Кабриолетът бе осигурен и е доста труд всички сандъци на госпожа Гринаул, заедно със скромните принадлежности на нейната племенница и нейната прислужница, бяха натоварени отгоре, както и зад кочияша, на празната седалка, в скута на прислужницата и опасявам се, в скута на Кейт.

— Голямата къща на улица „Монпелие Парад“ — нареди госпожа Гринаул.

— Те всички са големи, мадам — отвърна кочияшът.

— Най-голямата — рече госпожа Гринаул.

— Всички са еднакво големи — каза кочияшът.

— Тогава карайте към къщата на госпожа Джоунс — отвърна госпожа Гринаул. — Но ми бе казано, че тя е най-голямата на улицата.

— Познавам къщата на госпожа Джоунс много добре — рече кочияшът и потеглиха.

Къщата на госпожа Джоунс беше красива и удобна, но се опасявам, че удовлетворението на госпожа Гринаул бе помрачено от разочарованието й, когато откри, че не бе осезаемо по-голяма от останалите къщи на улицата. Отношението й към този и други подобни въпроси щеше да развесели Кейт, ако тя бе просто наблюдател, а не част от антуража на леля си. Госпожа Гринаул беше свободомислеща жена с благ характер и в никакъв случай не можеше да бъде наречена себична, но бе твърдо решена да оползотвори всичко, което съдбата й бе отредила и да демонстрира на света, че притежава четиресет хиляди лири. И правейки това, тя не бе тормозена от чувство на престорен срам. Никога не се колебаеше относно изискванията си поради свенливост. Настояваше да получи всички удобства, които Ярмът можеше да й предложи и се стараеше всички около нея да разберат това. Към тези неща трябва да добавим огромната й скръб по покойния й съпруг.

— Скъпият Гринаул! Сладкото ми агънце! О, Кейт, само ако го бе познавала!

Когато каза това, тя седеше в най-добрата всекидневна на госпожа Джоунс, чакайки да бъде обявена вечерята. Бе наела както всекидневна, така и трапезария, тъй като „не виждам защо хората трябва да пестят, когато отиват на море. Не и когато имат възможността да си осигурят всички възможни удобства.“

— О, Кейт, иска ми се да го бе познавала!

— И на мен — отвърна Кейт, съвсем неискрено. — За съжаление, бях в чужбина, когато посетихте Вавасор Хол.

— А, да. Но трябваше да го видиш у дома. Гринаул беше най-добър край домашното огнище. Бях щастлива жена, Кейт, докато беше жив.

И Кейт с изненада видя, че по бузите на леля й се стичаха истински сълзи — по две от всяка страна. Но техният път почти веднага бе спрян от красива кърпичка, изработена от фин батист.

— Вечерята е готова, мадам — рече Жанет от прага.

— Жанет, заръчах ти да казваш „вечерята е сервирана“.

— Вечерята е сервирана тогава — отвърна Жанет с гневен тон.

— Хайде, Кейт — каза госпожа Гринаул. — Аз нямам апетит, но това не означава, че ти не можеш да се храниш. Писах на госпожа Джоунс с изричната молба да има момици. Надявам се, че си е наела добър готвач. Самата аз ям малко, но обичам да сядам на красива трапеза.

Следващият ден бе неделя и госпожа Гринаул отиде на църква в пълното великолепие на своето вдовство. След вечерята от момици, прислужницата бе извадила всички траурни дрехи на госпожа Гринаул пред сащисания поглед на Кейт. Това бе очарованието на тази жена: тя не изпитваше никакъв срам от нищо, което правеше. Вдовицата й бе показала траурните си одежди, възхвалявайки изработката на всяка дреха, твърдостта на крепа, деликатността на батиста и красотата на воланите, рецитирайки цената на всяко нещо до последния шилинг, но същевременно посочвайки, че парите не са били от никакво значение за нея, докато ги е купувала. Бе направила всичко това с гордостта на млада булка, показваща своя чеиз на най-добрата си приятелка. През това време Жанет бе стояла наблизо, подавайки дреха след дреха. От време на време госпожа Гринаул бе прекъсвала представлението, за да си почине и да каже някоя блага дума за своя възлюбен съпруг. В един момент госпожа Джоунс бе влязла в стаята, но вдовицата изобщо не се бе смутила от присъствието на този непознат човек.

— Да почива в мир! — бе казала най-накрая, внимателно сгъвайки една огромна пелерина от креп.

Госпожа Джоунс не бе чула правилно и бе решила, че наемателката й се обръща директно към своя покоен лорд.

— Завещал й е голямо богатство, предполагам — рече госпожа Джоунс на Жанет.

— И още как, мадам. Надвишава сто хиляди лири!

— Не думай!

— Лири стерлинги, мадам! Поне доколкото знам.

— Защо няма карета тогава?

— Има, разбира се, но една дама не може да отиде на море с карета, когато току-що е погребала съпруга си. Какво биха казали хората, ако я видят в собствена карета? Проблемът не е в това, че не може да си я позволи, госпожо Джоунс. И като говорим за карети, трябва да осигурите кабриолет за утрешната служба. Господарката нареди кочияшът да бъде облечен с ливрея и ръкавици.

Мъжът с ливреята и ръкавиците бе осигурен и посещението на госпожа Гринаул в църквата предизвика истинска сензация. В действията й имаше съобразителност, която доказваше, че не бе обикновена жена. Тя умееше да предвижда всяка евентуалност и бе готова за всеки спешен случай, който можеше да възникне. Друг човек не би си запазил място в църквата и не би изглеждал като у дома си в Ярмът едва няколко дни след пристигането си. Но госпожа Гринаул бе постигнала всичко това. Крачеше по пътеката между редовете с такова самообладание, сякаш църквата е била построена от предците й. Църковната разпоредителка безцеремонно изостави трите възрастни дами, които настаняваше, за да заведе госпожа Гринаул до мястото й. Когато седна, тя незабавно се превърна в център на внимание. Кейт Вавасор веднага осъзна, че влизането им бе предизвикало всеобщо вълнение, за което тя нямаше никаква заслуга. За съжаление, трябва да посоча, че това чувство не изчезна до края на службата. Колко дами на четиресет ходят на църква, без да привличат абсолютно никакво внимание! Но едва ли ще бъде прекалено да се каже, че всички присъстващи в църквата погледнаха поне веднъж към госпожа Гринаул. Съмнявам се, че присъстваше и една омъжена дама, която, излизайки навън, не се обърна към съпруга си, за да му прошепне нещо за вдовицата. По време на цялата двучасова служба властваше всеобщото, но несподелено убеждение, че тази сутрин се бе случило нещо забележително. Това убеждение се отрази върху четенето на помощника на енорийския свещеник, а самият свещеник, докато изнасяше своята проповед, не можеше да откъсне очи от прекрасното боне и красивия воал на вдовицата.

На следващата сутрин, още преди да е станало единайсет часа, госпожа Гринаул бе поканена в Залата за събрания[19].

— Едва ли има нужда да казвам, че, в сегашното си състояние, аз изобщо не се интересувам от подобни неща. Разбира се, че предпочитам да бъда сама. Но съм напълно наясно, скъпа Кейт, че ти го дължа.

Кейт, с по-малко съобразителност, отколкото може да се очаква от умно момиче като нея, започна да уверява леля си, че няма нужда от компания и е била напълно наясно, когато се е съгласила да я придружи тук в ранните дни на нейното вдовство, че ще живеят уединено. Но госпожа Гринаул побърза да я скастри, като го направи без никакъв срам или раздразнение.

— Скъпа моя — рече тя, — по този въпрос трябва да ме оставиш да направя онова, което намеря за добре. Не съм толкова себична, че да позволя на скръбта си да попречи на твоите забавления.

— Но, лельо, аз не се интересувам от подобни забавления.

— Това са глупости, скъпа моя. Би трябвало да се интересуваш от тях. Как иначе ще улегнеш, ако не се интересуваш от забавления?

— Скъпа лельо, аз съм улегнала.

— Улегнала! — възкликна изумено госпожа Гринаул, сякаш бе имало сватба, за която не й бяха казали. — Но това са небивалици. Разбира се, че не си улегнала и как ще стане това, ако ти позволя да се затвориш в себе си в място като Ярмът, където момиче като теб има шанс?

Кейт напразно се опита да я спре. Госпожа Гринаул не беше лесна за спиране, особено когато на нейна страна беше увереността, че е пълна господарка на мястото и ситуацията.

— Не, скъпа моя. Много добре знам колко съм ти задължена и ще изпълня своя дълг. Както вече казах, подобни обществени прояви не могат да очароват човек като мен. Желанието ми за социално общуване лежи погребано в ковчега на скъпия ми съпруг. Сърцето ми е покрусено и трябва да остане такова. Но не възнамерявам да жертвам и теб на олтара на своята скръб. Ще се принудя да отида на събитието заради теб, Кейт.

— Но, скъпа лельо, светът ще сметне това за много странно.

— Не ме е грижа за света! Какво може да ми направи? Вече не завися от света, благодарение на прескъпия си съпруг. Мога сама да се грижа за себе си и светът не може да ме нарани. Не, Кейт. Когато сметна, че нещо е редно, аз го правя. Ще превърна Ярмът в приятно място за теб, ако мога, а светът може да възразява колкото си иска.

Госпожа Гринаул вероятно бе права да цени независимостта си толкова високо. Може би гражданите на Ярмът си разменяха намеци за прекалено ранното й завръщане във висшето общество, като си напомняха един на друг, че бе погребала съпруга си едва преди четири месеца. Госпожа Джоунс и Жанет най-вероятно се шегуваха за нейна сметка в кухнята. Но това по никакъв начин не уязви госпожа Гринаул. Каквото бе казано, не бе казано в нейно присъствие. Сметките на госпожа Джоунс бяха плащани с впечатляваща редовност и в резултат на това всички в къщата се отнасяха към дамата с уважението, което скъпите й вещи несъмнено заслужаваха. Светът е задължен да порицае жена, която наскоро е претърпяла тежка загуба и е овдовяла, но въпреки това се опитва да се наслади на свободата си, само тогава, когато няма пари.

Множество хора се отбиха на улица „Монпелие Парад“, за изумление на Кейт, която не подозираше, че леля й имаше толкова много приятели. Тя бе толкова объркана от присъствието на всички тези непознати хора, че й бе трудно да установи кои от тях госпожа Гринаул бе познавала отпреди и кои виждаше за пръв път. Някой познаваше друг човек, който бе познат на трети, и това бе достатъчно, за да бъде приет в къщата, стига да се ползваше с преимуществата на голямо състояние или добро обществено положение. Госпожа Гринаул се усмихваше омайващо изпод траурното си боне.

Един ден Кейт писа на Алис: „Кълна се, че тя може да бъде красива и чаровна, но в същото време знае как да отклони или дори отблъсне всеки опит за фамилиарничене от човек, чиито обстоятелства не са изгодни“.

— Скъпа лельо — рече Кейт една сутрин, след като се върнаха от разходката си по кея, — как само постави онзи капитан Белфийлд на мястото му!

— Капитан друг път! Не вярвам, че е истински капитан. Разбрах, че е трябвало да продаде къщата си, за да изплати всичките си дългове. Бил е само лейтенант, когато 97-и батальон е бил в Манчестър, но съм сигурна, че оттогава не е имал пари.

— Но всички тук го познават.

— Може би не толкова добре, колкото го познавам аз. Какво нахалство — да ми каже, че изглеждам добре! Няма нищо по-долно от мъж, който говори подобни неща, при положение че няма достатъчно пари, за да плати на перачките си.

— Но лельо, откъде знаеш, че капитан Белфийлд не е платил на перачката си?

— Знам повече, отколкото си мислиш, скъпа моя. Това ми е работата. Ако не се интересувах от тези неща, как щях да знам на кого да обръщаш внимание и кого да пренебрегваш?

Кейт напразно се бунтуваше или по-скоро се опитваше да се бунтува срещу тези майчински грижи. Тя обясни на леля си, че бе почти на трийсет и вече от десет години се грижеше сама за себе си, но без резултат. Кейт се гневеше, но госпожа Гринаул никога не губеше самообладание. Кейт се вълнуваше, докато госпожа Гринаул невъзмутимо отминаваше всяко нейно възражение, сякаш нещата, които племенницата й казваше, нямаха значение. За нея Кейт бе неомъжена млада жена със скромно състояние и следователно искаше да бъде венчана при първа възможност. Това, че отричаше този факт, бе напълно естествено, особено в този ранен етап на техните взаимоотношения. Когато Кейт опознаеше леля си малко по-добре, щеше да започне да й се доверява повече и това щеше да опрости ситуацията. Но госпожа Гринаул не възнамеряваше да жали нито себе си, нито самата Кейт в стремежа си да й помогне и трябваше да бъде безкрайно бдителна, за да я предпази от пагубното внимание на безполезни мъже като капитан Белфийлд.

— Кълна се, че не те разбирам, Кейт — рече тя на племенницата си една сутрин, докато закусваха. Напоследък навиците им бяха станали доста разточителни и се опасявам, че минаваше единайсет часа, въпреки че храната все още бе на масата. Кейт обикновено се къпеше преди закуската, но госпожа Гринаул рядко излизаше от стаята си преди десет и половина.

— Утрото е моето време за размишления — бе казала тя веднъж. — Когато една жена е преживяла толкова, колкото съм преживяла аз, тя има много неща, над които да разсъждава.

— И е много по-удобно да размишляваш в леглото — бе добавила Жанет, която бе присъствала на разговора.

— Дете, дръж езика си зад зъбите! — бе й се скарала вдовицата.

— Да, мадам — бе отвърнала Жанет.

Но да се върнем на сцената, разиграла се около масата за закуска.

— Какво не разбираш, лельо?

— Снощи танцува само два пъти и веднъж стана да говориш с капитан Белфийлд.

— За да го питам за горката жена, която пере дрехите му, без да й плаща.

— Глупости, Кейт. Сигурна съм, че не си го питала това. Просто обичаш да ме дразниш.

— Но какво може да ми направи капитан Белфийлд?

— Въпросът е каква полза би имала от това да разговаряш с него? Виждаш ли, скъпа, годините си минават. Не искам да кажа, че вече не си толкова млада… и никой не може да бъде по-хубав и свеж от теб… особено след като започна да се къпеш.

— О, лельо, недей!

— Скъпа моя, това е самата истина. Кълна се, че ти си най-недалновидното младо момиче, което някога съм познавала. Кога ще започнеш да мислиш за женитба, ако не сега?

— Няма да започна да мисля за женитба, докато не стане време да си купя сватбена рокля.

— Това са небивалици. Пълни небивалици. Как ще си купиш сватбена рокля, ако никога не си мислила за това да си намериш съпруг? Не видях ли господин Чийзакър да те кани на танц снощи?

— Да, покани ме, докато самата ти разговаряше с капитан Белфийлд.

— Капитан Белфийлд не може да нарани мен, скъпа моя. И защо не танцува с господин Чийзакър?

— Той е дебел фермер от Норфък, който мисли само за ползите от оборното хранене.

— Скъпа моя, всеки акър от тази ферма е негов. Всеки акър[20]! И миналата есен е купил втора ферма на стойност тринайсет хиляди лири. Фермерите са за предпочитане пред земевладелците, поне онези от тях, които са джентълмени. И от всички мъже, фермерите са най-лесни за обуздаване.

— Това несъмнено е препоръка.

— Разбира се, че е — сърдечна препоръка.

Госпожа Гринаул нямаше време за шеги, когато мислеше за сериозни неща.

— Утре ще ни заведе на пикника и се надявам, че ще му позволиш да седне до теб. Това ще бъде почетното място, защото той ще бъде виночерпецът. Познава онзи Белфийлд и той също ще бъде там, но ако позволиш името ти да бъде оплетено с неговото, всичко за теб ще свърши, поне що се отнася до Ярмът.

— Изобщо не искам да бъда оплетена с капитан Белфийлд, както се изрази — отвърна Кейт, след което се вглъби в романа си, докато госпожа Гринаул се зае с подготовката на пикника. Всъщност лелята изобщо не разбираше своята племенница. Каквито и да бяха недостатъците на Кейт Вавасор, неподобаващият за една девойка стремеж да си улови съпруг не беше един от тях.

Осма глава

Господин Чийзакър

Ярмът не бе подходящо място за пикници. Пикникът трябва да се провежда сред зеленина. Растителността е абсолютно задължителна. Трябва да има дървета, пресечени местности, тесни пътеки, храсталаци и скрити поляни. Хубаво е да има и скали, стари дънери, мъх и трънаци. И със сигурност трябва да има хълмове и долини, дори в умален мащаб, както и течаща вода. Не бива да има простор. Джоунс не би трябвало да може да следи движенията на Грийн и Огуста, не би трябвало да може да държи сестра си Джейн под око. Но мястото, избрано от господин Чийзакър за неговия пикник в Ярмът, не притежаваше нито едно от гореизброените достойнства. Беше на брега на морето. Виждаха се само две неща: пясък и вода. Наоколо нямаше дървета. Всъщност нямаше никаква зеленина, нито течаща вода. Имаше една дълга, суха и плоска пясъчна ивица и една преобърната лодка, под която бе предложено да седнат да обядват. В допълнение към това господин Чийзакър щедро бе осигурил пейки, дъски и няколко квадратни метра платнище. По тази причина събитието бе наречено „Пикникът на господин Чийзакър“.

Пикникът беше морски и следователно нещата, които бяха напълно необходими при другите пикници, не бяха нужни тук. Идеята бе дошла по време на един риболовен излет, когато бяха уловени няколко скумрии и доволните рибари бяха седнали да обядват в самите лодки, но бяха установили, че това не е особено приятно. Тогава Капитан Белфийлд бе озарен от прозрението, че могат да изядат храната си на брега и неговият приятел господин Чийзакър бе обещал да помогне за осъществяването на тази мечта. Една дама бе обявила, че пясъците на Ормесби ще бъдат изключително подходящи за вечерно танцуване на хладно.

— Можем да танцуваме на пясъка — бе рекла тя, — без никой да вижда местенето на краката ни.

Така се бяха развили нещата и пикникът бе организиран.

Това несъмнено бе пикникът на господин Чийзакър. Той бе осигурил лодките, виното, пурите, музиката и дърводелците, наети да превърнат старата лодка в салон за банкети. Но госпожа Гринаул бе обещала да се погрижи за храната и се наслаждаваше на точно толкова похвали и внимание, колкото и организаторът на събитието. Тя познаваше господин Чийзакър едва от десет дни, но за това време двамата се бяха сближили. Той бе набит и червендалест ерген на около четиресет и пет, който несъмнено обичаше да бъде в компанията на дами. Само две неща издаваха възрастта му: плешивата глава и няколкото сиви косъма в бакенбардите. Бе много привързан към фермата си, но в същото време се срамуваше от нея, когато се озовеше сред хора от висшето общество. Освен това имаше склонността да търси насладата, идваща от една пълна и често развързвана кесия. Обичаше да черпи приятелите си и след това да се хвали с този факт. Ставаше много горд, когато успееше да подари ловен кон на мъж, който го превъзхождаше по обществено положение.

— Онзи ден Гримзби дойде на лов с мен. Синът на стария Гримзби от Хадъруик, нали го познавате? Осакати червеникавокафявата ми кобила. Но какво значение има? На следващия ден отново отидохме на лов и му осигурих ново животно.

Някои хора смятаха, че бе прекалено мекушав и всички в Норфък знаеха, че младият Гримзби имаше навика да проси ловни коне от всеки срещнат. Напоследък госпожа Гринаул бе опознала господин Чийзакър много добре и бе научила за акрите земя, които притежаваше.

— Не би било редно — бе му рекла тя, — да се изтъквам така, сякаш сама съм организирала събитието или нещо подобно, не мислите ли?

— Може би не. Но бихте могла да дойдете с нас.

— Ще дойда, господин Чийзакър, но само заради своята племенница. Никога не бих си простила, ако я лиша от удоволствията на младостта заради собствените си несгоди. Едва ли има нужда да посочвам, че в момента нищо не би могло да ми достави удоволствие.

— Предполагам, че не — отвърна господин Чийзакър с мрачно изражение.

— И дума да не става — рече госпожа Гринаул и избърса сълзите си. — Що се отнася до възрастта ми, уверявам ви, че мога да танцувам точно толкова леко и чевръсто, колкото останалите дами, но въпреки това…

— Сигурен съм, че можете, госпожо Гринаул.

— Как може една жена да се наслаждава на живота, когато сърцето й е заровено под земята?

— Но няма винаги да е така, нали, госпожо Гринаул?

Госпожа Гринаул поклати глава, сякаш за да покаже, че не знаеше отговора на този въпрос. Най-вероятно щеше винаги да е така, но тя не искаше да разваля момента, правейки подобно тъжно изявление.

— Както вече казах — продължи след малко тя, — ако двамата с вас организираме събитието заедно, то няма как да не бъде успешно, не мислите ли?

Господин Чийзакър се съгласи, че това бе така.

— Разбира се, аз ще осигуря месото, сладкишите и плодовете — каза госпожа Гринаул, — а вие лодките и виното.

— И музиката — добави Чийзакър. — И ще поема всички останали разходи.

Той не искаше да пропусне някой свой принос.

— Бих поела половината разходи за всичко, ако желаете — отвърна госпожа Гринаул, но господин Чийзакър отказа. Той нямаше нищо против да поеме разходите, стига този факт да бъде разгласен.

— Господин Чийзакър, аз наистина смятах да осигуря музиката — продължи госпожа Гринаул. — Повярвайте ми.

— В никакъв случай няма да допусна това, госпожо Гринаул.

— Споменавам го сега, защото смятах да поканя Блоухард. Другият мъж, Флюти, не би се справил на открито.

— Тогава ще бъде Блоухард — отсече господин Чийзакър.

И беше Блоухард. Госпожа Гринаул обичаше да си угажда по тези малки въпроси, въпреки че сърцето й бе заровено в земята.

На сутринта на пикника, господин Чийзакър се отби на улица „Монпелие Парад“, придружен от капитан Белфийлд, чиито дрехи, поне в този случай, не свидетелстваха за някаква свада между него и неговата перачка. Беше облечен прекрасно и изглеждаше готов за работата, която ги чакаше днес. Носеше мнима моряшка куртка, щедро обкичена с месингови копчета, която умело подчертаваше изкусната форма на мнимите му моряшки докови панталони. Под тях се подаваха чифт лъскави обувки от лачена кожа, подходящи за танцуване върху пясък и намекващи, че собственикът им няма търпение да направи точно това и то без да оставя следи, подобно на Венера. Жилетката му бе от фин бял плат, украсен с голям брой позлатени копчета. Имаше лъскави кабари в ризата си и жълти ръкавици от шевро на ръцете си, както и втори чифт в джоба за по-късно, когато захладнееше. Съвършеното му облекло бе предизвикало смут в сърцето на неговия приятел Чийзакър, когато двамата се бяха срещнали. Капитанът бе добре сложен мъж, висок почти два метра, с тъмна коса, тъмни бакенбарди и тъмни мустаци: почти черни, но с онзи подозрителен оттенък, който сякаш крещи „фризьорски салон“. Освен това беше красив и имаше симетрични черти, въпреки че първите симптоми на прекалено честите среднощни забавления можеха да бъдат забелязани върху носа му. Но като цяло имаше приятна външност, поне за онези, които харесват подобни мъже.

Чийзакър също се бе издокарал като моряк. Носеше малко по-груба и отпусната куртка, спускаща се доста по-ниско от тази на капитана. Изглеждаше като дреха, която един моряк наистина би облякъл. Но той се отврати от себе си в мига, в който съзря Белфийлд, защото куражът му бе изневерил и не се бе осмелил да се украси толкова смело.

— Гъс, кълна се, че изглеждаш прекрасно — възкликна той.

Трябва да бъде обяснено, че капитан Белфийлд бе кръстен Густав.

— Не знам — отвърна капитанът. — Един приятел ми изпрати тези дрехи и каза, че били подходящи. Но бих ги сменил е твоите, ако искаш.

Чийзакър знаеше, че не би могъл да се побере в неговата куртка, така че не каза нищо, но се намрази още повече.

Сигурно помните, че госпожа Гринаул бе разкритикувала жестоко претенциите на капитан Белфийлд, обсъждайки неговия характер с племенницата си, но сега го посрещна с благосклонна усмивка. Може би мнението й за характера му се бе променило или пък бе решила да жертва собствените си чувства, за да не злепостави господин Чийзакър, тъй като двамата бяха добри приятели. Във всеки случай тя прие и двамата с широка усмивка. Госпожа Гринаул имаше впечатляващ талант по отношение на усмивките и можеше да демонстрира благоразположение към половин дузина различни джентълмени за точно толкова минути. Завариха я заобиколена от отворени кошници, които все още се пълнеха, докато госпожа Джоунс, Жанет и готвачката кръжаха около нея, изпълнявайки заръките й. Вдовицата държеше разгъната салфетка в едната си ръка и бе завързала голяма груба престилка около роклята си, за да се предпази от евентуално разливане на сос, оцет или сметана, но иначе демонстрираше траурните си одежди в техния пълен блясък. Не бе смекчила тържественото им великолепие дори малко. Не искаше да прави никакви компромиси между света на удоволствието и света на скръбта. В момента вдовицата, четири месеца след кончината на своя съпруг и с все още погребано сърце, подготвяше един изтънчен банкет с размах и вещина. Беше готова веднага да седне сред кошниците, в една, от които току-що внимателно бе сложен пай с месо от яребица, и да говори през сълзи за прескъпия си съпруг, без да се интересува от това дали хората ще одобрят поведението й. Господин Чийзакър и капитан Белфийлд решиха, че го одобряват.

— О, господин Чийзакър, вие вече сте тук, а аз още не съм и наполовина готова! Капитан Белфийлд, надявам се, че харесвате престилката ми.

— Харесвам всичко, което носите, госпожо Гринаул.

— Не говорете така, когато знаете, че… но няма значение. Днес няма да мислим за тъжни неща или поне ще се опитаме. Нали така, господин Чийзакър?

— О, несъмнено, несъмнено… освен ако не завали.

— Няма да завали. Дори няма да мислим за тази възможност! Между другото, капитан Белфийлд, двете с племенницата ми смятаме да изпратим няколко неща в една чанта, за да можем да се приведем в приличен вид след края на пикника. Не искаме това да се разгласява, защото, ако останалите дами разберат, ще решат, че сме решили да се контим… а не би имало място за всички, нали?

— Не, не би имало — отвърна господин Чийзакър, който предишната вечер бе отишъл да провери и може би да ограничи работата на дърводелците.

— Точно така — каза госпожа Гринаул. — Но нали няма да е проблем, господин Чийзакър, ако Жанет дойде с чантата? Ще се вози в каруцата с храната. Знам, че тя е ваша приятелка.

— Разбира се, че нямам нищо против — отвърна господин Чийзакър.

— Благодаря ви, сър — рече Жанет и направи реверанс.

— Жанет, не позволявай на господин Чийзакър да завърти главата ти. Дръж се прилично и бъди полезна. Добре, да помислим. Какво остана? Госпожо Джоунс, вече можете да ми дадете тази шунка. Капитан Белфийлд, подайте я насам. Не я слагайте в онази кошница, защото ще я сложите на обратно. Ето, едва не ме принудихте да изпусна кайсиевия пай.

Докато капитанът и вдовицата си подаваха ястия, те си размениха и няколко невинни закачки, които сякаш обидиха господин Чийзакър, защото той обърна гръб на кошниците и пристъпи към вратата.

Госпожа Гринаул забеляза това и незабавно се постара да излекува горчивината.

— Знаете ли какво, господин Чийзакър? — рече тя. — Кейт още не е слязла, защото не искаше да я видите с престилка, облечена върху роклята!

— Кълна се, че не знам защо госпожица Вавасор се притеснява от това как ще я видя.

— Нито пък аз. Точно това й казах. Заповядайте във всекидневната.

Ще я откриете там и можете да я накарате сама да ви обясни поведението си.

— Не би слязла за мен — отвърна господин Чийзакър, но не помръдна от мястото си. Може би не искаше да оставя приятеля си насаме е вдовицата.

Накрая и последното ястие бе прибрано и госпожа Гринаул се качи горе с двамата джентълмени. Там завариха Кейт в компанията на три други дами, които бяха обещали да дойдат под закрилата на госпожа Гринаул. Две от дамите бяха госпожиците Феърстерс, които вдовицата бе решила да покровителства и които й се отблагодаряваха за добротата с откровени хвалебствия, стреснали Кейт със своята дързост.

— Скъпата ти леля! — бе рекла Фани Феърстерс, влизайки в стаята. — Не мисля, че някога съм срещала по-мила и добронамерена жена!

— Нито пък толкова духовита! — бе допълнила сестра й Шарлът, която всички в Ярмът наричаха Чарли.

Когато вдовицата влезе в стаята, те се втурнаха към нея и я обсипаха с целувки, кълнейки се, че никога преди не са я виждали толкова прелестна. Но тъй като скъпите нови ръкавици, които момичетата носеха на ръцете си, бяха подарък от госпожа Гринаул, те със сигурност й дължаха малко обич. Истината е, че малко дами биха направили такъв подарък на приятелки, които познават от толкова скоро, но по тези въпроси госпожа Гринаул нямаше равна. Тя вече бе опознала сестрите Феърстерс много добре и често си позволяваше да ги съветва относно плановете им за бъдещето.

Третата дама беше тихата и дребничка госпожа Грийн, чийто съпруг бе първи лейтенант на боен кораб на западноиндийския пост. Госпожа Грийн бе хубава и благовъзпитана жена, но бе много мълчалива и това, като че ли, я правеше неподходяща за приятелството на госпожа Гринаул. Но вдовицата бе открила, че госпожа Грийн е самотна и не много богата и следователно има нужда от високопоставени приятели. По тази причина, от чисто доброжелателство, вдовицата се бе натрапила в живота й и госпожа Грийн, с огромна неохота, бе приела да дойде на пикника.

— Сигурна съм, че съпругът ви би одобрил — бе казала госпожа Гринаул, — и се надявам, че ще доживея да му кажа, че съм ви накарала да дойдете.

Появи се и по-малкият брат на момичетата, Джо Феърстерс, който бе дългурест, безполезен и мързелив младеж. Джо се подготвяше за бъдеща кариера в една адвокатска кантора в Норич, но в момента бе в тежест на всичките си приятели.

— Предложихме му да дойде — рече Фани на вдовицата с извинителен тон, — защото решихме, че може да е полезен в носенето на пелерините.

Госпожа Гринаул се усмихна благосклонно на Джо и го увери, че е очарована да се запознае с него, но без да спомене работата, която му бе отредена.

И след това тръгнаха. Когато стигнаха вратата, както Чийзакър, така и капитанът направиха опит да хванат ръката на вдовицата. Но тя бе уредила всичко. Капитан Белфийлд се озова до госпожа Грийн, докато господин Чийзакър се видя принуден да върви до Кейт Вавасор.

— Ще взема вашата ръка, господин Джо — каза вдовицата, — а сестрите ви могат да дойдат с нас.

Но когато стигнаха до лодките, около които вече се бяха събрали останалите хора, поканени на пикника, господин Чийзакър се озова разделен от вдовицата, въпреки че самият той бе платил за тях. Качи се в лодката, съдържаща Кейт Вавасор, и бе избутан в морето, гледайки как капитан Белфийлд помага на госпожа Гринаул да опази роклята си от водата. Предварително бе решил да плава в компанията на вдовицата и смяташе, че има това право, при положение че той бе платил за всичко. Но госпожа Гринаул ги бе разпределила с няколко добре подбрани думи и господин Чийзакър се бе почувствал напълно безпомощен да направи каквото и да било.

— Не мислите ли, че Белфийлд изглежда абсурдно в тази куртка? — рече той на Кейт, сядайки в лодката.

— Така ли смятате? Аз пък мисля, че е много красива и напълно подходяща за случая.

Господин Чийзакър намрази капитан Белфийлд и отново съжали за това, че не се бе издокарал като него. Не можеше да понесе мисълта, че неговият приятел, който не бе платил за нищо, ще обере всичката слава и ще го лиши от удоволствията, които по право му се полагаха.

— Може да му отива — рече Чийзакър, — но не мислите ли, че е прекалено разточителна?

— Не мога да кажа. Нямам представа колко струва една куртка, цялата покрита с малки месингови копчета.

— А жилетката, госпожице Вавасор! — рече Чийзакър с мрачен тон.

— Предполагам, че жилетката е била скъпа.

— О, ужасно скъпа! А не притежава нищо, госпожице Вавасор. Абсолютно нищо. Знаете ли какво? — попита той и снижи гласа си до шепот. — Завчера му дадох двайсет лири назаем. О, да. Не казвайте на никого, разбира се. Доверявам ви това, защото напоследък прекарвате много време заедно и е редно да бъдете запозната с неговото материално положение.

Казват, че в любовта и войната всичко е позволено и трябва да предположим, че тази малка недискретност е била стратегически ход от страна на господин Чийзакър. По това време той бе очарован както от вдовицата, така и от нейната племенница, но към която и от двете да се насочеше, капитан Белфийлд все съумяваше да развали плановете му. В настоящия случай бе възнамерявал да ухажва вдовицата и като цяло смяташе, че тя повече заслужава вниманието му. През последните дни бе направил няколко проучвания и онова, което бе открил, го бе задоволило. Разбира се, не бе споделил наученото със своя приятел и дори му бе казал, че според него успехът на госпожа Гринаул е „чудо за три дни“.

— Подходяща е за убиване на времето — бе отвърнал капитанът.

Господин Чийзакър не беше разбрал какво точно бе имал предвид неговият приятел, но бе заключил, че той несъмнено се опитваше да го измами.

— Не искам да споменавате този факт отново, госпожице Вавасор — продължи той.

— Подобни неща изобщо не бива да бъдат споменавани — отговори Кейт, разгневена от намека, че материалното положение на капитан Белфийлд имаше някакво отношение към нея.

— Не бива и затова знам, че мога да разчитам на вас, госпожице Вавасор. Той е приятен човек. Много приятен. И е обиколил света, което малко хора могат да кажат. Но е по-скоро мъж за трапеза, отколкото за работа, както казваме в Норфък. Харесвате ли Норфък, госпожице Вавасор?

— Идвам за пръв път, а досега съм видяла само Ярмът.

— Ярмът е приятно място. Много приятно. Но трябва да видите земите ни. Сигурно не знаете, че храним една трета от Англия през зимните месеци?

— Мили Боже!

— О, да. И никой не осъзнава какво прекрасно графство е Норфък. Не говоря само за земята. Говоря за дивеча, за лорд Нелсън[21], за морските курорти и всичко останало. Съмнявам се, че друго графство може да съперничи на нашето. Представете си — изхранваме една трета от Англия и Уелс!

— Имате предвид с хляб, сирене и други подобни?

— Телешко! — отвърна господин Чийзакър и след това повтори думата, обзет от патриотичен плам. — Телешко! О, да. Но ако кажете това на един лондончанин, няма да ви повярва. Ах! Със сигурност трябва да дойдете да разгледате земите ни. Влакът от 7:45 за Норич ще ви закара до прага ми, така да се каже, и можете да се приберете с този от 18:22.

По този начин доброто настроение на господин Чийзакър се върна и той реши, че в отсъствието на вдовицата можеше да се опита да отбележи напредък с нейната племенница.

Междувременно госпожа Гринаул и капитанът се чувстваха много удобно в другата лодка.

— Хванете едното гребло, капитане — рече му един от мъжете веднага след като Белфийлд настани дамите.

— Не и днес, Джак — отвърна той. — Тази сутрин ще се задоволя с това да бъда боцман.

— Единственото, което боцманът прави, е да се налива с грог — рече мъжът.

— Ще се постарая — отвърна капитанът и всичко тръгна по вода.

— Вашият приятел господин Чийзакър е много щедър човек! — каза вдовицата.

— Така е. Много добър човек, по свой собствен начин. Повечето местни фермери са добри хора.

— И предполагам, че е нещо повече от най-обикновен фермер. Съседите му често го посещават, нали?

— О, да, може да се каже. Но както знаете, хората от провинцията не са особено общителни.

— Разбира се. Но къщата му… има хубав дом, нали?

— Да, да, много хубав дом. Доста близо до езерцето за поене на конете, поне за моя вкус, но когато човек вади парите си от касата, не бива да се срамува от тезгяха, нали така, госпожо Гринаул?

— Но би могъл да живее като джентълмен, ако дава земята си под наем, нали?

— Зависи от това как иска да живее като джентълмен.

Тук интимният им разговор бе прекъснат от възклицание, дошло от една млада дама и породено от факта, че на Чарли Феърстерс му бе станало лошо. Самият Чарли категорично отрече, но веднага след това доказа истинността на нейното твърдение. Това бе краят на морските им приключения и те се приготвиха да акостират близо до мястото, където ги чакаше банкетът.

Девета глава

Съперниците

Бе имало опит за риболов, без да бъде уловена нито една риба. Скоро бе установено, че това удоволствие заплашва роклите на дамите, а поводът бе прекалено тържествен за подобни лекомислени рискове.

— Господин Чийзакър, струва ми се, че ще бъде по-добре да се откажете — рече една разтревожена майка. — Роклята на Мария вече е измокрена.

Мария възрази плахо, че това не е така, но риболовът веднага бе преустановен. Господин Чийзакър чувстваше, че Мария бе поканена на риболов и бе избрала да се качи в лодката, така че би трябвало да може да се примири с естествените последици от това решение.

— Има хора, които искат само да взимат, без да дават нищо в замяна — рече той на Кейт малко по-късно, докато вървяха заедно към мястото, избрано за пикника. Но господин Чийзакър се държеше неблагоразумие и несправедливо. Момичетата бяха дошли на това събитие с най-добрите си шапки и най-новите си муселинови рокли, но не за да го гледат как лови скумрии, а за да флиртуват и да танцуват с джентълмени.

— Не можете да очаквате, че момиче, положило толкова усилия по отношение на облеклото си, ще се примири с това да бъде пръскано с морска вода — отвърна Кейт.

— Тогава да не идва на риболов — отсече господин Чийзакър. — Мразя хората, които си придават важност.

Но след като пристигнаха, госпожа Гринаул бързо се открои като доайен на събитието, напълно засенчвайки господин Чийзакър със своя авторитет. Между тях се разрази кратка схватка за надмощие, останала невидима за повечето присъстващи, но по този въпрос господин Чийзакър нямаше никакъв шанс да излезе победител. Склонен съм да мисля, че вдовицата щеше да ликува дори и да не бе допринесла с нищо за храната, но след като и това бе точка в нейна полза, изходът от битката бе предрешен. Освен това Жанет бе нейната лична прислужница. Господин Чийзакър трябваше да се предаде и въпреки че се суетеше и се стараеше да бъде забележим, той изпълняваше чужди заповеди и не след дълго се превърна във верен слуга на вдовицата. Капитан Белфийлд също се опитваше да бъде полезен, но караше господин Чийзакър да стиска зъби от гняв, защото даваше напътствия и те биваха следвани: мъж, комуто бе заел двайсет лири едва завчера и който не бе допринесъл с абсолютно нищо за пикника!

— Ще вечеряме в четири, а сега е три и половина — обяви госпожа Гринаул, обръщайки се към множеството.

— И танците ще започнат в шест — каза една нетърпелива млада дама.

— Мария, не се обаждай! — сопна се майка й.

— Да, ще вечеряме в четири — рече господин Чийзакър. — А що се отнася до музиката, наредих да започнат да свирят точно в пет и половина. Ще имаме три корни, чинели, триъгълник и барабан.

— Ах, колко хубаво, нали, госпожо Гринаул? — възкликна Чарли Феърстерс.

— А сега предполагам, че е време да сложим масата — рече капитан Белфийлд. — Това е половината удоволствие.

— О, да, дори повече от половината — съгласи се Фани Феърстерс.

— Белфийлд, не се занимавай с кошниците — обади се Чийзакър. — Виното е пипкаво нещо, така че по-добре го остави на моя човек.

— Би било странно, ако не разбирам повече от вино от един прислужник в хотел — отвърна Белфийлд.

Това подмятане стресна господин Чийзакър и почти го накара да се извърне, оставяйки Белфийлд насаме с вдовицата.

Последва дългото изпразване на кошниците, като капитан Белфийлд и госпожа Гринаул често се оказваха с ръце в една и съща. По никакъв начин не намеквам, че в това имаше нещо лошо. Хора, които вадят пайове и студени пилета от кошници за пикник, често бъркат в една и съща. Но по този начин между тях възникна неочаквана близост и вдовицата сякаш бе забравила предразсъдъците си по отношение на перачката. На пясъка бе поставена дълга маса, закътана от едната страна от преобърнатата лодка, но предлагаща великолепна гледка към морето от другата. Отгоре бе вдигнат навес, поддържан от колове, забити в пясъка. Като цяло атмосферата не бе неудобна за хора, които бяха избрали тази доста неудобна трапезария, а именно морския плаж. Несъмнено господин Чийзакър имаше голяма заслуга за всичко, което бе осигурил, но и капитан Белфийлд заслужаваше похвала за това, че го бе предложил.

Дойде ред на разпределянето на местата и господин Чийзакър направи нов опит.

— Знаете ли какво? — рече на висок глас той. — С Белфийлд можем да седнем в двата края на масата, а госпожа Гринаул може да се настани от дясната ми страна.

Господин Чийзакър не само бе проявил смелост, но и бе дал идея, която на пръв поглед изглеждаше безкрайно уместна и неустоима. Въпреки че мразеше капитана, той бе направил предложението си така, че да го поласкае и за кратко изглеждаше, че желанието му ще се сбъдне. Но капитан Белфийлд не беше човек, който се дава без бой.

— Не мисля, че това ще бъде удачно — заяви той. — Госпожа Гринаул осигурява вечерята, докато Чийзакър осигурява виното. Следователно трябва да седнат в двата края на масата. Сигурен съм, че госпожа Гринаул няма да има нищо против да я заведа до мястото, което й принадлежи по право. Ще седна от дясната й страна и ще бъда неин слуга.

Госпожа Гринаул не възрази и въпросът бе решен.

Господин Чийзакър седна, потънал в отчаяние. Това, че Кейт Вавасор бе настанена от лявата му страна, нямаше никакво значение за него. Беше му приятно да разговаря с нея, но не можеше да се наслади на това удоволствие, при положение че по същото време капитан Белфийлд бележеше напредък с вдовицата.

— Човек ще си каже, че той го е организирал, не мислите ли? — рече той на майката на Мария, която бе седнала от дясната му страна.

Дамата изобщо не го разбра.

— Организирал какво? — попита тя.

— Музиката, виното и всичко останало. Някои хора могат да бъдат толкова нагли! Просто не знам как успяват да си приписват заслуги за неща, без да са похарчили и шилинг за тях. Аз, от друга страна, винаги си плащам за всичко, като обикновено давам повече, отколкото ми искат.

— Така е — отвърна дамата.

Тя имаше и други дъщери, освен Мария на този пикник и оглеждаше масата, за да види дали са били разпределени достатъчно добре. Видя, че нейната най-млада и най-красива дъщеря Офелия бе седнала до онзи непрокопсаник Джо Феърстерс и това я покруси.

— Офелия, мила моя, там, където си седнала, става течение. Защо не се преместиш от другата страна на масата, където ще ти бъде по-удобно?

— Тук няма течение, мамо — отвърна Офелия, без никакво намерение да се мести. Може би харесваше да си общува с онзи длъгнест, мързелив и безполезен младеж.

Госпожа Гринаул определено бе избрала веселия край на масата. Вдовицата едва се бе настанила, когато отново се изправи, за да смени мястото си с това на капитана, тъй като бе решено, че така ще му бъде по-удобно да разреже големия пай с месо от яребица. Когато видя това, Чийзакър ядно захвърли ножа и вилицата си на масата.

— Какво ви е? — попита майката на Мария.

— Как какво!? — отвърна той, след което поклати глава с гняв и огорчение и взе ножа и вилицата си. Кейт го гледаше развеселено.

„Никога преди не съм виждала толкова съкрушен мъж“ — писа тя на Алис на следващия ден.

— Единайсет, тринайсет, осемнайсет, двайсет и един — мърмореше си под нос Чийзакър, смятайки на ум лирите, които трябваше да плати за това унижение.

— Дами и господа — рече капитан Белфийлд, след като приключиха с яденето, — ако ми позволите, бих искал да се изправя за няколко минути и да вдигна тост.

Истинският организатор на пикника все още не бе преглътнал последния си залък. Цялото нещо беше един безсрамен и несправедлив фарс.

— Ако нямате нищо против, капитан Белфийлд — каза патронът на събитието, без да обръща внимание на парчето кашкавал в гърлото си, — аз ще произнеса тоста.

— Нищо не би ми доставило по-голямо удоволствие, скъпи приятелю — отвърна капитанът. — И съм сигурен, че аз съм последният човек на света, който има право да отнема това задължение от някой, който би се справил много по-добре. Но тъй като тостът е за твое здраве, не виждам как би могъл да го дадеш.

Чийзакър изсумтя и седна. Несъмнено не би могъл да вдигне наздравица за самия себе си. Не че се оплакваше от честта, която щяха да му окажат. Беше редно да пият за негово здраве и сега трябваше да помисли над своя отговор. Но можете да си представите ужаса му, когато Белфийлд стана и произнесе бляскава реч във възхвала на госпожа Гринаул. Той говори цели пет минути, без да спомене името на Чийзакър, като обяви, че Ярмът никога преди не е бил по-благословен от сега и това се дължало на присъствието на тази дама, дошла сред тях, забравяйки за собствените си нужди и мъки, с единственото желание да направи хората около себе си щастливи. Докато слушаше, Госпожа Гринаул извади джобната си кърпичка и отметна назад широките ленти на шапката си. Сцената беше много прочувствена, а Чийзакър тихо беснееше. Това бяха словата, които самият той бе възнамерявал да произнесе.

— Мразя тези неща — рече той на Кейт. — Неискрени ласкателства.

— Трапезните речи не означават нищо — отвърна тя.

Най-накрая Белфийлд спря да хвали вдовицата и съобщи на гостите, че сега скъпият му приятел господин Чийзакър ще каже няколко думи, тъй като едва ли могат да очакват от самата госпожа Гринаул да стане и да му благодари. Капитанът посочи, че едва ли има по-добър човек за тази работа от неговия приятел Чийзакър, когото познаваше от години и който безспорно нямаше търпение да се присъедини към този тост в чест на госпожа Гринаул. Последва дрънчене на чаши и отправяне на пожелания, а господин Чийзакър бавно стана на крака.

— Благодаря на всички присъстващи — започна той, — както и на моя приятел Белфийлд, който наистина е… но може би това няма значение сега. За мен бе огромно удоволствие да организирам това скромно събитие и бях решил да вдигна наздравица за госпожа Гринаул, но, хм, тази задача несъмнено бе изпълнена от човек, който разбира повече от наздравици. Но може би, при това положение, Белфийлд все пак можеше да ме изчака.

— Имайки предвид характера на задачата, нямах търпение да я изпълня.

— Аз не ви прекъсвах, капитан Белфийлд, и може би е редно и вие да не ме прекъсвате. Пихме за здравето на госпожа Гринаул и съм сигурен, че тя е много благодарна за това. Аз също съм благодарен за честта, която ми оказахте. Не беше лесно да организирам това скромно събитие и се надявам, че сте останали доволни. Мисля, че някой каза нещо за щедрост. Уверявам ви, че това дори не ми е минавало през ума. Все някой трябва да плати сметката и аз винаги го правя с удоволствие, когато е мой ред. Предполагам, че Белфийлд ще организира следващия пикник и ако насрочи дата до края на месеца, с удоволствие ще потвърдя участието си.

Чийзакър седна, преливащ от задоволство и вътрешно убеден, че бе нанесъл смъртоносен удар на врага си.

— Нищо на света не би ми доставило по-голямо удоволствие — каза Белфийлд, след което се обърна към вдовицата и двамата подновиха интимния си разговор.

Нямаше други речи, а и не бе останало време. Скоро чуха как музикантите настройват трите корни, чинелите, триъгълника и барабаните зад банкетната зала и дамите се оттеглиха в далечния край на старата лодка, за да се приготвят за танца. Точно тогава предвидливостта на госпожа Гринаул, която бе изпратила Жанет за четки, гребени, чисти кърпички и други подобни, стана очевидна за всички. Някои упрекнаха вдовица, защото бе сменила шапката си, считайки това за нечестно, тъй като предварително се бяха разбрали да няма преобличане. В подобни случаи дамите обикновено бяха склонни да се лишат от преимуществата на преобличането, но само, при условие че всички дами се съгласят да се лишат от тези преимущества, но когато някоя дама нарушеше този договор, това предателство се считаше за сериозно провинение, подобно на фехтовач, който маха бутона на края на шпагата си. Но госпожа Гринаул така отзивчиво предложи услугите на Жанет на всички млади дами и с такава охота споделяше с тях удобствата на тоалета, които тези услуги осигуряваха, че повечето присъстващи й простиха за шапката.

Когато дамите решат, че искат да танцуват, те ще го направят, независимо от това колко неблагоприятни се окажат обстоятелствата. Току-що разорана нива през февруари няма да им се стори прекалено влажна. Истината е, че крайбрежният пясък не се оказа подходящ за танцуване. Давайки своето обещание, Венера несъмнено е знаела, че Адонис няма да я накара да го спази. Дори най-леката и пъргава нимфа не би могла да танцува върху този пясък, без да оставя дълбоки следи. Пясъкът несъмнено бе твърд, равен и достатъчно влажен, за да благоприятства ходенето, но непривичният натиск, на който бе подложен, го набраздяваше и правеше страшно неудобен. Независимо от това нашите приятели танцуваха, намирайки кадрила[22] и сър Роджър де Ковърли[23] за по-подходящи от полката и валса.

— Не, приятелю, не — отговори госпожа Гринаул на господин Чийзакър, когато последният се приближи и я покани на танц. — Сигурна съм, че Кейт с удоволствие ще танцува с вас. Що се отнася до мен, ще трябва да ме извините.

Но в момента господин Чийзакър не бе склонен да танцува с Кейт Вавасор. Бе го обзело неясното убеждение, че тя се отнася пренебрежително към него и тъй като, както самият той бе заявил, богатството й бе несъществуващо, не смяташе, че си струва да се унижава, като я ухажва.

— Самият аз не съм сигурен, че ще танцувам — заяви той и седна до вдовицата в ъгъла на тентата. В този момент капитан Белфийлд бе видян да изпровожда госпожица Вавасор до ново и по-подходящо място за танцуване. Повечето присъстващи тръгнаха след тях и господин Чийзакър осъзна, че най-после бе дошъл моментът да пожъне онова, което бе посял. Беше останал сам с вдовицата, а виното му бе вдъхнало кураж. Едва ли някога щеше да му се отвори по-добра възможност да влезе в тази битка. Самият той в никакъв случай не беше сиромах и презираше онези, които бяха. Все пак според него трябваше да има бедни хора, които да прислужват на онези, които имаха пари. Що се отнасяше до госпожа Гринаул, не можеше да има съмнение. Господин Чийзакър знаеше с колко пари разполага тя до стотинката. Вдовицата бе разгласила, или бе убедила други да разгласят от нейно име, че разполага с неограничени средства, но четиресетте хиляди лири бяха факт, а подобен род невинни преувеличения можеха да бъдат простени на жена с такова голямо състояние. И освен това беше красива. Докато се любуваше на зрелия й чар, господин Чийзакър реши, че може би щеше да я обикне дори и без четиресетте хиляди лири.

— Господи, каква жена от плът и кръв! — бе казал той на своя приятел Белфийлд, преди да започне да го подозира в предателство. Възхищението му най-вероятно беше искрено, защото по онова време четиресетте хиляди лири не бяха потвърден факт. Разглеждайки въпроса от всичките му страни, господин Чийзакър заключи, че не би могъл да иска нещо повече от това. Ухажването му щеше да бъде справедливо, честно и почтено. Беше преуспял мъж и едва ли имаше нещо, което двамата да не могат да постигнат в Норфък с обединеното си богатство.

— О, господин Чийзакър, защо не се присъедините към тях? — попита госпожа Гринаул. — Едва ли им е приятно без вас. Кейт ще си помисли, че нарочно я пренебрегвате.

— Няма да танцувам, госпожо Гринаул, освен ако не склоните да дойдете с мен.

— Не, скъпи приятелю, не. Няма да направя това. Опасявам се, че забравяте за скорошната ми загуба. Тази покана е като остър упрек за решението ми да се присъединя към вашето празненство.

— Давам ви честната си дума, че не съм искал да ви упреквам, госпожо Гринаул. Наистина не съм.

— Сигурна съм, че не сте. Щеше да бъде недостойно.

— И никой не би могъл да каже това за мен. Едва ли има някой в Норфък, който би ме нарекъл недостоен.

— Сигурна съм в това.

— Наясно съм с недостатъците си, разбира се.

— И какви са вашите недостатъци, господин Чийзакър?

— Ами… може би съм прекадено разточителен. Но винаги имам повод за това. Харча пари, но само за да направя приятелите си щастливи. Мога да ви уверя, че когато съм си вкъщи, изобщо не съм разточителен.

— Разточителността е голям порок.

— О, не съм разточителен в този смисъл. Никак даже. Но когато човек е влюбен и може би си търси съпруга, защо да не се отпусне малко, нали разбирате?

— Вие си търсите съпруга, така ли, господин Чийзакър?

— Ако ви кажа да, сигурно ще ми се изсмеете.

— В никакъв случай. Не бих се присмяла на човек, когото уважавам, знаейки, че той говори сериозно.

— Не бихте? Толкова се радвам. Когато човек иска да каже нещо сериозно, не желае да му се присмиват.

— И освен това как бих могла да се присмея на брака, имайки предвид колко щастлива бях самата аз в това положение? Толкова щастлива!

Госпожа Гринаул попи очи с кърпичката си.

— Толкова щастлива, че може би някой ден ще опитате отново?

— Никога, господин Чийзакър, никога. Така ли обсъждате сериозни неща, без да се шегувате? Любовта, поне този вид любов, е затворена страница за мен. Тя лежи погребана в земята с клетия ми покоен съпруг.

— Но госпожо Гринаул — възропта Чийзакър и се доближи до вдовицата, седнала в края на масата, готов да спори с нея по този въпрос. — Но госпожо Гринаул, мъката убива.

— Понякога си мисля, че наистина ще ме убие.

— В никакъв случай, за Бога! Не и ако успея да я излекувам.

— Много сте мил, господин Чийзакър, но моята мъка не може да бъде излекувана.

— Сигурна ли сте? Знаете ли какво, госпожо Гринаул? Аз наистина не се шегувам. Ако разпитате, ще откриете, че в Норфък няма по-щедър и заможен мъж от мен. Не плащам наеми и притежавам седемстотин акра добра земя. В цяла Англия няма по-добра. От всеки акър мога да изкарам по вол и половина. Просто си направете сметката и ще видите за какво говоря. И имайте предвид, че някои от хората, които обработват собствена земя, се справят по-зле от арендаторите, тъй като са взели големи заеми и месечните им лихви са по-високи от наемите. Аз не дължа пари на никого — нито на човек, нито на компания. Мога да вляза във всяка банка в Норич, без да се притеснявам. Нямам задължения към никого, госпожо Гринаул. Аз съм Самюел Чийзакър от Ойлимид и всичко, което имам, си е мое.

Описвайки отличното си финансово състояние и още по-доброто си обществено положение, господин Чийзакър така се разпали, че удари масата с юмрук. Тя се разклати и трясъкът отекна в лодката и сякаш подчерта думите му.

— Всичко е мое, госпожо Гринаул, и половината ще бъде ваше, ако склоните да го вземете.

Той се пресегна към нея, сякаш искаше да стисне ръката й в израз на силните си чувства, може би вярвайки, че ако тя откликнеше, това щеше да означава, че приема предложението му.

— Ако бяхте познавали Гринаул, господин Чийзакър…

— Не се съмнявам, че е бил добър човек.

— Ако го бяхте познавали, нямаше да се обръщате към мен по този начин.

— Но какво значение има това? Както вече казах, просто се опитвам да излекувам мъката ви. Никога не съм разбирал каква е ползата от това да се чувстваш нещастен. Ако видя, че кръмното цвекло не покарва някъде, засаждам късни репички на негово място. Никога не се вайкам. Гринаул е бил кръмното цвекло, а аз ще бъда късните репички. Хайде, отговорете на предложението ми. В къщата си нямам спалня, която да не е облицована с махагон!

— Какво значение има обзавеждането за мен? — попита госпожа Гринаул и отново попи очи с кърпичката си.

Точно тогава майката на Мария влезе под платнището. В най-неподходящия момент. Господин Чийзакър чувстваше, че напредва много добре и вече е преодолял първите няколко препятствия, въпреки вродената си свенливост. Знаеше, че бе постигнал този напредък под влиянието на шампанското и се съмняваше, че отново ще успее да си осигури такова благоприятно стечение на обстоятелствата. Но сега го бяха прекъснали точно преди да пожъне успеха. Бяха го прекъснали и осъзнаваше, че изглежда гузен в очите на тази непозната дама. Нямаше какво повече да каже на вдовицата, но изведнъж се озова на половин метър от нея, а изражението на лицето му издаваше вината, която чувстваше.

Госпожа Гринаул не чувстваше вина и не се боеше от чужди погледи.

— С господин Чийзакър говорехме за фермерство — обяви тя.

— О, за фермерство! — отвърна майката на Мария.

— Господин Чийзакър смята, че репичките са за предпочитане пред ранното кръмно цвекло.

— Така е — рече Чийзакър.

— Аз предпочитам ранното цвекло — обяви госпожа Гринаул. — Не мисля, че тези късни посеви са естествени. Не сте ли съгласна, госпожо Уокър?

— Сигурна съм, че господин Чийзакър разбира повече от тези неща — отвърна дамата.

— Разбирам повече от фермерство от всеки друг мъж в Норфък — похвали се джентълменът.

— Това може да е обичайна практика в Норфък — рече госпожа Гринаул и се надигна от мястото си, — но в другите графства, с които съм по-добре запозната, не гледат с добро око на подобни неща.

— Просто дойдох да кажа, че може би е време да се връщаме по лодките — каза госпожа Уокър. — Моята Офелия е толкова деликатна.

В този момент деликатната Офелия можеше да бъде видяна да се весели в близката далечина, танцувайки на пясъка с ръката на Джо Феърстерс около кръста си. Това поведение бе напълно оправдано от мелодията, която музикантите бяха подхванали, и нямаше специална причина един бърз плажен танц да бъде ограничаван в пространството по същия начин, както в едно затворено помещение. Но при тези обстоятелства загрижеността на госпожа Уокър бе напълно разбираема.

Пъргавите движения на далечните танцьори секнаха и започна подготовката за обратното пътуване. Не само фината Офелия и мързеливият Джо се бяха отдалечили, така че мина време, преди всички гости да бъдат събрани на едно място. После трябваше да издърпат лодките и да повикат лодкарите, които бяха седнали на пясъка да пушат лулите си.

— Надявам се, че са трезвени — рече госпожа Уокър с изумено изражение.

— Трезвени като съдии — отвърна Белфийлд.

Самият той се бе погрижил за храната, останала в кошниците на господин Чийзакър, докато въпросният джентълмен се бе занимавал с други неща под платнището.

— Защото знам, че правят всякакви номера, когато са пияни — продължи госпожа Уокър. — Ще ни закарат навътре в морето, без да им мигне окото, госпожо Гринаул.

— Ох, как ми се иска да го направят! — рече Офелия.

— Офелия, качи се в моята лодка! — заповяда майка й, придобивайки доста свиреп вид. Тя не смяташе да позволи на Джо Феърстерс да пътува в същата лодка, но двамата с дъщеря й се оказаха твърде хитри за нея. Когато лодките потеглиха, госпожа Уокър беше в онази, командвана от господин Чийзакър, докато прегрешилата Офелия и нейният непрокопсан ухажор се озоваха под развеселената закрила на капитан Белфийлд.

— Мама така ще се ядоса! — рече Офелия. — И всичко е по твоя вина. Смятах да се кача в другата лодка. Недейте, господин Феърстерс!

След това двамата седнаха един до друг, да се надяваме за най-голямо свое удовлетворение.

Господин Чийзакър напразно се бе опитал да уреди госпожа Гринаул да се върне с него. Но не само капитан Белфийлд се бе опълчил срещу тази идея. Самата вдовица го бе направила.

— Мисля, че ще бъде по-добре да се върнем така, както дойдохме — заяви тя и подаде ръка на капитана.

— О, разбира се — рече Белфийлд. — Защо да правим промени? Чийзакър, стари приятелю, погрижи се за госпожа Уокър. Хайде, мила моя.

Почти изглеждаше така, сякаш капитан Белфийлд се бе обърнал към госпожа Гринаул с „мила моя“, но трябва да предположим, че това ласкаво обръщение се отнасяше за самата лодка. Госпожа Гринаул се настани на удобната и широка пейка на кърмата, а Белфийлд седна до нея и хвана румпела.

— Ако ще управлявате лодката, капитан Белфийлд, умолявам ви да бъдете внимателен.

— Разбира се, че ще внимавам, щом вие сте на борда! — възкликна капитанът. — Не знаете ли, че по-скоро бих загинал под вълните, отколкото да позволя една капка да ви опръска?

— Но не виждате ли, че можем да загинем под вълните заедно?

— Заедно! Каква сладка дума! Да загинем заедно! Ако не знаех, че на този свят има нещо дори по-приятно от това, нямаше да имам нищо против да загина в подобна компания!

— Но аз имам, капитан Белфийлд, така че внимавайте, моля ви.

В този случай никой не загина под вълните. Лодката на господин Чийзакър първа достигна ярмътския пристан и всички слязоха благополучно на сушата. Скоро, скоро след това екипажът на капитан Белфийлд достигна същото място в същото състояние.

— Ето — рече той и подаде ръка на госпожа Гринаул, — докарах ви до брега, без да ви се случи нищо лошо, поне засега.

— Надявам се, че и в бъдеще няма да ми се случи нищо лошо.

— Да пази Господ, госпожо Гринаул! Каквато и съдба да ни чака оттук насетне, както вас, така и мен, надявам се, че вие ще бъдете в пълна безопасност. Ох, как ми се иска да вярвам, че някой ден отново ще имам привилегията да ви закрилям от всички опасности!

— Уверявам ви, че мога и сама да се пазя. Лека нощ, капитан Белфийлд. Лека нощ и на вас, господин Чийзакър. Няма да ви караме да ни изпращате, нали, Кейт? Прекарахме си чудесно.

Вече крачеха по еспланадата и къщата на госпожа Гринаул се падаше отдясно, докато жилищата на двамата джентълмени бяха наляво. Те влязоха в люта схватка за правото да изпратят вдовицата до прага й, но госпожа Гринаул бе упорита и не предостави това право на нито един от двамата.

— Господин Джо Феърстерс така или иначе трябва да мине през къщата — заяви тя. — Той ще ни изпрати. Не, господин Чийзакър. Благодаря ви, но не. Лека нощ.

В гласа й се прокрадна повелителна нотка, която накара господин Чийзакър да се подчини и капитан Белфийлд да осъзнае, че само ще навреди на каузата си, ако продължи да настоява.

— Е, Кейт, какво мислиш за деня? — попита лелята, когато остана насаме с племенницата си.

— Не мисля много за подобни дни, лельо. Беше приятно, но се опасявам, че не разполагам с темперамента да се наслаждавам на такива забавления. Завидях на Офелия Уокър за това, че изглеждаше толкова щастлива.

— Обичам да гледам момичета, които се забавляват — отвърна госпожа Гринаул. — Младите мъже също обичат. Изглежда ми съвсем естествено. Защо младите да не флиртуват помежду си?

— Защо и старите да не флиртуват?

— Така е, старите също имат това право… стига да не досаждат на никого. Ще ти кажа какъв е проблемът, Кейт. Хората са станали толкова добродетелни, че се чудят как да се забавляват и развличат. Ако имах синове и дъщери, щях да смятам флиртуването за чудесен вентил за освобождаване на напрежението. Но при старите хора има някои трудности. Те искат да флиртуват с младите, които не ги желаят. Ако старите хора се ограничат до това да флиртуват единствено помежду си, не виждам защо някога трябва да спрат… докато не бъдат принудени да го направят, разбира се.

Това бе доктрината на госпожа Гринаул по въпроса с флиртуването.

Десета глава

Недъркоутс

Ще оставим госпожа Гринаул и нейната племенница в Ярмът, а по пътя обратно към Лондон ще се отбием в Кеймбриджшир при господин Грей. За повечето хора бе добре известно, че Кеймбриджшир не може да се похвали с такива природни красоти, каквито притежава всяко друго английско графство. Земята бе прекалено плоска и не особено залесена, реките всъщност бяха канали и повечето местни ферми и ниви бяха отделени една от друга с канавки, вместо с живи плетове. Тази подредба несъмнено улесняваше селскостопанския процес, но не допринасяше за провинциалната красота на мястото. Домът на господин Грей бе разположен в онази част на Кеймбриджшир, където тези характеристики бяха особено ясно изразени. Къщата се намираше на остров Или[24], на няколко мили от самия катедрален град, от едната страна на дълъг прав път, пресичащ много мили обработваема земя без нито един храст, който да наруши еднообразието. Имението, където господин Грей прекарваше по-голямата част от годината и където възнамеряваше да живее до края на дните си, се казваше Недъркоутс.

Баща му бе служил като пребендарий[25] в Или във времена, когато пребендариите изкарваха много повече от сега. Освен това бе имал и поминък в общността и бе натрупал значително богатство, с което още приживе си бе купил земя и бе построил Недъркоутс върху нея. Бе се оженил късно, а жена му бе починала скоро след раждането на единственото им дете. Къщата бе построена в собствената му енория и жена му бе живяла няколко месеца в нея, преди да умре там. Но след това старият пастор се бе върнал в жилището си в катедралата на Или, където Джон Грей бе израснал. Баща му го бе отгледал сам, без да го изпраща в интернат. Въпреки това младият Грей бе следвал в Кеймбридж и завършил с почести, но точно тогава баща му починал и той отказал да приеме аспирантура. Осланяйки се на петнайсетте хиляди на година, завещани от баща му, той се бе установил в неговата къща, близо до приятелите си от колежа и до старата катедрала, която обичаше.

Недъркоутс не притежаваше нито красота, нито живописност, а графството, в което се намираше, бе известно с пословичната си еднообразност, но въпреки това имението имаше свой специфичен чар. Това несъмнено бе най-подходящото жилище, което добрият вкус можеше да осигури на провинциален джентълмен със скромни средства. Съмнявам се, че някъде другаде можеха да бъдат открити по-красиви помещения от дневната, библиотеката и трапезарията в Недъркоутс. Те всички бяха на първия етаж и гледаха към градината и моравата. Библиотеката бе най-голямата от трите стаи и съдържаше толкова много книги, че бе известна като една от най-богатите частни библиотеки в Източна Англия. Но може би градините бяха нещото, което най-много прославяше Недъркоутс. Те бяха просторни, отлично поддържани и създадени с онези специфични умения по градинарство, без които нито една градина не може да се превърне в триумф. В Недъркоутс нямаше диви дървета и никога нямаше да има. Нямаше и бистър поток със стръмни зелени брегове и дъно, осеяно с натрошени скали. Тези красоти на естествения пейзаж нямат място в една градина. Но храстите в Недъркоутс бяха изключително редки и бяха посадени достатъчно отдавна, за да са достигнали периода на своята най-голяма красота. Джон Грей не бе пестил пари за нищо. Овощните дървета бяха съвършени представители на своите видове и оранжериите бяха толкова красиви и големи, че Грей понякога се чудеше дали не бяха прекалено много.

Трябва да бъде посочено, че къщата нямаше двор, поне в смисъла, който обикновено се влага в това понятие. Между градината и обществения път имаше заградена ливада, която бе част от имота и покрай която минаваше частната алея за карети, водеща до къщата, отделена от нея с жив плет и градински храсти. Алеята разделяше предната цветна градина на две равни части, но поляните и всъщност всичко, което правеше мястото красиво, се намираха зад къщата, накъдето гледаха прозорците на трите дневни. Надолу по пътя имаше малка къщичка, в която живееше единият от градинарите. Имаше и второ поле от шест или седем акра, до което се достигаше през порта в единия ъгъл на заградената ливада и което заобикаляше градината от две страни. Това бе Недъркоутс и целият имот бе разположен на площ от около дванайсет акра.

Това не беше място за ергенски забавления или поне за онези забавления, които бяха популярни сред ергените, но господин Грей бе живял там без прекъсване, откакто бе завършил университета преди седем години. Единствено близостта до Кеймбридж смекчаваше досадата на ежедневието му и той си общуваше предимно със стари познайници от университета и катедралата в Или. Но въпреки удоволствието, което извличаше от това общуване, повечето му часове бяха самотни и той постепенно бе започнал да чувства, че има нужда от човек, с когото да сподели дома си.

Посещенията му в Лондон обикновено бяха редки и кратки, най-често продиктувани от библиотечни нужди или необходимостта от допитване до редактор или издател на някое списание. При едно от тези посещения се бе запознал с Алис Вавасор и бе останал в града — няма да кажа, докато Алис не му бе обещала да заживее с него в Кеймбриджшир, но поне докато не бе решил да я помоли да го направи. Беше я помолил и знаем, че бе постигнал успех. След като получил нейното обещание, от този миг насетне животът му се бе променил. Дотогава малката му пушалня в Недъркоутс, книгите и растенията му означавали всичко за него. Но сега бе започнал да се обгражда с дамски вещи и да си обещава безкрайно дамско блаженство, чудейки се как толкова дълго се бе задоволявал с това да живее в скучна самота. Не беше нетърпелив мъж по природа, но сега бе станал такъв, копнеейки за осъществяването на тази нова представа за щастието, която бе пуснала корени в сърцето му, мечтаейки да притежава онова, което несъмнено обичаше най-много на този свят и може би беше единственото нещо, към което бе изпитвал съвършената любов на равнопоставеността. Но въпреки нетърпението си, той бе приел, че не може да очаква от Алис да го сподели. Бе приел, че в момента не може да планира нищо и трябва да се лиши от онези удоволствия, които бе редно да сподели с бъдещата си съпруга. Но още не можеше да бъде с нея. Тя имаше своята къща в Лондон, своите лондонски приятели и своя баща. И тъй като промяната щеше да бъде много по-голяма за нея, отколкото за него, бе напълно естествено да има нужда от повече време. Той не я бе притискал. Поне не я бе притискал с онова алчно упорство, на което всяко момиче трябва да устоява с непреклонността на съревнованието, ако изобщо реши да му устоява. Но истината е, че напоследък нетърпението му бе започнало да го измъчва и по време на ваканцията в Швейцария, за която вече говорихме, той реши, че брак в края на есента или дори през зимата щеше да бъде за предпочитане пред брак, отложен до следващата година. Още беше август, когато тримата се върнаха от пътешествието си. Нима два месеца нямаше да бъдат достатъчни за бъдещата му булка?

Алис му бе писала няколко пъти от Швейцария и първите й две писма бяха очарователни. В тях бе говорила предимно за пътуването и го бе развеселила с няколко цветисти описания на леността на Джордж.

Вавасор и начина, по който Кейт се опитваше да му угажда във всичко. Алис не бе склонна към словоизлияния в любовните си писма и Грей се бе научил да харесва този неин стил, въпреки че не бе особено прочувствен. Що се отнася до това дали се съмняваше в любовта й — един мъж никога не би направил това, след като вече е получил уверението на жената. Ако бе допуснал подобни съмнения в сърцето си, това би означавало, че не уважава нито нея, нито самия себе си. Грей беше от онези мъже, които никога не биха приели, че една жена ги обича, освен ако това не е потвърдено от фактите и които, след като тези факти са били потвърдени, никога не биха си помислили, че любовта на жената може да им изневери. Първите й две писма от Швейцария бяха много приятни, но след това тя изглежда бе обзета от меланхолия, която постепенно се пренесе в думите й и която той нямаше как да не долови, отначало подсъзнателно. Но с течение на времето усещането бе станало толкова силно, че той нямаше как да не го забележи и да не започне да си задава въпроси. Алис изобщо не му писа през последните няколко дни от пътуването, докато тримата бяха в Базел. Писа му в деня на завръщането си, след като бе получила писмо от него, в което той я молеше да добави към щастието му своето съгласие, а именно, сватбата им да не бъде отлагана повече. Тя откри това писмо в стаята си, когато се върна и веднага му отговори, а думите й накараха господин Грей незабавно да замине за Лондон. Ще ви предоставя писмото й в неговата цялост, за да мога после да продължа с историята.

„Улица «Кралица Ан»,

Август, 186–.

Скъпи Джон,

Вчера се прибрахме вкъщи изморени, тъй като не сме спирали от Париж. Всъщност бих могла да кажа, че не сме спирали от Страсбург, защото в Париж само нощувахме. Не харесвам Страсбург. Островърхите кули не са всичко на този свят и ако ги оставим настрана, стилът не е нищо особено. Но хотелът бе неудобен и може би това обяснява много… а после се наситихме на красота от съвсем друг вид.

Получих писмото ти веднага щом се прибрах снощи и предполагам, че ще бъде по-добре незабавно да ти отговоря. На драго сърце бих отложила тази задача, говорейки вместо това за хубави неща, но това би било проява на малодушие. Каквото и да се случи, няма да проявявам малодушие и следователно веднага ще ти отговоря, че не мога да те оставя да се надяваш, че ще се оженим тази година. Разбира се, че ще ме попиташ защо и имаш пълното право да го направиш. И разбира се, че съм задължена да ти отговоря. Не съм сигурна, че мога да ти дам отговор, който няма да те огорчи. И ако това наистина се случи, мога само да те помоля да ми простиш за обидата, която съм ти нанесла.

Бракът е голяма промяна в живота на човек, която ще бъде много по-голяма за мен, отколкото за теб, защото ти ще останеш в бащината си къща, ще запазиш старите си навици, ще продължиш да бъдеш свой собствен господар и животът ти няма да се промени с нищо, освен с това, че вече ще имаш спътник, който може и да не се окаже онова, което си очаквал. Но аз трябва да променя всичко. За мен тази промяна ще бъде като преминаване през врата и пристъпване в един напълно различен свят. Всичко пред очите ми ще бъде ново и непознато и ще трябва да изоставя начина на живот, с който съм свикнала. Разбира се, че трябваше да помисля за това, преди да приема предложението ти и аз помислих. Реших, че си струва да направя тази промяна, защото наистина те обичам. Реших да рискувам както заради теб, така и заради самата себе си, надявайки се, че ще мога да добавя нещо към твоето щастие и да осигуря своето. Скъпи Джон, не си мисли, че вече не вярвам във възможността това да се случи. Но не бива да ме принуждаваш да бързам. Трябва да се настроя към промяната, която ми предстои да направя. Ами ако след шест месеца съвместен живот, аз се събудя една сутрин и ти кажа, че тишината в твоята къща ме подлудява?

Не бива пак да ме питаш за сватбата до края на зимата. Междувременно ще осъзная, че съм сгрешила, скромно ще призная, че съм се отнесла ужасно с теб и ще те помоля за прошка. И ще направя това признание напълно свободно. Ако отлагането, което ти предлагам, противоречи на плановете ти, при тези обстоятелства, които не си очаквал, ти си напълно свободен да ми кажеш това и да прекратиш нашия годеж. Наясно съм, че нямам право да те обвързвам с период, който е различен от онзи, който си очаквал. Мисля, че мога да ти обещая да изпълня всяко твое желание, освен онова, което спомена в последното си писмо.

Кейт заминава за Ярмът с госпожа Гринаул и едва ли ще я видя отново до края на годината, тъй като след това я очакват в Уестморланд. Джордж ме изпрати до вратата, след което заяви, че възнамерява да изчезне от Лондон. В този период от годината той винаги изчезва, независимо дали е в града или не. Татко предлага да прекараме две седмици в Рамсгейт, но изглеждаше толкова унил, когато направи предложението, че сърце не ми дава да приема. Лейди Маклауд много иска да посетя Челтнъм. Аз не искам, просто защото двете с нея никога не сме се разбирали, но най-вероятно ще прекарам седмица или две там. С изключение на това, нямам никакви планове за времето до Коледа.

Имаше предложение да се съберем във Вавасор Хол на Бъдни вечер, без Джордж, разбира се, но ако зависеше от мен, това щеше да си остане само една идея.

Скъпи Джон, надявам се, че това писмо няма да те направи нещастен.

Твоя любяща годеница,

Алис Вавасор“

Пощата пристигна в Недъркоутс по време на закуската и господин Грей отвори писмото на Алис на масата. Изчете го два пъти, преди да започне да обмисля какво да предприеме, след което прегледа още няколко нейни писма, които бе получил от Швейцария, излитайки ги много внимателно. След това грабна широкополата шапка, която бе носил в градината, преди да бъде извикан за закуска, и излезе на двора, стиснал писмата в ръка.

Струваше му се, че бе доловил нещо повече от най-обикновено желание за отлагане в думите на Алис — нещо по-сериозно от колебанието да направи стъпката, която искаше да направи, ако не сега, то след известно време. Струваше му се, че тя бе нещастна, защото не вярваше, че бракът й ще бъде сполучлив. Но нито за миг не си помисли, че следователно трябва да развали годежа. Първо, той я обичаше твърде много, за да позволи на подобна идея да пусне корени в мислите му без това да му причини огромни терзания. Джон Грей беше последователен и решителен мъж, но освен това бе малко необщителен и не му бе особено лесно да създава нови запознанства, което пък го правеше несклонен да прекъсва онези, които вече бе създал. Разбира се, ако бе стигнал до заключението, че щастието на Алис зависи от тази саможертва, щеше да я направи, без да се замисля или оплаква. Ударът нямаше да го повали, но щеше да остави голяма рана в сърцето му, която нямаше да зарасне до сетния му час. Щеше да се предаде безропотно, но никой нямаше да разбере, че бе дълбоко наранен. Но дори през ум не му мина, че подобно действие от негова страна можеше да бъде от полза на Алис. Подсъзнателно той вярваше, че бе по-благородният от двамата, а самата нея започна да възприема като ранено създание, за което трябваше да се погрижи. Бе я обхванала някаква слабост и просто имаше нужда от човек, който да й вдъхне сили и кураж. Дори за миг не се осъмни в любовта й, но знаеше, че бе прекарала няколко седмици в компанията на двама души, които несъмнено бяха разклатили решимостта й. Идеята да се откаже от нея бе толкова налудничава, колкото идеята да отреже крака си, защото бе изкълчил своя глезен. Реши да замине за Лондон и да говори с нея и дори не изостави надеждата, че може би още тази Коледа щеше да я види на своята празнична трапеза. Написа й кратка бележка, която веднага й изпрати.

„Скъпа Алис,

Реших незабавно да замина за Лондон. Ще се видим вдругиден в осем вечерта.

Твой, Дж. Г.“

Писмото не съдържаше нищо друго.

— И сега — рече тя, когато го прочете — трябва да се осмеля да му призная цялата истина.

Единадесета глава

Джон Грей отива в Лондон

И каква беше цялата истина? Когато си каза, че трябва да признае цялата истина на своя годеник, Алис Вавасор имаше предвид, че възнамерява да развали годежа. Тя признаваше, че онова, което имаше да му казва, не бе съвместимо с любовта и съвършената вярност, които дължеше на мъжа, за когото бе обещала да се венчае. Но това наистина ли бе така? Тя не бе изневерила в любовта си към него. Сърцето й не се бе насочило отново към необуздания й братовчед. Чувстваше се принудена да се раздели с Джон Грей, но никога нямаше да се омъжи за Джордж Вавасор. Алис поне петдесет пъти се увери в това за двата дни, които имаше на разположение. Дори стигна по-далече и обяви пред себе си, че ако се откаже от този брак, който от няколко месеца бе считан за решен от нея и от всичките й приятели, значи никога нямаше да се омъжи.

Казват, че бракът е важно нещо, което трябва да бъде внимателно обмислено и младоженците често биват предупреждавани, че много хора се женят прибързано и после съжаляват за това. Но истината е, че не съм сигурен дали хората не обмислят браковете си прекалено внимателно. И не съм убеден, че няма такива, които съжаляват за браковете си въпреки това, че са ги обмислили много внимателно. Несъмнено има такива, които съжаляват, но съм склонен да вярвам, че повечето мъже и жени приемат съдбата си и подобно на птиците, се подчиняват на природните закони, когато се женят и браковете им могат да бъдат описани като задоволителни, поне през повечето време. Тези хора чувстват вътрешното убеждение, че Провидението, дори да не е взело най-доброто възможно решение, със сигурност е взело по-добро решение, отколкото биха взели самите те, колкото и внимателно да са обмислили въпроса. Според мен една жена не би могла да си намери добър съпруг, разчитайки единствено на собствените си разсъдливост и вкус, по същия начин, както не би могла да добави два лакътя към ръста си. Но като цяло съпрузите в тази страна са достатъчно добри, както мъжете, така и голяма част от жените, и според мен бракът не изисква толкова много размишления, колкото хората си мислят.

Сигурен съм, че Алис Вавасор бе прекарала твърде много време, разсъждавайки над своя брак. Бе разсъждавала толкова дълго, че в мислите й се бяха появили съмнения, които дори любовта й не бе съумяла да разсее. Признавам, че е редно жената да обича мъжа, за когото възнамерява да се омъжи. Но любовта обикновено идва лесно. Въпреки всичките си съмнения, Алис никога не се усъмни в любовта си към господин Грей, нито в неговия характер, неговия нрав или неговите възможности. Но бе прекарала толкова много време в размишления, че постепенно в главата й се бе родила една неясна идея за важността на собствения й живот. Какво трябва да прави една жена със своя живот? Около Алис се бяха скупчили тълпа умни жени, които бяха започнали да й задават този въпрос, без да знаят неговия отговор. Да се влюбиш, да се омъжиш, да си родиш две деца и да живееш щастливо до края на дните си. Твърдя, че в този отговор има точно толкова мъдрост, колкото във всеки друг, който може да бъде даден, а може би и повече. Съветите, които той съдържа, не могат винаги да бъдат следвани дословно, разбира се, но същото може да бъде казано и за съветите на ятото умни жени, задали въпроса.

Животът на една жена е важен за нея, също както животът на един мъж е важен за него, но тази важност не се изчерпва с това какво ще направи жената със своя живот. Главното нещо, което тя трябва да има предвид, е начинът, по който това нещо ще бъде направено. За младия мъж, навлизащ в живота, е важно да реши дали ще прави шапки или обувки, но има едно друго решение, което е два пъти по-важно: дали ще прави хубави или лоши обувки. При жената е същото: ако тя осъзнава необходимостта от истинност и почтеност в своя живот, не мисля, че ще си задава много въпроси относно това какво ще прави с него.

Алис Вавасор постоянно си задаваше този въпрос и постепенно в главата й се бе зародила неясната идея, че трябва да направи нещо с живота си — нещо повече от това да се омъжи и да има две деца. Само ако знаеше какво бе това нещо. Сърцето й се бе изпълнило, или по-скоро братовчедите й го бяха изпълнили, с неопределени копнежи, които я правеха неспокойна, но без да й дават храна за размисъл. Когато си казваше, че няма да има възможност за изява в онзи живот с господин Грей в Кеймбриджшир, който я чакаше, тя не знаеше какво точно има предвид под „изява“. Ако някой я бе обвинил в това, че се страхува да изостави лондонското виеше общество, тя щеше да посочи, че много рядко взима участие в него и още по-рядко се наслаждава на това участие. Ако някой й бе прошепнал, че иска да остане близо до лондонските магазини, тя щеше да порицае този човек. Ако някой бе изказал предположението, че има нужда от непрестанния градски шум, за да бъде щастлива, тя щеше да обяви, че двамата с баща й са избрали да живеят на най-тихата лондонска улица, именно за да не чува този шум. Но въпреки това си казваше, че ще полудее от скука в провинциалната тишина на Кеймбриджшир.

Когато успяваше да намери отговор на въпроса какво да прави с живота си, или по-скоро какво би искала да направи с него, ако бе свободна, този отговор обикновено беше политически. Не беше толкова модерна, че да мисли, че жените можеха да бъдат адвокати и доктори или да иска тази привилегия за себе си, но несъмнено копнееше за някаква непряка политическа изява. Струва ми се, че би й харесало да бъде съпругата на водач на радикалната опозиция, във времена, когато подобни мъже биваха изпращани в затвора, и да отговаря на писмата, адресирани до него, докато самият той лежи в Тауър[26]. Щеше да му носи отговорите при посещенията си и щеше да предприема дълги пътувания на север без пари, ако се наложеше. Щеше да й хареса да бъде заобиколена от ревностни активисти, както мъже, така и жени, които говорят за „каузата“ и поддържат пламъците на политическия огън, бушуващ в сърцето й. Но в момента тя нямаше кауза. Политическите пристрастия на баща й бяха съвсем умерени. Лейди Маклауд беше крайно консервативна. Кейт Вавасор изпитваше симпатии към радикалите, но само защото брат й бе привърженик на тази партия. А по време на едногодишната любовна афера между Джордж и Алис, Джордж се бе показал като отявлен консерватор. Бе станал радикал едва след като се бе скарал с дядо си. В момента възгледите му наистина бяха много модерни и Алис чувстваше, че би могла да ги сподели. Но каква щеше да бъде ползата от тези модерни възгледи в Кеймбриджшир? Джон Грей не се интересуваше от политика. Имаше недвусмислено мнение за начина, по който Август се бе отнесъл с римския сенат и дори бе обсъдил с Алис поведението на жирондинците по времето на Робеспиер, но не проявяваше никаква загриженост за Манчестър и неговите проблеми и бе обявил, че не би приел място в Камарата на общините, дори ако му го предложеха безплатно. Какъв политически ентусиазъм би могла да поддържа Алис в Кеймбриджшир с такъв събеседник?

Тя мислеше твърде много за това и бе прекалено разсъдлива в опитите си да изчисли какви шансове имаше да бъде щастлива. Но несъмнено заслужаваше похвала за това, че бе също толкова усърдна в опитите си да изчисли неговите шансове за щастие.

„Не се интересувам от римския сенат — казваше си тя. — Не се интересувам от жирондинците. За какво ще си говорим ден след ден и нощ след нощ, когато останем напълно сами?“

Няма съмнение, че пътуването до Швейцария в компанията на братовчед й се бе отразило върху начина, по който разсъждаваше и бе направило тези мисли още по-натрапчиви. Но любовта към братовчед й не бе припламнала отново. И бе напълно сигурна, че не би могла отново да го заобича. Той бе обидил любовта й и въпреки че тя му бе простила и го бе приела обратно в своя кръг от приятели, никога пак нямаше да почувства онази страст, която всяка жена има предвид, когато признава, че е влюбена. Що се отнасяше до това, между нея и Джордж Вавасор всичко бе приключило. Но между тях все пак бяха припламнали някакви чувства по време на пътешествието в Швейцария и Алис се боеше, че те щяха да й липсват, когато се установеше в Недъркоутс. Завиждаше на Кейт. Тя можеше, като негова сестра, да се прикрепи към политическата му кариера и да извлече от нея онова вълнение, което Алис искаше за себе си. Да, тя не можеше да обикне братовчед си и не можеше да се омъжи за него, но с най-голямо удоволствие би играла ролята на негова втора сестра, ако това не бе крайно неуместно, харчейки парите си в помощ на парламентарната му кариера, точно като Кейт, и поверявайки собствената си кариера на неговите грижи. Не обичаше братовчед си, но все още вярваше в него — с убеденост, която той несъмнено не заслужаваше.

Крайният срок наближаваше, а Алис ставаше все по-сигурна какво трябваше да направи. Смяташе да каже на господин Грей, че не е достойна да бъде негова жена и да го помоли да й прости и да я освободи. Беше убедена, че щеше да бъде свободна в мига, в който кажеше онова, което си бе наумила. Успехът й зависеше от това дали щеше да го каже с достатъчно решимост, така че съсредоточи всичките си усилия в това да изгради тази решимост в себе си. В един момент се замисли дали да не признае всичко на баща си и да го помоли той да говори с господин Грей, но Алис знаеше, че баща й нямаше нито да разбере, нито да одобри решението й. Щеше да я засипе със сурови и неловки думи, които щяха да й бъдат спестени, ако успееше да реши въпроса преди той да научи. Отказа се и от идеята да пише на Кейт, чиито писма напоследък бяха пълни с подигравки по адрес на госпожа Гринаул. Щеше да каже на Кейт веднага след като въпросът бе решен, но не преди това. Беше напълно сигурна, че Кейт щеше да я подкрепи.

Двата дни минаха неусетно и скоро дойде мигът, когато Джон Грей щеше да пристигне. Минутната стрелка на часовника в дневната посочи кръглия час и сърцето на Алис започна да бие със сила, която не можеше да бъда овладяна. Нещото, което смяташе да направи, изведнъж придоби много по-големи измерения отпреди. Осъзна, че възнамерява да извърши крещяща несправедливост, но вече бе твърде късно, за да се откаже. Не можеше да се принуди да размисли просто ей така. Вярваше, че никога не би си простила подобна слабост. Но въпреки това знаеше, че се кани да извърши нещо чудовищно. Когато най-накрая на вратата се почука, тя цялата се разтрепери и дори се уплаши, че няма да може да говори с него. Беше ли възможно неизбежното да бъде отложено с още няколко минути? Не, позна стъпките му по стълбите и в следващия миг той вече беше в стаята.

— Скъпа моя — рече господин Грей и тръгна към нея.

Както винаги усмивката му беше мила и любяща, а тонът на гласа му бе мъжествен, топъл и добронамерен. Докато прекосяваше стаята, Алис си помисли, че всяка жена би се гордяла с такъв съпруг. Беше висок и много красив, с кестенява коса, ярки сини очи и уста като на бог. Именно тази уста караше Алис да се страхува от него, защото бе твърде съвършена. Все още бе облечен в сутрешните си дрехи, но той винаги изглеждаше добре облечен, независимо от това какво носеше.

— Скъпа моя — повтори господин Грей, прекосявайки стаята.

И преди да може да спре него или себе си, той я бе прегърнал и я целуваше.

Грей не заговори веднага за писмото. Сложи я на дивана и седна до нея, след което се вгледа влюбено в очите й, но не за да анализира какво не бе наред с нея, а сякаш бе решил да се наслади докрай на привилегията си на неин любим. В държанието му нямаше укор, поне засега. И не изглеждаше така, сякаш имаше причина да се тревожи за нея. Няколко минути седяха в мълчание, като през това време Алис събираше куража да проговори. Сърцето й бе спряло да препуска и тя бе решена на всичко да каже онова, което си бе наумила.

— Въпреки че се радвам да те видя — промълви най-накрая, — съжалявам, че писмото ми те е накарало да предприемеш това пътуване.

— Накарало! — отвърна той. — Вече би трябвало да знаеш, че нямам нищо против да идвам тук. Нямам толкова много работа в Недъркоутс, за да считам пътуванията си до Лондон за неприятно задължение, особено, при положение че идвам да те видя. Приятно ли си изкарахте в Швейцария?

— Да, беше много приятно.

Алис произнесе това с тона на човек, който очевидно не мисли за отговора, който дава.

— И Кейт вече замина?

— Да, в момента е с леля си на крайбрежието.

— Така разбрах и аз. А братовчед ти Джордж?

— Рядко съм наясно с неговите планове. Може да е в града, но не съм го виждала откакто се върнахме.

— Ах, винаги е така с приятелите, които живеят в Лондон. Освен ако обстоятелствата не ги съберат, разстоянието между тях всъщност е по-голямо, отколкото ако живееха на петдесет мили един от друг в провинцията. Все пак е успял да се справи с багажа ви, без да го изгуби?

— По-скоро попитай дали ние сме изгубили неговия багаж. Но, Джон, ти дойде така неочаквано в Лондон. Защо го направи? За да говориш с мен за писмото ми, нали?

— Да, това е причината.

— Много мислих за това, което ти написах. Наистина много. И стигнах до заключението, че двамата с теб трябва да…

— Спри, Алис. Спри за малко, любов моя. Не говори прибързано. Искаш ли да ти кажа до какво заключение достигнах аз, размишлявайки върху твоето писмо?

— Да, кажи ми, щом смяташ, че трябва да го направиш.

— Може би така ще бъде по-добре. Достигнах до заключението, любов моя, че по време на пътуването ти е било казано или направено нещо, или дори само помислено нещо, което те е накарало да изпаднеш в меланхолия и да изпиташ онази несъществена и неопределена носталгия по миналото, която всички хора усещат в определени моменти от живота си. Малцина от нас не изпитват, поне от време на време, онази нелогична тъга, която, ако не бъде разсеяна веднага, води до лудост и самоунищожение. Добре познавах това чувство, преди да те срещна, но оттогава съм изпълнен с надеждата, че някой ден ще заживееш в дома ми и тази надежда напълно го прогони от сърцето ми. Поне в това съм по-силен от теб. Не говори под влиянието на тази тъга, мила моя, преди да си се опитала да я прогониш от сърцето си.

— Опитах се и не успях.

— Опитай отново, Алис. Тя е много упорита и не се дава лесно, тъй като не принадлежи нито на небето, нито на земята. Не ми казвай думите, които си си наумила да ми кажеш, преди да си влязла в мъжка битка с нея. Мисля, че се досещам какви щяха да бъдат тези думи. Ако ме обичаш, не бива да ги изговаряш. Ако не ме обичаш…

— Ако не те обичам, значи не обичам никого на този свят.

— Вярвам ти. Вярвам ти така, както вярвам в собствената си любов към теб. Вярвам безрезервно в любовта ти, Алис. Знам, че ме обичаш. Вярвам, че мога да чета мислите ти. Кажи ми, че мога да се върна в Кеймбриджшир и оттам отново да изложа аргументите си за ранна сватба. Не смятам да търся скрит смисъл в думите ти!

Тя седеше и мълчаливо се взираше в лицето му. Не беше променила мнението си, но след тези негови думи, не знаеше как да обяви решението си. В държанието му имаше нещо, което я бе изпълнило с благоговение и бе накарало сърцето й да омекне.

— Кажи ми — продължи той, че утре сутринта ще мога отново да те видя и ще бъдеш все така тиха и прекрасна, а утре вечерта ще мога да се отправя към вкъщи с леко сърце. Кажи ми тези неща и няма да те моля за нищо друго.

— Не, не мога да направя това — отвърна Алис.

Господин Грей никога преди не я бе чувал да говори с такъв остър тон.

— Нима меланхолията е твърде силен противник за теб? — рече той с усмивка, след което взе ръката й. Тя не направи опит да я дръпне, но бе странно скована и въпреки че седеше съвсем близо до него, гледаше право напред. — Още не си влязла в схватка с нея. И двамата знаем, че тя е труден и коварен противник. Противник, който кара хората да бъдат изключително жестоки. Алис! Алис! Алис! Опитай се да мислиш за тези неща така, сякаш става дума за друг човек. Ако ставаше дума за твоя приятелка, какво щеше да я посъветваш?

— Щях да я посъветвам да каже на своя възлюбен, ако той е благороден, мил и добър мъж, че не счита себе си за достойна да бъде негова съпруга. После щях да я посъветвам да го помоли за прошка на колене.

Докато говореше, тя падна на колене пред него и се взря нагоре в лицето му с такава тъга и разкаяние, че той почти се разколеба.

Но господин Грей имаше причина да бъде непоколебим и да не й отстъпва нищо. Бе решил да възприема всяко нещо, което Алис му кажеше, като халюцинация на едно болно въображение. Беше си втълпил, че тя е болна и единственият лек за това, което я мъчеше, бе промяна в начина й на живот. Можеше да го отпраща колкото си искаше. Той много добре знаеше, че точно това бе намерението й. Но нямаше да допусне да му каже нещо, което да опропасти плановете им. Бе решил да се отнася с нея така, както един любящ съпруг би се отнесъл с жена си, ако тя внезапно се разболее от меланхолия и обяви, че не иска повече да живее с него. Що се отнасяше до това дали трябваше да приеме думите й като отритване, той по-скоро би преместил овощните дървета от южната стена, защото слънцето понякога грее от север. Не би се отнесъл толкова лекомислено нито към своите интереси, нито към нейните.

— Ами ако съпругът не приеме това извинение, Алис? Аз не бих го приел. Ти си моя съпруга, моя любима, моя половинка, моя избраница. Ти си всичко, което има стойност за мен на този свят, мое съкровище и моя утеха, мое щастие и моя мечта за нещо по-добро, което ме чака по-нататък. Нима мислиш, че ще допусна да ми се изплъзнеш по този начин? Не, любов моя. Ако си болна, ще изчакам да оздравееш и ако ми позволиш, ще бъда твой болногледач.

— Не съм болна.

— Не страдаш от болест, която може да бъде назована по име. Не те втриса и не те боли глава, но въпреки това си болна. Помисли за всичко, случило се между нас. Възможно ли е човек, който не е болен, да иска да сложи край на всичко това без основателна причина?

— Ти отказваш да изслушаш моите причини…

Тя все още бе на колене пред него, взирайки се нагоре в лицето му.

— Ще ги изслушам, но само ако се отнасят за неща, които са мои недостатъци.

— Не, не, не!

— Тогава няма да ги изслушам. Моя работа е да откривам недостатъци в теб и когато открия такива, ще дойда и ще ти се оплача. Скъпа Алис, иска ми се да знаеше колко много копнея за теб.

Той докосна главата й с ръка с намерението да я помилва, но Алис не можеше да допусне това, така че бавно се надигна и застана в центъра на стаята с ръка на масата.

— Господин Грей… — започна тя.

— Това, че се обръщаш към мен по този начин, е част от твоята болест.

— Господин Грей — продължи тя, — мога само да се надявам, че ще се вслушате в онова, което ви казвам.

— О, но аз няма да го направя. Определено няма да го направя, ако то противоречи на моите интереси.

— Мисля за вашите интереси. Наистина мисля за тях. Поне толкова, колкото за своите. Напълно съм сигурна, че не бих могла да ви направя щастлива като ваша жена. Напълно съм сигурна и вярвам, че имам право, въпреки всичко, да ви помоля за прошка и да поискам от вас да развалите нашия годеж.

— Не, Алис, не. Никога няма да получиш съгласието ми. Не мога да ти опиша с какво удовлетворение бих се оженил за теб още утре, още следващия месец, още по-следващия. Но щом това е невъзможно, ще изчакам. Нищо, освен брака ти с друг мъж, не би могло да ме убеди.

— Не мога да те убедя по този начин — отвърна тя с усмивка.

— Не можеш да ме убедиш по друг. Предполагам, че още не си говорила с баща си за това?

— Още не.

— Не го прави, поне засега. Възможно е да се наложи да върнеш думите си назад. Вярвам, че ще признаеш това.

— Не, не е възможно.

— Дай ни шанс — както на мен, така и на себе си. Не виждам нищо лошо в това. Днес няма да те питам какви са твоите причини, Алис. Дори няма да ги изслушам, защото не вярвам, че още дълго ще продължат да ти оказват влияние. Все още ли смяташ да заминеш за Челтнъм?

— Още не съм решила нищо.

— Ако бях на твое място, щях да замина. Струва ми се, че промяната ще ти се отрази добре.

— Да, отнасяш се с мен така, сякаш съм донякъде лекомислена и донякъде луда, но това не е така. Промяната, за която говориш, трябва да бъде в моя характер. И в твоя.

Той поклати глава, но продължаваше да се усмихва. Имаше нещо в непоклатимата увереност на държанието му, което почти я накара да му се ядоса. Сякаш беше толкова убеден в превъзходството си над нея, че можеше да се отнася към всяко нейно решение като към детски каприз. И въпреки че говореше прочувствено за любовта си и за желанието си да заживеят заедно, той сдържаше емоциите си прекалено добре и не показа никаква тъга, когато разбра за решението й. Алис не се съмняваше в любовта му, но вярваше, че той бе господар на тази любов, както бе господар на всичко останало, и раздялата им нямаше да му причини безутешна тъга. В това отношение тя бе подценила неговия характер. Ако го бе познавала малко по-добре, щеше да знае, че тази раздяла щеше да го бележи до гроб. Ако приемеше решението й, той щеше да се върне вкъщи и още на следващия ден да се зарови в книгите си, но никога повече нямаше да може да се разхожда сред цветята в градината с леко сърце. Той бе силен и верен мъж, но може би прекалено уверен в собствените си възможности. Все пак тези възможности бяха много големи. Алис често си бе казвала: „Той е съвършен! Ох, само ако не беше толкова съвършен!“

Господин Грей си тръгна скоро след тази последна размяна на думи.

— Може би — рече той и задържа ръката й малко по-дълго на раздяла, — може би по-добре да не идвам утре.

— Да, по-добре не идвай.

— Съветвам те да не казваш на баща си и съм сигурен, че ще се замислиш, преди да го направиш. Но ако все пак му кажеш, искам да ме уведомиш.

— Защо?

— Защото в такъв случай и аз трябва да говоря с него. Бог да те благослови, Алис! Бог да те благослови, скъпа моя Алис!

След това той си тръгна, а тя дълго време седя неподвижно на дивана, докато не чу стъпките на баща си по стълбите.

— Алис? Още не си си легнала?

— Още не съм, татко.

— Виждам, че Джон Грей е бил тук. Забравил е бастуна си в антрето. Бих го познал сред хиляда други.

— Да, беше тук.

— Алис, какво има?

— Нищо, татко.

— Не се е държал лошо с теб, нали?

— Ни най-малко. Той никога не се държи лошо. Няма никакви недостатъци. Нито един.

— Да разбирам ли, че именно това те измъчва? Грей е прекалено добър. Е, аз винаги съм смятал така. Но това е хубав недостатък.

— Не е недостатък, татко. Други мъже имат недостатъци, но не и той. Но вече се прозявам и съм изморена. Ще си лягам.

— Ще идва ли утре?

— Не. Заминава за Недъркоутс рано сутринта. Лека нощ, татко.

Докато вървеше към спалнята си, господин Вавасор се чудеше какво се бе случило между дъщеря му и нейния любим. „Не знам как ще го търпи — рече си той. — Толкова е надут. Никога няма да забравя как стана за смях, говорейки за Чарлс Кембъл.“

Преди да си легне, Алис седна и написа писмо до братовчедка си Кейт.

Дванадесета глава

Господин Джордж Вавасор вкъщи

Би било несправедливо да се каже, че Джордж Вавасор бе негостоприемен мъж, при положение че имаше навика от време на време да гощава приятелите си в Гринуич, Ричмонд и други подобни места, а понякога ги канеше на вечеря в клуба си. Но никога не канеше хора на закуска, обяд или вечеря под собствения си покрив. През един кратък период, когато все още продаваше вино и живееше в красиво жилище над фирмения си офис на улица „Ню Бърлингтън“, той бе организирал пиршества за настоящи и потенциални клиенти, но тази отговорност не му се бе оказала по вкуса и скоро я бе прехвърлил на един от другите партньори. Оттогава живееше на квартира в края на улица „Сесил“, в един тих район близо до реката и далече от улица „Странд“. Там разполагаше с две най-обикновени стаи на първия етаж и рядко посрещаше гости. Той рядко посрещаше гости по принцип. От време на време някой случаен човек се отбиваше и прекарваше час или два при него, но тези посещения обикновено бяха свързани с работата му. Дори най-близките му приятели не можеха да бъдат видени да се хранят там. Тази квартира бе негово лично убежище и всъщност много малко хора знаеха за нейното съществуване.

Ако това бе възможно, той би предпочел никой да не знае адреса му. Чудя се дали е имал конкретна причина за тази странност. Може би в начина му на живот имаше нещо, което налагаше подобна потайност. Във всеки случай винаги бе живял така, сякаш в някой момент потайността може да се окаже полезна. Когато излизаше вечер, той имаше навика да се облича така, че почти никой да не може да го разпознае. Съседите му дори не знаеха, че има роднини, а повечето му роднини не знаеха, че има квартира на улица „Сесил“. Дори Кейт не бе стъпвала там и адресираше всичките си писма до офиса или клуба му. Той бе мъж, който не обичаше да отговаря на лични въпроси. Ако го бе нямало цял месец и приятелите му го попитаха къде е бил, той винаги отговаряше уклончиво или изобщо не отговаряше. Има много мъже, за които всичко се знае — какво притежават, къде живеят, къде ходят, с колко пари разполагат и как ги харчат. Но има други, за които нищо не се знае и Джордж Вавасор бе именно от тях. Лично аз предпочитам онези мъже, които говорят открито за себе си. Бърборенето може и да е слабост, но според мен потайността е порок.

Вавасор имаше и втора квартира в Оксфордшир, но двете жилища дори не знаеха едно за друго. Той имаше и трето, съвсем скрито от света, за което никога не говореше. Понякога говореше за квартирата в Оксфордшир, но само пред приятелите си и винаги съвсем уклончиво. Когато се озовеше сред ловци, той говореше за двата коня, които имаше в Робъри и казваше, че още не е смогнал да си набави достатъчно жребци, за да си направи конюшня, и най-вероятно никога няма да успее. Все пак посочваше, че в Робъри има два посредствени коня, които са за продан. И конете на Вавасор често се продаваха. Когато той ги яздеше, те винаги се представяха отлично и хората се надпреварваха да ги купуват. И въпреки че споменаваше само два и може би през лятото не държеше повече, той винаги разполагаше с коне, когато бе в провинцията. Човек дори не можеше да си представи, че Джордж Вавасор ще пропусне да отиде на лов, защото няма кон. Той разполагаше и с един верен прислужник в Робъри: възстар коняр с две малки сиви очички под рунтавите си вежди, които сякаш виждаха през вратата на конюшнята. Джордж и Бат Смидърс често водеха дълги разговори до вратата на конюшнята, която се намираше в самото дъно на двора на ловния хан в Робъри. Бат смяташе, че господарят му е изцяло посветен на конете, но често се чудеше защо той не прекарва повече време в Оксфордшир. Бат не знаеше нищо друго за живота на своя господар. Можеше да цитира адреса на неговия клуб в Лондон, но не знаеше никой друг адрес.

Въпреки че частните квартири на Вавасор се пазеха в тайна, той се бе постарал да ги обзаведе както подобава. Мебелите в дневната бяха от много високо качество, а книгите по лавиците бяха с кожени подвързии и позлатени заглавия. Мастилницата, преспапието и кутията за пликове на бюрото му бяха много красиви. На една от стените висеше един-единствен прекрасен женски портрет. Вавасор бе заделил специално място за пистолетите си, друго за рапирите си и трето за камшиците си. Това бе съвършената ергенска стая и човек веднага щеше да забележи, съдейки по местоположението на единствения фотьойл, че тя не бе предназначена за повече от един човек. Една неделя през септември Вавасор седеше на този фотьойл и се наслаждаваше на късната си закуска, когато повечето хора бяха избягали от Лондон. Четеше писмо, което току-що му бяха донесли от клуба. Подателят бе сестра му Кейт, но дори тя не се ползваше с привилегията да адресира писмата си до частното му жилище. Изчете го много набързо, след което го захвърли настрани, сякаш съдържанието бе маловажно. Но продължаваше да държи плика в ръка. Истината беше, че писмото бе много важно и го накара да се замисли дълбоко.

— Ако изобщо го направя — промърмори той, — ще бъде преди всичко с целта да го лиша от съпруга.

Читателят едва ли има нужда да бъде подсещан, че Вавасор говореше за Джон Грей. В своето писмо Кейт убеждаваше брат си да поднови връзката си с Алис. И Вавасор бе склонен да я поднови и щеше незабавно да го направи, ако все още бе сигурен в любовта на своята братовчедка. Всъщност той вече бе направил опит да поднови връзката им в Базел. Неведнъж бе казвал на Кейт, че състоянието на Алис не е голямо и че красотата й бе започнала да залязва и несъмнено щеше да повтори тези възражения пред сестра си и да се престори, че не е склонен да се вслуша в нейния съвет. Нямаше навика да показва картите си на другите играчи. Но истината е, че много искаше да спечели ръката на Алис за втори път. Колко скоро след това щеше да се ожени за нея беше друг въпрос.

Може би не копнееше за красотата на Алис. Може би не копнееше само за парите й. Все пак я намираше за изключително красива и чудесно съзнаваше, че парите й щяха да му бъдат от полза. Но ми се струва, че той бе напълно честен пред себе си и онова, което щеше да му достави най-голямо удоволствие, бе да лиши господин Грей от съпруга. Едно време Алис бе държала неговата ръка и се бе взирала влюбено в неговите очи и в сърцето му имаше достатъчно човешка слабост, за да изпитва горчивина при мисълта, че сега обичаше друг. Когато тя го бе напуснала, той бе признал, че вината е негова и след като се бе сгодила за господин Грей, той я бе поздравил и заявил, по своя искрен и непринуден начин, че тя е била права, но това не означаваше, че не чувства болка при мисълта, че именно Джон Грей бе нейният избраник. Когато се бе запознал с този мъж, той го бе похвалил на сестра си, казвайки, че е многостранно развит човек, джентълмен и учен. Но това не означаваше, че не го бе намразил от първия миг, в който го бе зърнал. Омразата бе почти простима при тези обстоятелства. Но Джордж Вавасор имаше навика да добавя злосторство към своята омраза. Не можеше да ненавижда някого, без да му се иска да му причини някаква злина. В момента, докато се излежаваше във фотьойла си, той си мислеше, че може би иска да се ожени за братовчедка си Алис, но бе напълно сигурен в това, че иска да бъде човекът, сложил край на брака между Алис и Джон Грей.

Кейт бе изневерила на своята приятелка, тъй като бе изпратила на брат си писмото, споменато в предишната глава, което Алис й бе написала след онзи разговор на улица „Кралица Ан“. Всъщност му бе изпратила половината писмо и бе задържала другата половина, с онази резервираност, типична за жените. Алис си бе казала, че може да разчита на съчувствието на братовчедка си и бе изляла цялата си душа по въпроса, както имаше навика да прави, когато пишеше на Кейт.

„Но трябва да разбереш — пишеше тя, — че нищо, което му казах, не му повлия. Бях решила да му докажа, че между нас всичко е свършено, но се провалих. Думите ми изневериха, а той започна да ми говори така, сякаш съм дете. Каза ми, че съм болна и заблудена и ми препоръча да сменя обстановката. Докато ми говореше по този начин, аз осъзнах, че напълно заслужавам да се отнася така с мен, но в същото време почувствах, че не е подходящ съпруг за мен и никога няма да бъде, защото ме превъзхожда във всичко. Въпреки че така и не успях да го накарам да разбере това, всяка секунда, която прекарахме заедно, още повече засилваше решимостта ми.“

Вавасор отново и отново четеше писмото на Алис до Кейт, въпреки че бе захвърлил настрани другото, написано от сестра му, което беше много по-дълго. Нямаше какво да научи от него. Знаеше как трябва да изиграе картите си не по-зле от Кейт, особено, при положение че бе успял да надникне в мислите на Алис. „Тя никога няма да се омъжи за него, каза си той. И е напълно права. Той ще я превърне в домакиня на имението му — порядъчна и уважавана, но просто една домакиня. А аз… ами всъщност не знам в какво бих я превърнал аз. И не мога да си представя, че някога ще се оженя.“

След това хвърли писмото й върху това на Кейт и се върна към вестника и пурата си.

Два часа по-късно той все още бе по халат и все още се излежаваше във фотьойла, когато прислужницата на квартирата му съобщи, че е пристигнал джентълмен, който иска да го види. Вавасор не разполагаше със собствени слуги, ако не броим онзи дискретен коняр в Бичестър. Той имаше правило, според което чуждите прислужници бяха по-евтини и надеждни от собствените. Дори в Бичестър съдържателят на странноприемницата трябваше да се грижи за нуждите му, като после включваше това в сметката му. И трябва да бъде посочено, че Джордж Вавасор не беше сибарит[27]. Не смяташе, че бе невъзможно да обуваш сам панталоните си без помощта на слуга, който да държи крачолите. По правило личният прислужник научава много за навиците на господаря си и затова Джордж нямаше личен прислужник.

— Джентълмен! — рече той на момичето. — Този джентълмен прилича ли на съдържател на хан?

— Ами да, струва ми се, че прилича — отвърна момичето.

— Тогава го покани да се качи — каза Джордж.

Джентълменът наистина беше съдържател на хан. Вавасор трябваше да узнае самоличността на всеки свой посетител, преди да го приеме. Това бе господин Граймс от „Красивия мъж“ — таверна на улица „Бромптън Роуд“. Бяха се уговорили да се видят, за да обсъдят няколко политически въпроса. Господин Граймс бе от онези мъже, които знаят, че бизнесът си е бизнес, а това го правеше много влиятелен човек. За него политиката беше бизнес. Бизнес бяха и бирата, конете за омнибуси и чуждестранните вина, като имаше значителен опит именно в производството на вина. Господин Вавасор нямаше против да разкрива местоположението на тайната си квартира на хора като него, мислещи само за бизнес. И сега, когато лондонските безделници бяха или на църква, или все още в леглото, господин Граймс бе дошъл в уречения час, за да обсъди няколко политически въпроса с наскоро отхвърления кандидат за парламент от район Челси.

Както вече посочих, Вавасор беше загубил изборите и мъжът, който го бе победил, вече е изкарал първата си сесия в парламента. Щеше да има честта да изкара още една, след което този славен за него период, за който според слуховете платил почти шест хиляди лири, щеше да свърши. Но можеше да бъде избран пак, разбира се, може би за пълния период от шест сесии. И по тази причина настояваше следващите избори да бъдат по-евтини. Господин Граймс бе против тази икономичност и днес бе дошъл да говори с Джордж Вавасор на улица „Сесил“, за да изрази категоричното си несъгласие е тази идея. Несъмнено господин Граймс подкрепяше завръщането на господин Вавасор и щеше да направи всичко по силите си, за да предотврати преизбирането на младия лорд Килфенора, чийто баща, маркизът на Бунрати, бе раздал онези шест хиляди лири на гласоподавателите на Челси, но основната му цел бе да гарантира, че ще бъдат изхарчени някакви пари.

— Не мисля само за себе си — рече той на един близък приятел. — Не получавам кой знае какво в замяна. Понякога не получавам нищо. Може би сметка, която не трябва да платя веднага. Но искам да запазя играта. Ако играта изчезне, тя никога няма да се върне — никога! Тогава на кого ще му пука за изборите? Всеки би могъл да се кандидатира и да бъде избран, без да играе играта!

И така, господин Граймс бе дошъл в квартирата на Джордж Вавасор, за да запази играта.

— Как сте тази сутрин, господин Граймс? — попита Джордж. — Седнете, господин Граймс. Ако всички хора бяха точни като вас, светът щеше да се върти като часовников механизъм, не мислите ли?

— Бизнесът си е бизнес, господин Вавасор — отвърна ханджията, след като бе поздравил своя домакин и бе седнал на стола с престорена скромност. — Това е моята максима. Ако не се придържах към нея, нямаше да имам нищо. Не че сега имам кой знае какво. Времената са тежки, господин Вавасор.

— Разбира се, че са тежки. Винаги са тежки. За какво е Дяволът, ако не за да прави времената тежки? Но не съм очаквал и ханджиите да започнат да се оплакват.

— Бог да ви поживи, господин Вавасор! Струва ми се, че от всички хора, които страдат, ние страдаме най-много. Каква е ползата от това да точиш бира, при положение че колкото повече точиш, толкова по-малко пари изкарваш? Вчера беше събота и източихме 3.19 фунта. И според вас колко ще излезе това, когато пивоварят го сметне? Почти нищо. Знаете това много добре.

— Кълна се, че не го знам. Но знам, че никой не продава бира, без да изкарва пари от това.

— Бог да ви поживи, господин Вавасор! Ако продавах само бира, нямаше да имам покрив над главата си. Точно така е. Тази къща, която имам, всъщност принадлежи на хората на Мю[28]. Те се справят много добре, нали, господин Вавасор? Изкарват много пари. Задължен съм да купувам тяхната бира. И защо не, щом и къщата е тяхна? Но ако я продавам такава, каквато я получавам, ще изкарвам по половин пени на галон. Точно така е.

— Но вие не я продавате такава, каквато я получавате. Разреждате я.

— Разбира се, че го правим. Няма да ви лъжа, господин Вавасор. Знаете, даже и по-добре от мен, как стоят нещата. Има много начини да продаваш бира. Но какъв е смисълът, когато в „Кадоган Армс“ изкарват по четири-пет лири на ден от своя противен бълвоч, а аз не мога да изкарам повече или дори толкова, продавайки хубава и силна английска бира? Разбира се, че я разреждам! Отдавна научих, че колкото по-отровен алкохол продаваш, толкова повече хората го харесват!

Господин Граймс беше набит и не особено висок мъж, с червендалесто лице и големи изпъкнали очи. Несъмнено се вместваше в популярната представа за типичен английски ханджия. Но дрехите му изобщо не подхождаха на това описание. Носеше черен фрак, който му стоеше доста свободно, черна жилетка и черни панталони. Освен това държеше черен цилиндър в ръцете си. Не само бричовете и високите ботуши бяха изчезнали от тоалета на ханджията, но и дългата, пъстра жилетка и копринената кърпичка на точки около врата. Напоследък се обличаха като министри в сянка или погребални агенти, въпреки че в зачервените им бузи все още имаше нещо, което напомняше за кранове и тирбушони.

Господин Граймс тъкмо бе престанал да се оплаква от съдбата си, когато отново чуха звънеца.

— Това трябва да е Скръби — рече Джордж Вавасор, — така че можем да минем по същество.

Тринадесета глава

Господин Граймс получава своите пари

Прислужницата обяви, че е дошъл „още един джентълмен“, след което господин Скръби влезе в стаята, в която седяха Джордж Вавасор и Господин Граймс, съдържателят на таверна „Красивия мъж“ на улица „Бромптън Роуд“. Господин Скръби беше адвокат от улица „Грейт Марлборо“ и се предполагаше, че разбира от избори. Бе се отбил, с цел да размени няколко думи е господин Граймс, както за предстоящите избори в Челси, така и за предишните такива. Тези думи щяха да бъдат казани в присъствието на господин Вавасор, който живо се интересуваше от тях. Според мен е напълно възможно господин Скръби и господин Граймс да са си разменяли думи по тази тема и преди, най-вероятно зад гърба на господин Вавасор. Но дори това да е било така, не съм готов да заявя, че господин Вавасор е бил подведен от техните машинации.

Двамата мъже се поздравиха много учтиво, като адвокатът излъчваше високомерна снизходителност и винаги наричаше своя приятел Граймс, докато ханджията се отнасяше с голямо уважение към господин Скръби и се обръщаше към него именно по този начин.

— Бизнесът си е бизнес — рече ханджията, след като поздравите бяха разменени. — Не е ли така, господин Скръби?

— Предполагам, че според Граймс неделя сутрин е най-подходящото време за правене на бизнес — отвърна през смях адвокатът.

— Тихо е — рече Граймс. — Освен това не бях аз този, който предложи да се срещнем в неделя. Идеята бе на господин Вавасор. Но наистина е тихо. Не сте ли съгласен, господин Скръби?

Господин Скръби призна, че бе тихо, гледайки през прозореца към реката, след което минаха по същество.

— Трябва да привлечем губернатора на наша страна. И трябва да се справим по-добре, отколкото предишния път — заяви адвокатът.

— Разбира се, че трябва, господин Скръби. Но, Бог да ви поживи, господин Вавасор, чия беше вината за това? Какво повече можех да направя? Името на Травърс се спрягаше за кандидат на либералите дълго преди губернаторът да прояви интерес към изборите.

— Никой не ви обвинява, господин Граймс — рече Джордж.

— И никой не може, господин Вавасор. Свърших всичко както трябва и едва ли има някой, който би се справил и наполовина толкова добре. Попитайте господин Скръби, ако не ми вярвате. Той знае. Всички в Лондон знаят. Ще ви кажа какъв е проблемът, господин Вавасор. Хората от Челси, които живеят на брега на реката, не са като онези от Мерилибоун или Финсбъри[29]. Не може всеки да ги управлява. Не е ли така, господин Скръби?

— Това може да се каже за всеки лондонски район, поне според мен — отвърна господин Скръби.

— Разбира се, че може. И в Лондон едва ли има човек, който разбира повече от вас, господин Скръби. Това е безспорно. Но истината е, че бизнесът си е бизнес и парите са си пари.

— Парите безспорно са си пари — отвърна господин Скръби. — Няма съмнение относно това, Граймс. И вие изкарахте доста на последните избори.

— Не е вярно, господин Скръби. Простете ми за това, че съм толкова рязък, но грешите. Печалбата ми беше нищожно малка. Не ми бе платено за работата, която свърших. Знаете каква роля може да изиграе един ханджия по време на избори. И знаете как изглежда неговата таверна след това! Какво ще ми рече губернаторът, ако види вашите лозунги вътре и включа разходите си в сметката?

— Няма значение къде ги включваш — отбеляза Вавасор. — Хората гледат общата сума.

— Точно така, господин Вавасор, точно така. Хората гледат общата сума. Аз самият доста дълго я гледах, преди да разбера за какво става дума. И още не съм я получил, нали, господин Вавасор?

— Ако питате мен, бих казал, че сте я получили — отвърна Джордж. — Все пак дадох триста лири на господин Скръби, които бяха предназначени за вас.

— И аз ги получих до последния шилинг, господин Вавасор. Не мога да го отрека. И никога не бих го направил. Аз съм честен и почтен човек. Господин Скръби ме познава и ще потвърди това, нали?

— Може би те познавам прекалено добре, Граймс.

— Не ме познавате толкова добре, колкото си мислите, господин Скръби. Аз също не ви познавам достатъчно добре. Но ви уважавам, защото сте човек, който разбира от бизнес. Но както вече казах, какво са триста лири, когато сметката е триста деветдесет и две лири и четири пенса?

— Мислех, че сметката е уредена, господин Скръби — намръщи се Вавасор.

— Виждате ли, господин Вавасор, подобни сметки са много трудни за уреждане. Ако питате дали господин Граймс би могъл да ви съди за остатъка, съвсем откровено ще ви кажа, че не би могъл. Не ни достигаха пари, когато уреждахме тази сметка и както обикновено се прави в подобни ситуации, накарахме господин Граймс да ни разпише квитанция за триста лири.

— Разбира се, че сте го направили, господин Скръби.

— Не като първа вноска, а в изпълнение на всички задължения.

— Хайде сега, господин Скръби! — възкликна ханджията и изгледа адвоката с изражение, което бе повече от красноречиво и сякаш казваше: „Нима мислите, че подобно извинение ще ме задоволи? Нима ще използвате собствения ми подпис срещу мен? Много добре знаете, че разписах онази квитанция, защото иначе нямаше да получа и шилинг до края на годината. О, господин Скръби!“ Това казваше погледът на господин Граймс и както адвокатът, така и Джордж Вавасор отлично съзнаваха това.

— В изпълнение на всички задължения — повтори господин Скръби с ликуващ глас, сякаш за да покаже, че погледът на Граймс не го бе трогнал. — Ако се стигне до съд, Граймс, няма да спечелиш.

— Съд? Кой би се съдил с губернатора? Не и аз. Дори и пет години да чакам да ми плати тези деветдесет и две лири и четири пенса, никога не бих стигнал до съд.

— Няма значение дали ще бъдат пет или петнайсет — отвърна Скръби. — Не би могъл да го направиш.

— И дори няма да опитвам. Не съм дошъл за това, господин Вавасор.

Да се съдя с губернатора? Никога! Но не забравяйте, че имам семейство, господин Скръби.

— Не в долината Тоунтън[30], надявам се — подхвърли Джордж.

— Не, в „Красивия мъж“ на улица „Бромптън Роуд“, господин Вавасор. Първата ми мисъл винаги е за моето семейство. Ако един човек не работи за семейството си, за какво работи?

— Хайде, хайде, Граймс — рече господин Скръби. — Какво намекваш? Казвай, защото не ми се стои тук цял ден.

— Какво намеквам, господин Скръби? Сякаш не знаете! Това е моят дом. И в цял Челси няма таверна, която да е по-подходяща за всякакви предизборни събития. Това е самата истина.

— И? — подкани го Скръби.

— И никой друг не умее да агитира хората от Челси, които живеят надолу по реката, толкова успешно. Господин Скръби много добре знае това. Та аз ги обработвам още от предишния път с мисъл за тези избори! Обработвам ги още откакто започнаха да говорят за районите на Челси. Когато лорд Робърт дойде да проси гласове, правейки се на религиозен, нямаше да постигне нищо, ако не бях аз. Господин Скръби знае това.

— Да приемем всичко това за даденост, господин Граймс — рече Вавасор. — Какво следва?

— Ще ви кажа какво следва. Хората на Бънрати. Те много добре знаят кой поръчва музиката и вече наддават за „Красивия мъж“, о, да.

— И би отстъпил дома си на торите[31], така ли, Граймс? — попита господин Скръби с тон, в който се смесваха гняв и отвращение.

— Кой е казал, че ще отстъпя дома си на торите, господин Скръби? Аз съм честен и почтен човек. Но да предположим, че всички либерални джентълмени, за които работите, господин Скръби, изведнъж ви обърнат гръб и спрат да ви плащат. Няма ли да започнете да се оглеждате за други клиенти? Хайде, господин Скръби, бъдете честен.

— Няма да изкарате много от тази игра, Граймс.

— Може би не, може би не. Винаги има риск, нали така, господин Вавасор? Бих искал да ви видя в парламента, повярвайте ми. Убеден съм, че ще бъдете от полза за района.

— Благодаря ви за това мнение, господин Граймс — отвърна Джордж.

— Когато видя някой джентълмен, аз веднага мога да преценя дали става за парламента или не. И според мен вие ставате. Но Бог да ви поживи, господин Вавасор, това е нещо, за което всеки джентълмен трябва да си плати.

— Прав сте. И джентълменът обикновено плаща повече, отколкото нещото струва.

— Всяко нещо струва точно толкова, за колкото се продава. Аз струвам толкова, за колкото се продавам. Ни повече, ни по-малко. И си искам остатъка. Обикновено остатъкът е печалбата в една сметка. Попитайте господин Скръби дали е така. Само дето при един адвокат всичко е печалба.

— Така си мислиш ти — отвърна Скръби.

— Когато лишиш един човек от остатъка, ти разбиваш сърцето му — продължи ханджията. — Той би предпочел да получи остатъка и главницата да остане дължима, отколкото обратното. Главницата е капитал. Ако в крайна сметка я загуби, би отдал това на рисковете на професията. Но остатъкът е като потта по челото му. Това е неговият труд. Това са парите, които заделя за семейството си и с които се изхранва. Никога не лишавайте един човек от неговия остатък, господин Вавасор, освен ако не е прекалено нахален.

— И какво искаш в момента? — попита Скръби.

— Искам деветдесет и две лири и четири пенса, господин Скръби, за да влезем в новото сражение с доволни сърца. Ако изобщо влезем. Струва ми се, че е крайно време да го направим, не мислите ли, господин Вавасор?

— Да разбирам ли, че сражението изобщо няма да започне, ако не получиш парите си? — попита адвокатът.

— Така стоят нещата, господин Скръби.

— Вземи банкнота от петдесет лири, Граймс — предложи адвокатът.

— В момента нямам банкнота от петдесет лири под ръка — вметна Джордж.

— О, той с удоволствие ще приеме твоя акцепт[32], нали, Граймс?

— Не за петдесет лири, господин Скръби. Искам си остатъка. Не се занимавайте с четирите пенса, защото какво са четири пенса между приятели? Но ако не получа онези деветдесет и две лири, ще бъда съкрушен мъж, господин Вавасор. И как бих могъл да върша работата си и да агитирам избирателите да гласуват за вас, когато сърцето ми се къса? Просто не бих могъл.

— По-добре му изгответе сметка за деветдесет лири, дължими в срок от три месеца, господин Вавасор. Сигурен съм, че има печат в джоба си.

— Имам, господин Скръби. Един печат винаги може да потрябва, когато човек се занимава с почтени бизнесмени като вас и господин Вавасор. Но ви препоръчвам да изготвите сметката за деветдесет и две лири, господин Вавасор. И направете срока два месеца, ако можете. Както знаете, банките взимат баснословно високи такси, когато срокът е повече от два месеца.

Джордж Вавасор и господин Скръби най-сетне отстъпиха и сметката бе изготвена за деветдесет и две лири. Все пак двамата се заинатиха по отношение на срока.

— Щом трябва да бъдат три месеца, добре — рече ханджията с дълбока въздишка, след което сгъна листа и го прибра в джоба на огромната чанта, която носеше. — И сега, господа, ще ви кажа как стоят нещата. Според мен следващите избори са ни в кърпа вързани. Вече съм намислил как ще изиграем картите си и ако не спечелим, името ми да не е Джейкъб Граймс и да не съм съдържател на „Красивия мъж“. Сигурен съм, че имате какво да обсъждате помежду си, така че ще ви пожелая приятен ден.

И след тези думи господин Граймс взе шапката си от пода, поклони се и излезе от стаята.

— Нямаше как да ви излезе по-евтино — рече адвокатът веднага след като чуха хлопването на входната врата.

— Може би. Но този мъж е истински крадец! Нали казахте, че изготвената от него сметка е най-нелепото нещо, което някога сте виждал?

— Така е. И нямаше да му платим и пени, ако не ни беше нужен. Но не се тревожете, господин Вавасор. Ще му удържим тези пари от следващата сметка. Мислете за това като за заем.

— Но кой би искал да заема пари на човек като него?

— Прав сте, никой. Напълно съм съгласен с вас. Но проблемът е, че не можем без него. Ако не му бяхте платили сметката, щеше да отиде при конкуренцията още преди да е изтекла седмицата. И най-лошото от всичко е, че знае нашата стратегия. Дори бих казал, че като цяло се измъкнахте евтино, господин Вавасор. Определено е така.

— Не обичам да гледам на нещата по този начин, господин Скръби. Но съм съгласен, че човек не може да ползва нещо, без да си плати за него.

— Градските избирателни райони никога не са евтини, господин Вавасор. Особено за един начинаещ политик. Ако сте бил избиран четири или пет пъти, като стария Дънком, например, можете да си позволите да се лишите от човек като Граймс. Но истината е, че районите на Челси не са толкова скъпи. Дори изобщо даже. Мерилибоун е скъп. Както и Саутварк. Там е скъпо и се пипа много грубо. Знаете, че съм дискретен човек, но ако не бях, можех да ви разкажа неща, от които щяха да ви настръхнат косите! О, да.

— Там не си струва дори да опитваш, поне според мен.

— Зависи от гледната точка. Едно място в парламента може да бъде от полза за човек, който се опитва да пробие, дори бих казал от огромна полза, особено ако този човек е млад като вас, господин Вавасор.

— Млад! — възкликна Джордж. — Понякога ми се струва, че съм живял поне сто години. Но не искам да ви занимавам с проблемите си, господин Скръби. Няма нужда да ви задържам повече.

След тези думи той стана и се поклони на адвоката, като го изпрати малко по-дружелюбно, отколкото бе изпратил ханджията.

— Млад! — възкликна отново той, когато остана сам. — Защо ми се струва, че всички са по-млади от мен, включително чичо ми и дядо ми? Единият мисли само за вечерята си, а другият само за биковете и дърветата си. А за какво мисля аз, освен за това да не свърша в затвора за длъжници?

Той извади един бележник от джоба си и вписа сумата и датата на сметката, която бе приел да плати на ханджията, след което прегледа останалите страници. „Наистина много разточително, каза си той, когато свърши. Но никой не може да каже, че не съм имал смелостта да играя играта. И предполагам, че някой ден онзи старец ще умре. Ако не бях такъв глупак, щях да се сдобря с него преди това да се случи, но аз съм глупак и ще си остана такъв до края.“

След малко Вавасор започна бавно да се облича, като от време на време спираше и се зачиташе във вестника. Когато приключи с тоалета си и вестникът бе прочетен, той грабна шапката и чадъра си и излезе.

Четиринадесета глава

Алис Вавасор изпада в затруднение

Кейт Вавасор бе споделила е брат си само първата половина от писмото на своята братовчедка — половината, в която Алис се бе опитала да опише случилото се между нея и господин Грей. Правейки това, Кейт бе извършила ужасно предателство, което бе непростимо, защото предаваше доверието, съществуващо между две жени. Но предателството й щеше да бъде още по-голямо, ако бе изпратила и втората половина на писмото, в която Алис говореше за самия Джордж Вавасор. Струва ми се, че Кейт нямаше да се поколебае да извърши и това предателство, ако написаните от Алис думи можеха да помогнат на каузата й. Но те не можеха. В тези редове Алис бе описала братовчед си като мъж, с когото просто не можеше да има по-близки отношения от тези, които съществуваха в момента и бе помолила Кейт да престане с опитите си да ги събере.

„Чувствам се принудена да пиша това, казваше Алис в писмото си, защото, ако просто ти бяха съобщила, че съм решила да прекратя годежа си с господин Грей, ти щеше да си помислиш, че другото нещо може да се случи. Но другото нещо не може да се случи. Щях да изневеря на нашето приятелство, ако не ти бях казала за господин Грей, а ти ще му изневериш, ако се възползваш от този факт и започнеш да ме убеждаваш да се събера с брат ти.“

Кейт не бе изпратила тази половина от писмото на Джордж Вавасор.

— Но другото нещо ще се случи — беше казала тя, след като бе изчела написаното от Алис за втори път. — Ще се случи.

Трябва да отдадем заслуженото на Кейт Вавасор и да кажем, че тя не бе себична в интригите си. Беше упорита, настойчива и най-вече безскрупулна, но не беше себична. Преди много години бе решила, че Джордж и Алис трябва да се оженят, чувствайки, че този брак ще се отрази добре на брат й. Мечтата й почти се бе сбъднала, но после брат й бе развалил всичко. Все пак тя му бе простила този грях, както му бе прощавала много други, и сега отново работеше за него, решена на всичко да го ожени за Алис, въпреки че нито един от двамата не желаеше този брак. Самата интрига също бе важна за нея и успешният й завършек щеше се отрази добре на самочувствието й.

Тя отговори на писмото на Алис с едно шеговито и доста клюкарско послание, което ще включа тук, защото от него ще научим още малко за престоя на госпожа Гринаул в Ярмът. Кейт бе обещала да остане в Ярмът един месец, но вече бе прекарала шест седмици там и все още се намираше под опекунството на своята леля.

„Ярмът, октомври 186- г.

Скъпа Алис,

Разбира се, че съм във възторг. Няма смисъл да те лъжа, че не съм. Знам колко си чувствителна и седнах да пиша това писмо скована от страх и нерешителност. Опасявам се, че мога да кажа нещо, което ще те тласне обратно в обятията му, или пък да премълча нещо, което би ти вдъхнало кураж да продължиш. Разбира се, че се радвам. Отдавна смятам, че господин Грей не би могъл да те направи щастлива, така че как да не се радвам? Няма смисъл да казваш, че той е добър и благороден мъж. Никога не съм отричала това. Но не беше подходящ за теб и щеше да превърне живота ти в истински ад. По тази причина се радвам. И тъй като ти си най-добрата ми приятелка, радостта ми е огромна.

Много добре мога да си представя как е протекъл разговорът ви. Разбира се, че не ти е позволил да се изкажеш. Съвсем ясно го виждам, изпъчен, невъзмутим и хладнокръвен. Виждам го как пренебрегва всичко казано от теб и после се опитва да те убеди, че си заблудена, разстроена или импулсивна. Виждам го как махва с ръка, сякаш това би могло да ти помогне, и после си тръгва с увереността, че съвсем скоро всичко ще се оправи. Предполагам, че това е благородна постъпка от негова страна: да не приема думите ти на сериозно, давайки ти още един шанс. Но има благородство, което е твърде възвишено за този свят. Ти си прекрасен човек, скъпа моя, но не си толкова съвършена, че да ставаш за съпруга на Джон Грей.

Разбира се, че много се радвам. Винаги си знаела какво мисля по този въпрос, така че не виждам смисъл да говоря със заобикалки. Никоя жена не би искала най-добрата й приятелка да се омъжи за човек, когото не харесва. Ако бе станала госпожа Грей от Недъркоутс, Кеймбриджшир, ти щеше да бъдеш толкова загубена за мен, колкото ако се бе възнесла в рая. Не казвам, че Недъркоутс не е райско място, но никой не би пожелал такова далечно и безлично щастие за най-близкия си човек. Представям си мястото като плосък рай, заобиколен от високи диги, където яйцата и сметаната са в изобилие и където Адам и Ева по цял ден сърбат скъп чай от фини порцеланови чаши и ядат препечени филийки, намазани с най-вкусното масло. Място, където никой няма финансови проблеми и скандалните романи не съществуват. Но един такъв рай никога не би ме изкушил и ми се струва, че не би изкушил и теб. Щеше да се опитваш да надникнеш над дигите, копнеейки да отлетиш надалече. Но нямаше да можеш, защото брачните задължения щяха да бъдат непосилно бреме за подобен полет. Щеше да бъдеш като птичка, хваната в клетка, която отново и отново се блъска в златните решетки, изпочупвайки крилете си.

Казваш, че не си успяла да го накараш да разбере, че въпросът е решен. Едва ли има нужда да посочвам, че въпросът несъмнено е решен и той трябва да бъде принуден да осъзнае това. Трябва да разсееш всичките му съмнения. Дължиш му го. Предполагам, че думите на един смъртен все пак биха могли да достигнат до ушите му, въпреки че е полубог. Но аз не се тревожа за това, защото ти си достатъчно решителен човек, може би не по-малко решителен от него, въпреки че нямаш много поводи да го показваш.

Що се отнася до другия въпрос, мога само да кажа, че желанието ти ще бъде спазено, поне доколкото това зависи от мен. Не гарантирам, че няма да спомена въпроса в разговор на четири очи с теб. Но упражнявам по-голям контрол върху перото си и ти обещавам, че то никога повече няма да изпише това обидно за теб име.

А сега трябва да ти разкажа малко за себе си… всъщност бих искала да ти разкажа много. Имам такъв прекрасен ухажор! Но вече ти го описах. Става дума за господин Чийзакър, разбира се. Ако ти призная, че той още не е обявил намеренията си, едва ли ще получиш правилна представа за моя успех. Но истината е, че той още не е обявил намеренията си и дори по-лошо: няма търпение да се ожени за друга. За сметка на това този съперник за сърцето му се опитва да го убеди, че трябва да ухажва мен и рано или късно ще го принуди да ми направи предложение. Става дума за леля ми, разбира се, и съм сигурна, че й е предлагал брак поне една дузина пъти. Но леля ми има друг ухажор, капитан Белфийлд, и за мен е съвсем очевидно, че го предпочита. Той е беден безделник, който освен това си пада по чашката. И боядисва мустаците си, което не ми харесва, защото е на четиресет, а се прави на двайсет и пет годишен. Иначе е приятен човек и трябва да кажа, че разбирам защо леля ми го предпочита и одобрявам вкуса й.

Но моят ухажор също има своите достойнства и постоянно се опитва да ме впечатли с описания на тлъстите говеда, които изпраща в кланицата. Той е заможен мъж и ако някога стана госпожа Чийзакър, аз съм сигурна, че нищо няма да ми липсва. Онзи ден посетихме имението му. Бъдещият ми дом се казва Ойлимид. Не звучи така красиво като Недъркоутс, нали? Истината е, че си изкарахме много приятно там! Пристигнахме в десет и си тръгнахме в четири, като за това време ядохме три пъти. Сигурна съм, че видяхме всяка чиния, делва, чаша и прибор в къщата. После ни накара да слезем в избата и ни показа всичките си бутилки с вино и бира. «За всичко това е платено, госпожо Гринаул» — рече ни той, обръщайки се към леля ми с патетична настойчивост, на която не знаех, че е способен. «Всичко в тази къща е мое. За всичко е платено. Аз вярвам, че нищо не е твое, докато не го платиш. Например онази моряшка куртка, с която Белфийлд се бе издокарал на плажа в Ярмът — тя не е негова и никога няма да бъде.» И той намигна на леля ми, сякаш я съветваше да помисли над това, преди да склони да бъде ухажвана от мъж като Белфийлд. После ни заведе във всяка спалня и ни демонстрира всички удобства на дома си. Сигурна съм, че щеше да се насладиш на гледката как вдига покривката на леглото и моли леля ми да опита мекотата на завивките! Тя се обърна към мен и рече: «Кейт, това е най-добре обзаведената къща, в която съм била през живота си!» Аз отвърнах: «Наистина изглежда много уютна», а той възкликна: «Уютна! Да, едва ли има човек, който може да твърди, че в Ойлимид не е уютно.» Веднага се сетих за теб и за Недъркоутс. Двете имения много си приличат, като единствената разлика е, че на едното място тъмничарят е полубог, а на другото грубиян. Що се отнася до мен, ако изобщо някога се сдобия с тъмничар, бих предпочела да е обикновен мъж. Красноречието на господин Чийзакър достигна своя апогей, докато ни развеждаше из фермата. «Госпожо Гринаул, погледнете това» — рече той и посочи към няколко купчини тор, високи колкото сградите в центъра на малък град. «Я виж ти! Наистина впечатляващо!» — отвърна леля ми. Той кимна. «Така е. Имам повече оборски тор от всеки друг фермер в Норфък, благороден или обикновен.» Представи си само, Алис! Всичко това може да бъде мое: одеялата, виното, оборският тор и всичко останало. В това ме увери леля, когато се прибрахме вечерта. Аз отбелязах, че тези неща са били демонстрирани за нея, а не за мен, а тя дори не се опита да го отрече. За нея това нямаше значение. «Той иска съпруга, мила моя, и можеш още утре да го спечелиш, като просто му подадеш ръка». Когато посочих, че той мисли само за едно нещо и направих сравнение с оборския тор, тя просто се изсмя и отвърна: «Парите никога не са мръсни. Нито онези, които ги изкарват.» После заяви, че би искала да прекара зимата в Норич, защото една вдовица би се чувствала прекрасно там, след което ме покани да остана с нея до Коледа. Всъщност тя първо ми предложи този план с идеята, че преживяването ще ми бъде от полза, несъмнено имайки предвид господин Чийзакър, но сега ми се струва, че просто не иска да се отдели от капитан Белфийлд. Във всеки случай вече е решила да замине за Норич и аз й обещах да бъда с нея поне до втората седмица на ноември. Въпреки всички тези нелепости, аз я харесвам. Недостатъците й са ужасни, но поне не се опитва да ги прикрива с неискреност. Никога не се държи глупаво и винаги е добронамерена. Би ми позволила да се пременя от главата до петите за нейна сметка (не че някога бих приела такова разточителство) и вече ми предложи щедър чеиз, ако склоня да се омъжа за господин Чийзакър.

Живея с надеждата, че ще прекараш Коледа у дома. Обещавам, че ще направя всичко по силите си да не те обиждам. Във всеки случай той няма да бъде там. И ако не те видя тогава, кога ще те видя? Ако бях на твое място, не бих отишла в Челтнъм. Там никога не си щастлива.

Сънуваш ли реката в Базел? Аз я сънувам. Често.

С обич,

Кейт Вавасор“

Алис почти бе забравила неприятното чувство от първата половина на писмото на Кейт, наслаждавайки се на втората, преди чувството да се върне за постоянно. Щеше да се натъжи още повече, ако не бе прогонила от мислите си картината на провинциалния рай, обрисувана от братовчедка й, а намекът за сметаната и маслото бе предизвикал обратния ефект на този, който Кейт бе целяла. Може би братовчедка й бе осъзнала това и бе включила историите за господин Чийзакър именно по тази причина.

„Ще замина за Челтнъм, каза си Алис. Той ми го препоръча. Никога няма да стана негова жена, но докато сме заедно, ще му показвам, че ценя съветите му.“ Същия следобед тя каза на баща си, че в края на месеца ще посети лейди Маклауд в Челтнъм. Това нейно действие бе продиктувано от решението, което бе взела донякъде несъзнателно, повече да не се ръководи от съветите на Кейт в този етап от живота си. Тя бе твърдо решена да развали годежа си с господин Грей и братовчедка й трябваше да научи за това нейно намерение, но Алис никога не би признала пред нея, че й е повлияла по някакъв начин. Щеше да отиде в Челтнъм. Лейди Маклауд несъмнено щеше да я измъчва с чести намеци, че връзката им трябва да бъде подновена, но тя се познаваше достатъчно добре и знаеше, че можеше да й устои.

Получи само едно писмо от господин Грей преди заминаването си и веднага му отговори, като му разкри намеренията си и му заяви, че се чувства длъжна да обясни сегашната ситуация на баща си. „Казвам ти това заради съвета, който ми даде по този въпрос. Баща ми ще научи още утре, а на следващата сутрин заминавам за Челтнъм. Получих писмо от лейди Маклауд и знам, че тя ме очаква.“

На следващата сутрин Алис наистина каза на баща си. Направи го, докато закусваха.

— Чакай малко! — рече той, остави чашата си на масата и се вгледа в лицето й. — Какво говориш? Наистина ли няма да се омъжиш за Джон Грей?

— Наистина, татко. Знам, че сигурно ти се струва странно.

— И казваш, че не сте се скарали.

— Не, не сме се скарали. Постепенно осъзнах, че не бих могла да го направя щастлив като негова съпруга.

— Но това са… това са пълни глупости! — възкликна господин Вавасор. Подобни думи от него, отправени към дъщеря му, свидетелстваха за дълбокото му смущение.

— О, татко! Не ми говори по този начин.

— Но е така. Никога преди не съм чувал подобни брътвежи. Ако ме попита какво мисля по въпроса, ще му кажа точно това. Не можеш да го направиш щастлив! Защо не можеш да го направиш щастлив?

— Не сме подходящи един за друг.

— Но какво му е? Той е съвършен джентълмен.

— Да, такъв е.

— Освен това е почтен мъж и разполага със средства, знания и образование — все неща, които претендираш, че цениш. Виж какво, Алис. Не смятам да ти се меся. Няма да се опитвам да те омъжвам насила за когото и да било. Що се отнася до мен, ти определяш собствената си съдба. Но се надявам, както за твое, така и за мое добро, че между теб и твоя братовчед няма нищо.

— Между нас няма нищо, татко.

— Това, че отиде в чужбина с него, изобщо не ми се понрави, въпреки че не споделих това с теб и не се опитах да осуетя плановете ти. Но ако между вас има нещо, аз се чувствам длъжен да ти кажа, че в момента положението му изобщо не е добро. Хората не говорят хубави неща за него.

— Няма нищо между нас, татко. Но дори да имаше, това, че хората говорят лоши неща за него, нямаше да ме впечатли.

— Не те впечатляват и хубавите неща, които хората говорят за господин Грей. Много добре знам колко твърдоглави могат да бъдат жените.

— Разсъждавах много, преди да взема това решение, татко.

— Сигурен съм, че това е така. Не знам какво друго да ти кажа. Ти си господарка на собствената си съдба и всичко е в твоите ръце. Не мога да те принудя да се омъжиш за Джон Грей. Струва ми се, че постъпваш много глупаво и ако ме попита какво мисля по въпроса, ще му кажа точно това. Ще заминеш за Челтнъм, нали?

— Да, татко. Вече обещах на лейди Маклауд.

— Радвам се. По-добре ти, отколкото аз — само това ще кажа.

И той грабна вестника от масата, сякаш за да покаже, че за него темата бе изчерпана и Алис го остави на мира.

Цялата ситуация бе толкова неприятна, че дори господин Вавасор се измъчваше. Тъй като следващата сесия още не бе започнала, той нямаше какво да прави на Чансъри Лейн и не можеше да удави притесненията си в ежедневна работа или поне в работа, която в никакъв случай не беше ежедневна. Така че седя вкъщи до четири часа, изразявайки по различни начини изумлението си, че „някой би искал да отглежда дъщери“. И когато се появи в клуба си, сервитьорите едва смогнаха да задоволят капризите му по отношение на вечерята, която изяде сам, отхвърляйки всички предложения за компания. Но по-късно същата вечер Вавасор възвърна самообладанието си, подпомогнат от чаша пунш с уиски и една хубава пура. „Тя има собствени пари, каза си той. Какво значение има? Едва ли ще се омъжи за братовчед си. Не мисля, че е чак толкова глупава. И нищо чудно в крайна сметка да се сдобри с Джон Грей.“ По този начин успя да прогони неприятните мисли от главата си, решавайки, че няма нужда да се меси в делата на дъщеря си.

Докато той бе в клуба, на улица „Кралица Ан“, дойде посетител и това бе не друг, а именно братовчеда, за когото, поне според думите на чичо му, хората не говореха хубави неща. Алис не го бе виждала, откакто се бяха върнали в Лондон и дори не знаеше какво бе правил оттогава. Тя бе дълбоко смутена от стъпката, която бе предприела (стъпка, която преди беше смятала за свой дълг, но напоследък бе започнала да възприема като долно предателство) и постепенно бе осъзнала, че е направила грешка, предприемайки това пътуване с братовчед си. Подозираше, че това бе повлияло на взаимоотношенията й с Джон Грей. Беше напълно сигурна, или поне си мислеше, че е напълно сигурна, че щеше да сложи край на тяхната афера, дори и да не бе ходила в Швейцария. Но всички останали щяха да кажат, че решението й бе резултат от пътуването до Швейцария.

Това бе несправедливо и Алис съжаляваше, че нещата се бяха развили по този начин. Разбира се, тя искаше да избегне всякакви контакти с братовчед си преди въпросът да е окончателно решен. И определено не искаше да се вижда с него. Но не бе сметнала за нужно да дава специални инструкции относно приемането му в къщата и сега, без да е имала време да помисли и в навечерието на заминаването й за Челтнъм, той бе дошъл с октомврийския здрач. Алис седеше далече от огъня, почти зад завесите, потънала в нещастни мисли за Джон Грей, когато бе обявено пристигането на Джордж Вавасор. Трябва да е ясно, разбира се, че Вавасор вече бе получил писмото от сестра си. Не само го бе получил, но и бе имал време да го осмисли от онази неделна сутрин, когато го бяхме видели в квартирата му на улица „Сесил“. „Може още утре да го обърне в капитал, си бе казал той, мислейки за годишния й доход.“ Освен това си бе припомнил, че дядо й най-вероятно щеше да му даде право да получава доход от имота, ако се ожени за Алис. И накрая бе решил, че едва ли можеше да има по-голям триумф за него от това да „вземе надмощие над Джон Грей“, както се бе изразил в мислите си. Тогава завръщането му в Челси щеше да бъде още по-сладко.

— Сигурно си помислила, че съм изчезнал вдън земя — рече Джордж, когато се приближи с протегната към нея ръка.

Алис бе объркана и не знаеше как да се обърне към него.

— Някой ми каза, че си отишъл на лов — отвърна тя след кратка пауза.

— Така е, но не си представяй Нимрод[33]. Не си представяй мъже, излезли на лов за диви зверове. Два дни сред гъските и още два сред яребиците — това бе всичко. Обикновено ходя в резервата Капел Корт.

Алис не знаеше нищо за Капел Корт, така че отвърна: — Така ли?

— Получавала ли си писмо от Кейт? — попита Джордж.

— Да, няколко. Все още е в Ярмът с леля Гринаул.

— Писа ми, че смята да замине за Норич. Изглежда двете с леля Гринаул са се съюзили. Не претендирам, че съм от хората, които не се интересуват от пари, но трябва да кажа, че одобрявам. Несъмнено леля Гринаул ще се омъжи повторно, но всеки приятел с четиресет хиляди лири е добре дошъл.

— Не вярвам, че Кейт е разсъждавала много по този въпрос — каза Алис.

— Със сигурност не толкова, колкото е трябвало. Горката Кейт не е богата жена. И се опасявам, че най-вероятно никога няма да бъде. Не бърза да се омъжва, а собственото й богатство възлиза на по-малко от сто лири на година.

— Момичетата, които не бързат да се омъжват, накрая сключват най-добрите бракове — заяви Алис.

— Може би, но ми се иска животът й да бе по-лесен. Тя е най-добрата сестра, която един мъж може да има.

— Определено е така.

— А аз още не съм направил нищо за нея. За известно време, докато бях във винарския бизнес, аз си мислех, че мога да направя всичко, което поискам за нея. Но инатът на дядо ми ме лиши от тази възможност и сега съм принуден да започна отначало. Почти отначало. Чудя се дали одобряваш намерението ми да се кандидатирам отново за парламента?

— Напълно. Дори бих казала, че ти се възхищавам за това решение. Ако бях на твое място, щях да постъпя по същия начин. Не си женен и имаш правото да поемаш рискове.

— Толкова се радвам да чуя тези думи от теб — отвърна той.

Бе успял да напипа онзи приятелски, интимен и почти нежен начин на говорене, който толкова често бе използвал в Швейцария и който отначало му бе убягнал.

— Винаги съм смятала така.

— Но никога не си го казвала.

— Не съм ли? Мислех, че съм.

— Не и с такъв ентусиазъм. Знам, че хората ми се подиграват. Хора като дядо ми и може би като баща ти. Знам какво говорят за мен — че съм безразсъден и всичко останало. Наистина рискувам всичко, за да постигна целите си, но не смятам, че някой има право да ме обвинява за това, освен ако този някой не е Кейт. На никой друг не дължа нищо.

— Кейт не те обвинява.

— Не, съчувства ми. И тя е единствената, може би, с изключение на теб.

Той направи пауза, очаквайки нейната реакция, но такава не последва.

— Тя е достатъчно смела, за да ми съчувства от сърце — продължи той. — Но може би именно по тази причина трябва да бъда по-предпазлив, за да не застраша единственото нещо, на което разчита и на което някога ще разчита. Все пак какво са деветдесет лири на година за една неомъжена дама?

— Надявам се, че Кейт ще дойде да живее с мен — отвърна Алис. — Имам предвид, след като загуби дома си във Вавасор Хол.

Тя бе попаднала в хитрия капан, който той бе заложил за нея. Бе решила да не му позволява да я накара да говори за себе си, но той бе направлявал разговора толкова умело, че думите бяха излезли от устата й, преди да осъзнае докъде можеха да я доведат. Спомни си решението, което бе взела, докато ги изричаше, но вече бе твърде късно.

— Имаш предвид… в Недъркоутс? — попита той. — Нито тя, нито аз се съмняваме в любовта ти, но малцина са мъжете, които биха приели такъв натрапник в дома си, особено господин Грей, който има доста затворен характер.

— Не говорех за Недъркоутс — отвърна Алис.

— А, така ли? Но не виждаш ли, че точно в това е проблемът? Кейт често ми се оплаква, че когато се омъжиш, тя ще остане сама на този свят.

— Не мисля, че някога бих я изоставила.

— Не и нарочно, разбира се. Горката Кейт! Едва ли си изненадана от това, че мисли със страх за предстоящия ти брак. Каква голяма част от нейния живот е посветена на вашето приятелство! И според мен най-добрата част! Не бива да я виниш за това, че очаква предстоящото ти оттегляне в Кеймбриджшир със свито сърце.

Алис не можеше повече да се преструва. За да продължи да го прави, трябваше да лъже. Не можеше да го остави да говори за Недъркоутс така, сякаш някога щеше да заживее там. Опита се да продължи, но просто не успя да открие начин да го заблуди, без да го излъже.

— Кейт би могла да заживее с мен, ако иска — каза бавно тя. — Всичко между мен и господин Грей приключи.

— Алис! Нима това е вярно?

— Да, Джордж, вярно е. И ако ми позволиш, бих предпочела да не говорим повече за това. Не и днес.

— А Кейт знае ли?

— Да, Кейт знае.

— А чичо ми?

— Да, татко също знае.

— Алис, как мога да не говоря за това? Как мога да не изразя радостта си от факта, че си успяла да се спасиш от робството, което те чакаше в Кеймбриджшир и което щеше да разбие сърцето ти?

— Моля те, не говори повече за това.

— Добре, щом ми забраняваш, ще се подчиня. Но признавам, че ми е трудно. Как мога да не те поздравя?

Тя не отговори, но започна нервно да потропва с крак, сякаш бе загубила търпение.

— Да, Алис, разбирам те напълно — продължи той. — Ядосана си ми. Но нямаш причина да бъдеш изненадана от реакцията ми, след всичко, което се случи между нас в Швейцария. Несъмнено братовчедът, който беше с теб тогава, има право да изкаже мнението си за тази промяна в живота ти и дори е длъжен да го направи, ако напълно одобрява твоето решение.

— Радвам се, че одобряваш, Джордж, но нека не говорим повече за това.

Известно време двамата стояха в мълчание. Алис го чакаше да си тръгне, но не можеше да го помоли да напусне къщата. Беше ядосана както на себе си за това, че му бе разкрила тази промяна в плановете си, така и на него за това, че не бе уважил желанието й да не обсъждат темата. Тя гледаше през прозореца към редицата газени лампи, които в момента палеха, а той продължаваше да седи с лакът на масата, подпрял главата си с ръка.

— Помниш ли как ме попита дали някога си мисля за неща, които ме карат да потръпвам? — обади се Джордж най-накрая. — Помниш, нали? Бяхме на онзи мост в Базел.

— Да, помня.

— Е, Алис, едно от нещата, които ме караха да потръпвам, приключи. Само това ще кажа по въпроса. Дълго ли ще останеш в Челтнъм?

— Само месец.

— И след това ще се върнеш тук?

— Предполагам. Двамата с татко най-вероятно ще посетим Вавасор Хол преди Коледа. Но не знам точно кога.

— Във всеки случай ще се видим, когато се върнеш от Челтнъм, нали? Разбира се, Кейт ще знае плановете ти и ще ми каже.

— Да, Кейт ще знае. Предполагам, че тя ще дойде тук, след като се върне от Норфък. Довиждане.

— Довиждане, Алис. Вече няма да потръпвам толкова често, колкото преди, заради онова, което ми каза. Бог да те благослови, Алис. Довиждане.

— Довиждане, Джордж.

На излизане той взе ръката й и я притисна между своите. В дните, когато бяха заедно, когато бяха сгодени, той бе изразявал любовта си към нея именно по този елегантен начин. Не я бе целувал често и още по-рядко бе обличал чувствата си в думи. Но бе взимал ръката й и я бе държал в своята, стискайки я нежно и гледайки настрани. Тя много добре помнеше допира до неговата длан, която винаги бе хладна. Освен това бе малка и гладка като женска длан, но стискаше здраво. Тогава тя бе обожавала усещането на ръката си, притисната между неговите. Бе вярвала в това докосване и бе възнамерявала да го усеща до сетния си час. Сега му нямаше доверие и когато спомените за отминалите дни нахлуха в главата й, Алис бързо дръпна ръката си. Не бе отритнала най-почтения мъж, живял някога, за това. Джордж Вавасор не бе държал ръката й така, откакто се бяха разделили и сега бе изпитала това чувство отново, няколко часа след като бе възвърнала свободата си. Какво си въобразяваше той за нея? Нима смяташе, че би могла да прехвърли любовта си по този начин, като цвете, извадено от един плик и пъхнато в друг? Той прочете всичко това в очите й и осъзна, че бе избързал.

— Разбирам много добре какво чувстваш в момента — прошепна Джордж Вавасор. — Но не мисля, че е редно да ми се ядосваш за това, че съм неспособен да потисна радостта си от факта, че си успяла да се избавиш от едно голямо нещастие.

И след тези думи той си тръгна.

— Да се избавя! — рече тя и седна на стола, който той бе освободил. — Да се избавя от едно голямо нещастие! Не, това е истинско падение! Ох, какъв мъж загубих само! Мъж, който ме обича истински, но когото смятам да отблъсна!

Мислите й се насочиха към прекрасния дом в Недъркоутс и към стопанина на този дом, който можеше да бъде и неин стопанин. В агонията и отчаянието си, тя си каза, че е направила огромна глупост. Какво я бе накарало да обърне гръб на такава щастлива съдба? Съдба, която всяка друга жена би приела на драго сърце? Нима не бе проявила лудост, отритвайки единствения мъж, когото обичаше и единствения мъж, когото някога бе уважавала?

В продължение на няколко часа Алис седя на този стол, сама и на тъмно, тъй като бе загасила свещите, запалени от прислужницата. Дори не опита чая, който момичето й бе донесло.

Горката Алис! Надявам се, че можете да й простите. Този недостатък беше типичен за нея: когато беше в Рим, тя копнееше за Тибур[34], а когато беше в Тибур, жалееше по Рим. Това не означава, че братовчед й Джордж бе олицетворение на великата столица, но може да бъде прието, че господин Грей символизираше немалка част от привлекателността на провинцията. Сега, след като се бе отрекла от своя Тибур, решавайки, че слънчевите му поляни не са достатъчно вълнуващи, за да я направят щастлива, тя отново бе готова да намрази безсърдечността на Рим, въздишайки по тихия чар на провинцията.

Докато седеше и се разкайваше, тя взе решение. Щеше да изчака баща й да се върне, след което, разчитайки на неговата любов и милосърдие, щеше да го помоли да говори с господин Грей и да му се извини от нейно име.

— Ще се разкая пред него — рече тя. — Той е състрадателен човек, така че мога да се осмеля да го направя.

Така зачака баща си. Стана дванайсет часа, после един и накрая два, но той все не се прибираше. Алис не посмя да го чака повече. Беше я страх да му повери такава важна задача, когато се е прибрал толкова късно, след безчет пури и може би няколко чаши ликьор. Настроението му нямаше да е подходящо за работата, която искаше да му възложи. Но защо бе решил да се прибере толкова късно? Кой го бе прогонил тъжен от вкъщи? Тя си легна в два и половина и на следващата сутрин се отправи към гарата преди баща й да е станал.

Петнадесета глава

„Парамаунт Кресънт“

Лейди Маклауд живееше на улица „Парамаунт Кресънт“ №3 в Челтнъм, в една много красива всекидневна на първия етаж, зад която имаше спалня, гледаща към двора на една конюшня, и малка стаичка, която щеше да бъде гардеробна, ако покойният сър Арчибалд все още бе между живите, но която в момента се водеше трапезария. Лейди Маклауд вечеряше именно там, когато имаше гости и по-голямата стая бе заета. Тя не считаше близостта до конюшнята за едно от достойнствата на дома си, но тази близост сваляше наема и лейди Маклауд бе жена, която се замисляше за подобни неща. Доходът й, въпреки че бе малък, щеше да й стигне за друго, по-удобно жилище, но тя бе една от онези жени, които считат за свой дълг да оставят нещо след себе си, дори когато хората, на които смяташе да го остави, не го искаха. И лейди Маклауд бе от онези жени, които никога не биха изневерили на дълга си. Така че тя се лишаваше от някои неща, вдишваше зловонните изпарения, идващи от конюшните и се караше с файтонджиите, за да може да завещае две хиляди лири на някоя си лейди Мидлотиан, която може би не се интересуваше от нея и едва ли щеше да й благодари за парите.

Ако Алис се бе съгласила да отиде да живее при нея, лейди Маклауд щеше да съчетае дълга си да завещае пари на лейди Мидлотиан с дълга да задоми своята доведена племенница. Но Алис си бе отишла и всичките пари, спестени от лейди Маклауд, щяха да отидат при лейди Мидлотиан. Пестенето се отлагаше, разбира се, когато Алис се съгласеше да посети Челтнъм: бе й осигурена спалня, която не гледаше към конюшните, а квартирата, заделена за прислужницата й, бе много по-удобна от квартирата на прислужницата на самата лейди Маклауд. Тя бе гостоприемна и добродетелна старица и винаги се опитваше да даде най-доброто от себе си. Беше много жалко, че бе толкова скучна, толкова груба с файтонджиите, толкова подозрителна към търговците, слугите и всички хора, намиращи се под нея в социалната йерархия и толкова склонна да заклеймява онези представители на нейната класа, които играеха карти през седмицата и не ходеха на църква в неделя. Но най-вече беше жалко, че презираше бедните, но в същото време бе склонна да прощава всякакви прегрешения на графовете и техните синове.

След много размишления, Алис бе решила, че ще бъде най-разумно да каже на леля си за раздялата си с господин Грей в писмо. Тази идея имаше много недостатъци, разбира се, но не толкова, колкото другият вариант, а именно да й съобщи лице в лице, което щеше да й се наложи да направи, ако не й бе писала. Но Алис не искаше да вижда горчивия укор, предизвикан от новината, изписан на лицето й. Беше сигурна, че същият горчив укор щеше да се изпише на лицето й, когато прочетеше писмото, но се надяваше, че част от тази горчивина щеше да се стопи с времето и изражението й щеше да омекне преди пристигането й. Струва ми се, че Алис беше права. И за двете бе за предпочитане да си споделят подобни болезнени новини писмено.

Но Алис се разтрепери, когато файтонът й спря пред улица „Парамаунт Кресънт“ №3. Както обикновено, леля й я посрещна на прага на дневната и тя видя, че ако някаква горчивина изобщо се бе стопила от лицето й, значи първоначалната й гримаса трябва да е била наистина горчива. Беше изпратила писмото си в последния възможен момент, така че лейди Маклауд да няма време да й отговори. Но отговорът бе изписан на лицето й, разкривено от гняв и тъга.

— Алис! — възкликна тя, след като я прегърна и разцелува. — О, Алис, какво означава това?

— Да, лельо, знам. Ужасно е — отвърна клетата Алис, опитвайки се да превърне цялото нещо в шега. — Младите дами, които не знаят какво искат, могат да бъдат страшно противни. Но ако са се държали противно, когато не са знаели какво искат, единственото, което им остава сега, е да се разкайват.

— Да се разкайват! — отвърна лейди Маклауд. — Да, Алис, надявам се, че ще се разкаеш. Горкият господин Грей. Какво ли си мисли за теб в момента?

— Само мога да се надявам, че дълго време няма да мисли за мен.

— Това са глупости, скъпа моя. Разбира се, че ще мисли за теб и разбира се, че ти ще се омъжиш за него.

— Така ли, лельо?

— Разбира се, че ще го направиш. Нима въпросът вече не бе решен между двете семейства? Лейди Мидлотиан знае всички подробности не по-зле от мен. А ти не му ли обеща ръката си? Наистина не разбирам какво имаш предвид. Не виждам как би могла да се отметнеш. Когато някой джентълмен стори подобно нещо, незабавно го изключват от висшето общество. А при жена е по-лошо.

— Тогава да ме изключат от висшето общество, ако изобщо може да се каже, че съм част от него.

— Но каква подла постъпка, Алис! Принудена съм да го кажа. Това решение ще тежи на съвестта ти!

— Когато ми говориш за висшето общество и за лейди Мидлотиан, лельо, аз винаги съм склонна да се съглася с теб. Може би защото не съм особено привързана нито към едното, нито към другото.

Тук лейди Маклауд се опита да каже нещо, но Алис продължи, смело взирайки се в лицето на леля си, което още повече поруменя.

— Но когато ми говориш за подлите ми постъпки, тогава ще си позволя да бъда свой собствен съдник. Именно гузната ми съвест ме накара да взема това решение. Това и страхът ми да не извърша една още по-голяма злина.

— Трябва да позволиш на по-възрастните да те напътстват, Алис.

— Не. По-възрастните не могат да ме научат на нищо, поне по отношение на този въпрос. Не е редно да влизам в дома на един мъж и да ставам негова жена, ако не смятам, че мога да го направя щастлив.

— Тогава защо прие предложението му?

— Защото сбърках. И нямам оправдание за тази грешка. Ако решиш да ми се караш за нея, можеш да го направиш, лельо. Не възразявам. Но що се отнася до това дали да се омъжа за него или не — това зависи изцяло от моята преценка.

— Жалко, че тогава не си знаела какво искаш.

— Жалко е наистина. Много жалко. Причиних си нещо, което е напълно необратимо. Знам това и съм готова да го приема. Отнесох се несправедливо към него и се разкайвам за това отношение с цялото си сърце. Единственото ми извинение е, че можех да му причиня още по-голяма несправедливост.

Всичко това бе изречено веднага след пристигането на Алис и начинът, по който двете се посрещнаха, не предвещаваше нищо хубаво през следващите трийсет дни, но може би и за двете бе по-добре битката да избухне внезапно и още при първата им среща. По-добре да скочиш във ваната с гореща вода, отколкото да стоиш отстрани и да трепериш, очаквайки неизбежния шок, който можеш да отложиш само с няколко минути. В този случай лейди Маклауд бе скочила във ваната с двата крака и сега извличаше ползата от своята пъргавина.

— Скъпа моя — каза тя — предполагам, че искаш да се качиш горе и да свалиш бонето си. Мери ще ти сервира чай, когато слезеш.

И така Алис успя да избяга от бойното поле, а когато се върна в дневната, най-лошото от бурята бе отминало. До вечерта двете седяха и обсъждаха други неща, пиейки чай. И въпреки че по време на вечерята лейди Маклауд подметна нещо за „клетия господин Грей“, темата не бе подхваната отново. Алис бе много грижовна към леля си, като й съчувстваше за всичките й болежки и отговаряше непривично изчерпателно на нейните въпроси за Челтнъм, същевременно въздържайки се от това да оспорва религиозните й възгледи. След време разговорът се насочи към леля Гринаул, към която лейди Маклауд изпитваше особена неприязън, каквато, впрочем, изпитваше към всички роднини на Алис от бащината й страна. После Алис й предложи да прочете няколко страници от една от онези ужасно гневни книги, които от време на време се появяват, за да ни кажат колко безнадеждно е всичко. Лейди Маклауд обичаше да й казват, че всичко е безнадеждно и тъй като вече не можеше да чете вечер, предложението на Алис й достави истинско удоволствие.

Лейди Маклауд несъмнено се наслади на посещението на своята племенница, но същото твърдение едва ли може да бъде направено за самата Алис. На втория ден не бе казано нищо за господин Грей и тя започна да се надява, че ако постоянно чете на леля си от гневната книга, сърцето й ще омекне. Но изглежда лейди Маклауд просто обичаше да си дава кратки почивки, защото на третия и петия ден тя поднови атаките си.

— Предполагам, че Джон Грей би предпочел годежът да не бъде развалян? — попита направо тя.

Алис напразно се опита да пренебрегне въпроса и дори я помоли да не обсъждат повече темата. Но лейди Маклауд настоя, че има право да анализира решението й, и Алис бе принудена да признае, че той наистина би предпочел годежът да не бъде развалян. Нямаше как да отговори по друг начин, при положение че в момента имаше неговото писмо в джоба си, в което той наричаше годежа „напълно обвързващ“ за него и изразяваше надеждата, че престоят й в Челтнъм ще я накара да преосмисля всичко. Наистина бе махнал с ръка, надявайки се, че това ще й помогне, точно както бе казала Кейт. Алис бе решила да не отговаря на това негово писмо. Сигурно щеше да й пише пак, но тя щеше да го помоли да престане. Вместо да я разубеди, Челтнъм я бе направил още по-уверена в правотата на решението си. Склонен съм да вярвам, че единственото нещо, което би могло да я разубеди в момента, бе посещение от братовчед й Джордж или може би писмо от братовчедка й Кейт. Подмятанията на лейди Маклауд несъмнено не биха могли.

След десет ужасни дни, прекарани в брачни дискусии всяка сутрин и пасажи от гневната книга всяка вечер, с пиене на чай и обсъждане на греховете на Челтнъм по средата, самата лейди Маклауд получи писмо от Джон Грей, в което той я поздравяваше сърдечно и я питаше дали би могъл да посети госпожица Вавасор в дома й в Челтнъм, имайки предвид факта, че двамата бяха сгодени. Освен това изразяваше надеждата, че ще се запознае със самата лейди Маклауд.

Алис бе в стаята, когато лейди Маклауд получи писмото, но тя не каза нищо и племенницата й дори не разбра кой бе подателят. Ето защо тя нямаше никакви заподозрения, когато леля й се оттегли с писмото и нямаше представа, че тя се бе усамотила в спалнята си, гледаща към конюшните, и бе написала отговор на господин Грей, в който го информираше, че с най-голямо удоволствие ще бъде приет в къщата на улица „Парамаунт Кресънт“.

Господин Грей дори бе посочил деня на пристигането си и на сутринта на този ден лейди Маклауд изглеждаше непривично развълнувана, докато пиеше чая си. Безпокойството й направи впечатление на Алис, която й зададе няколко тривиални въпроса, без да предполага, че причината за това безпокойство бе свързана по някакъв начин с нея. Накрая то стана толкова очевидно, че Алис не можеше да не го спомене.

— Нищо ми няма, скъпа моя, нищо — отвърна най-накрая лейди Маклауд, взимайки решение, че още не бе дошъл моментът да уведоми племенницата си за предстоящата визита на господин Грей. Алис я бе разпитала по време на закуската, но леля й не бе казала нищо. Тя изчака чаят да бъде изпит и прислужницата да раздигне масата, преди да започне. Държеше писмото на господин Грей в джоба си и докато се подготвяше, тя го извади и го сложи на масата пред себе си.

— Алис, днес очаквам посетител — рече тя.

Племенницата й веднага се досети кой щеше да бъде този посетител. Най-вероятно всяко момиче щеше да се досети при тези обстоятелства.

— Посетител, лельо? — попита тя, като умело успя да прикрие това, че знаеше.

— Да, Алис, посетител. Трябваше да ти кажа по-рано, но прецених, че… прецених, че ще бъде по-добре да не го правя. Става дума за… за господин Грей.

— Така ли, лельо? Нима идва да види теб?

— Ами… несъмнено по-скоро иска да види теб, Алис, но да, освен това изрази желание да се запознае с мен, което, при тези обстоятелства, ми се струва напълно естествено. Разбира се, че ще иска да обсъди този проблем с приятелите ти, Алис.

— Иска ми се да можех да им го спестя — отвърна племенницата й. — Наистина ми се иска.

— Донесох писмото му. Прочети го, ако желаеш. Написано е много добре и дори не се поколебах дали да приема предложението му. И сега идва въпросът. Какво ще правим с него? Да го поканя ли на вечеря? Предполагам, че няма да очаква от мен да му предложа легло, знаейки, че живея на квартира.

— О, лельо, несъмнено няма да очаква това.

— Но трябва ли да го поканя на вечеря? С удоволствие бих го нагостила, въпреки че не съм богата жена, както знаеш. Но наистина не знам дали да вечеряме заедно, имайки предвид как стоят нещата между вас.

— Няма да се караме, лельо.

— Да, предполагам, че няма. Но ако не можеш да се държиш мило с него…

— Това как се държа с него е моя работа, лельо. Но бъди сигурна, че ще бъда мила в сърцето си. Винаги ще го считам за свой скъп приятел, въпреки че още дълго няма да мога да изразявам тази привързаност.

— Това е много хубаво, Алис, но той ще иска повече. Струва ми се, че е по-добре да не го каня на вечеря.

— Може би си права, лельо.

— Това е период от деня, в който всяка резервираност между хората излиза на преден план. И прислужниците несъмнено ще я усетят по време на вечерята. Мисля, че ще бъде много неловко, ако приеме да вечеря тук.

— Несъмнено ще бъде — отвърна Алис, която нямаше търпение да смени темата.

— Надявам се, че няма да ме помисли за негостоприемна. Иска ми се да можех да направя повече за него, тъй като го харесвам, Алис, сякаш е твой бъдещ съпруг. И както знаеш, когато някой ми дойде на гости в Челтнъм, аз винаги го каня на вечеря и наемам камериера на Гъбинс да ни прислужва.

— От всички хора на този свят, господин Грей е последният, който би се засегнал.

— Този факт само може да ме накара да бъда още по-внимателна. Но мисля, че ще бъде по-добре да дойде вечерта.

— Много по-добре, лельо.

— Най-вероятно ще пристигне в късния следобед и предлагам да го изчакаме. Сигурна съм, че ще иска да говори с теб насаме, следователно аз ще се оттегля в стаята си.

Стая, която гледаше към конюшните! Милата старица!

— Но ако желаеш, първо ще го приема и след това Марта ще те извика.

Марта бе прислужницата на Алис. Самата Алис не се бе насладила на тази дискусия, относно това дали трябваше да поканят годеника й на вечеря или не, но въпреки това изпита благодарност към лейди Маклауд, когато въпросът бе решен. Леля й просто се опитваше да направи посещението на господин Грей възможно най-безболезнено и въпреки че тази дискусия можеше да бъде избегната, решенията, които бе взела, както по отношение на вечерята, така и по отношение на самото посещение, несъмнено бяха правилни.

Лейди Маклауд се оказа права и в предположенията си. В три часа бе обявено пристигането на господин Грей и тя го прие сама във всекидневната. Бе възнамерявала да му даде няколко добри съвета, да му препоръча да запази любовта в сърцето си и да държи главата си високо вдигната, да му признае, че смята поведението на Алис за скандално и да му сподели, че е напълно съгласна с теорията му, че това поведение се дължи на някакво заболяване. Но лейди Маклауд веднага установи, че господин Грей не бе от мъжете, които може да съветва. През повечето време говореше той, а не тя, и още щом го зърна, старицата изпадна във възторг от него. Беше толкова красив, но в същото време имаше такова кротко и тъжно излъчване! Дори може да се каже, че след запознанството им, уважението, което лейди Маклауд изпитваше към него, нарасна значително, но едновременно с това тя започна да разбира защо Алис го бе отритнала. Разговорът им бе много кратък и едва четвърт час след пристигането на господин Грей, Марта бе изпратена да извика своята господарка.

Алис бе готова и слезе веднага. Завари господин Грей прав в центъра на стаята, очаквайки да я приветства. Величественото излъчване, което бе възхитило лейди Маклауд, бе напуснало чертите му, но усмивката му нямаше как да бъде по-сърдечна, дори ако Алис го бе посрещнала с обещанието да насрочи дата за сватбата им. „Поне не съм го направила нещастен, каза си тя.“

— Надявам се, че не съм те разгневил с решението си да те последвам тук, за да говоря с теб — рече той.

— Определено не сте ме разгневили, господин Грей. Ако има някакъв гняв помежду ни, той трябва да бъде от ваша страна. Искрено вярвам в това.

— Тогава няма да има от ничия страна. Каквото и да стане, никога няма да ти се ядосам, Алис. Баща ти ме посъветва да дойда тук.

— Значи сте говорили с него?

— Да, говорих с него. Пристигнах в Лондон в деня на твоето заминаване.

— Потръпвам като си помисля, че съм ви причинила толкова много несгоди.

— Ще ми причиниш много по-големи несгоди, освен ако… но не съм дошъл тук, за да говорим за това. Струва ми се, че идването ми тук е в разрез с етикета, но истината е, че никога не съм бил особено привързан към правилата.

— Аз бях тази, която наруши всички правила.

— Когато една дама заяви на един джентълмен, че повече не иска да го вижда…

— О, господин Грей, не съм казвала подобно нещо.

— Не си ли? Е, най-малкото се радвам, че го отричаш. Но разбираш какво имам предвид, нали? Когато един джентълмен е отритнат от една дама, той трябва да го приеме, независимо от обстоятелствата. Но не мога да забравя любовта си към теб и по тази причина не мога да спра да се боря. Струва ми се, че във всеки случай имам право да знам какви са плановете ти, освен ако… освен ако не си решила да приемеш друго име, различно от моето.

— Намерението ми е да запазя своето.

Тя изрече това с възможно най-тихия глас, почти шепнейки, забила поглед в земята.

— И няма да ме лишиш от това право?

— Не мога да ви попреча. Каквото и да правите, аз извърших такъв голям грях срещу вас, че нямам никакво право да ви обвинявам.

— Не бива повече да говорим за грехове, извършени помежду ни, както от единия, така и от другия. Във всеки разговор, който водим, и в бъдещата си кореспонденция…

— О, господин Грей, не ме карайте да ви пиша.

— Изслушай ме. Ако някога отново си пишем, не бива да говорим за лоши постъпки.

— Но аз постъпих лошо… изключително лошо.

— Не, Алис, няма да допусна да говориш така. Когато поисках ръката ти, надявайки се на най-голямото благодеяние, което едно човешко същество би могло да получи, аз чудесно съзнавах каква огромна добрина ще извършиш, ако приемеш предложението ми. Сега, оттегляйки съгласието си, ти отново вярваш, че извършваш добрина и мислиш за мен, а не за себе си.

— О, това е така, господин Грей, наистина е така.

— След като вярваш в това, как бих могъл да те обвинявам в злонамереност? Да, според мен грешиш и си изпаднала в голямо заблуждение заради неправилни впечатления. Но не мога да те обичам по-малко и нямам право да считам себе си за оскърбен. Нито мога да претендирам, че съм толкова несебичен като теб. Вярвам, че ако станеш моя жена, мога да те направя щастлива и съм напълно сигурен, че собственото ми щастие зависи от това дали ще се омъжиш за мен.

Тя вдигна поглед, но лицето му продължаваше да бъде спокойно в мъжествената си красота. Когато братовчед й Джордж изпитваше някакво силно чувство, това веднага можеше да бъде видяно в очите, в устата и в цялостното му излъчване. Гледаше свирепо, когато бе ядосан, и очите му преливаха от нежност, когато изпитваше любов. Докато господин Грей, обсъждайки бъдещото си щастие и признавайки, че то бе заложено на карта заради едно решение, което можеше да го унищожи, говореше с глас, който не трепваше, и с изражение, което бе напълно невъзмутимо, сякаш разговаряше с градинаря си за местоположението на някой храст.

— Надявам се… и вярвам, че ще откриете щастието си другаде, господин Грей.

— Е, позволи ми да не се съглася с теб, Алис. Поне за това. А сега ще ти кажа защо дойдох тук. Ако бях ти писал против твоята воля, щеше да изглежда така, сякаш те преследвам. И не бих могъл да сторя подобно нещо, въпреки че имам правото. Но ако ти бях позволил да си тръгнеш от живота ми, без да направя нищо по въпроса, щеше да изглежда така, сякаш съм приел решението си за окончателно. Няма да направя това. Дойдох просто, за да ти кажа, че все още съм твой ухажор. Ако ми позволиш, искам отново да те видя в началото на януари, веднага щом се върнеш в Лондон. Едва ли ще ми откажеш.

— Не — отвърна тя. — Не мога да ви откажа.

— Тогава ще се видим в началото на януари — рече той, — и няма да ти досаждам с писма, нито повече с думи. Уведоми леля си, че съм казал онова, което съм дошъл да кажа и й предай моите най-сърдечни благодарности.

После той взе ръката й, стисна я, но не така, както го бе направил Джордж Вавасор, и си тръгна. Когато лейди Маклауд се върна, тя откри, че въпросът с вечерята се бе решил от само себе си.

Шестнадесета глава

Клуб „Робъри“

Вече знаем, че Джордж Вавасор имаше малко местенце в Робъри, Оксфордшир. Той се запъти натам в средата на ноември. Местните хора отдавна го познаваха и независимо от това дали лондончани имаха високо или ниско мнение за него като бизнесмен, хората в Робъри имаха високо мнение за него като джентълмен, който ходи на лов с хрътки. Това не означава, че останалите ловци го харесваха. Всъщност беше точно обратното. Вавасор не бе от мъжете, които изпъкват в групи от други мъже. Не беше привърженик на баналните и половинчати разговори между джентълмени, които се срещат в свободното си време. Не беше достатъчно откровен за подобна популярност. Някои мъже се страхуваха от него, а други се отнасяха с подозрение. Имаше и такива, които търсеха приятелството му, но той обикновено ги отблъскваше и винаги ги държеше на разстояние. Въпреки че се бе отдавал на удоволствията, популярни сред младите мъже, не можеше да бъде описан като весел и общителен човек. В разговорите си с други мъже, винаги чувстваше, че трябва да преследва някаква конкретна цел, свързана с бизнеса. С жените бе точно обратното. В компанията на жени той се чувстваше истински щастлив, защото можеше да общува с тях без задръжки. Бе способен на това да обикне една жена, но се съмнявам, че би могъл да се отнася добре с нея.

В Оксфордшир бе известен като човек, който знае мястото си и такива хора винаги бяха добре дошли. Мъжете, които не умееха да яздят, се чувстваха неловко на ловното поле, защото ги гледаха враждебно и порицаваха строго. Въпреки това подобни мъже рядко причиняваха сериозни проблеми. Понякога пречеха на хрътките или изпреварваха останалите ловци, но не често. Отправят се много подобни обвинения, но истината е, че мъжете, които яздят прекалено бързо и притискат хрътките, обикновено умеят да яздят, но са твърде нетърпеливи или себични, за да поддържат правилното темпо. Неумелият ездач, точно като неумелия играч на вист[35], плаща прескъпо за нещо, което не му доставя удоволствие и за това трябва да бъде поздравен. Но и в двата случая отношението към тези хора е жестоко и пренебрежително. Джордж Вавасор бе добър както в язденето, така и в игрите с карти, така че отношението към него никога не бе пренебрежително.

В Робъри имаше мъже, които живееха заедно в нещо като клуб. Бяха четирима или петима и пристигаха от Лондон, когато можеха, за да участват в лова. Сред тях имаше един или двама пивовари, банкер, млад адвокат, литератор-спортсмен и млад и неженен член на парламента, който нямаше свой собствен дом в провинцията. Тези мъже бяха създали клуба „Робъри“ и си прекарваха отлично като негови членове. Имаха собствена изба за вино в „Кралската глава“, или Кръчмата в Робъри, както мястото бе известно, и сами си осигуряваха дивеча. Съдържателят се грижеше за всичко останало и понеже не бяха особено придирчиви по отношение на сметките, които плащаха, той им позволяваше да правят каквото си пожелаят в къщата. Те се държаха доста арогантно с прислужниците и понякога, но не често, вдигаха шум до късно. Веднъж бе избухнала люта кавга и съдържателят се бе разгневил и ги бе заплашиш, че ще изгони клуба от къщата си. Но мъжете плащаха добре и по-скоро се закачаха с прислужниците, отколкото да ги тормозят, така че като цяло бяха много популярни.

Вавасор не принадлежеше към този клуб, твърдейки, че не би могъл да си го позволи и че престоите му в Робъри не са достатъчно продължителни, за да стане пълноценен член. Не го поканиха отново и той отсядаше другаде в малкото градче. Но понякога се отбиваше в странноприемницата и играеше вист с членовете.

Бе пристигнал в Робъри с пощенския влак, за да може да участва в сутрешния лов, така че пристъпи в клубната стая точно в полунощ. Банкерът Максуел, младият адвокат Грайндли и членът на парламента Калдър Джоунс играеха дъми[36]. Не присъстваше нито един от двамата пивовари, както и литераторът.

— Ето го Вавасор — заяви Максуел, — така че вече няма нужда да играем на тази проклета игра. Вавасор, някой спомена, че си заминал.

— Заминал?

— Не си спомням какво точно ми казаха: че нещо ти се е случило, че си се оженил, че си умрял или че си заминал в чужбина. По дяволите, въпреки всичко загубих! Как мразя тази игра! Никога не ми идват добри карти. Да, знам, че резултатът е седем на седем. Вавасор, ела и цепи картите. Кълна се, че ако някой ме бе попитал, щях да му кажа, че си мъртъв.

— Добре, че никой не те пита за нищо.

— Най-вероятно имаш предвид, че Вавасор не успя с кандидатурата си за Челси миналия февруари. Но ти си го виждал оттогава. Ще се кандидатираш ли пак, Вавасор?

— Да, ако ми заемете парите.

— Не виждам ползата от това да станеш член на парламента — заяви Калдър Джоунс. — Аз лично нямах много избор, но се кълна, че нищо не би могло да бъде по-скучно. Човек си мисли, че може да прави каквото си поиска, но не е така. И не мога да се откажа, защото…

— О, разбира се, че не можеш. Какво би се случило с нас тогава? — каза Вавасор.

— Останахме двамата с теб, Гриндемс — рече Максуел. — Парламентът да върви по дяволите. Да изиграем един робер.

Играха до три часа сутринта и господин Калдър Джоунс загуби доста пари, но ги загуби малко по малко, защото рядко надвишаваха десет шилинга за точка и най-големият залог беше две лири. Но Вавасор спечели и след като си тръгна, мъжете веднага започнаха да го одумват.

— Чудя се защо му харесва да идва тук — рече Грайндли. Именно той го бе поканил в клуба и се бе опитал да се сприятели с него.

— И аз не разбирам — отвърна Калдър Джоунс, на когото все още му бе криво заради парите, които бе загубил. — Миналата година влизаше тук, когато му скимнеше, сякаш е един от нас.

— Той е много съмнителен тип — обади се Грайндли. — Всичко, свързано с него, е обвито в тайнственост. Никой не знае откъде идват парите му. Наследи някакъв скромен имот на север, но профука всичко в бизнеса с вина.

— Грешиш за това, Гриндемс — каза Максуел, използвайки този подигравателен прякор, който бе измислил за своя приятел. — Направи купища пари в бизнеса с вина и ако бе продължил, щеше да стане много богат мъж.

— Но оттогава е загубил всичко, включително и онзи имот на север.

— Отново грешиш, Гриндемс, момчето ми. Ако утре старият Вавасор умре, Вавасор Хол ще отиде именно при него. В момента Джордж може и да е разорен…

— Няма съмнение в това, струва ми се — прекъсна го Грайндли.

— Може и да си прав, Гриндемс, но няма как да е загубил Вавасор Хол, защото никога не е проявявал интерес към него. А той е законният наследник и най-вероятно някой ден ще го получи.

— Въпреки това, не е ли странно, че идва тук? — попита Калдър Джоунс.

— Канили сме го неведнъж — отвърна Максуел. — Не защото го харесваме, а защото имаме нужда от човек за робер. Не харесвам Джордж.

Вавасор и не познавам много хора, които го харесват, но го харесвам повече от дъми и по-скоро бих играл вист с мъже, които не харесвам, отколкото изобщо да не играя.

Някой страничен наблюдател би си помислил, съдейки по тона му, че господин Максуел имаше предвид самия господин Грайндли, но последният сякаш не забеляза това.

— Прав си, разбира се — рече той. — Не можем да избираме хората, с които играем вист. Но определено не вярвах, че ще дойде и тази година.

На следващата сутрин членовете на клуба закусиха в девет часа, за да могат да тръгнат за Еджхил в девет и половина. Еджхил се намираше на дванайсет мили от Робъри и наемните коне можеха да изминат това разстояние за час и половина или дори по-малко.

— Някой знае ли нещо за кафявия кон на Вавасор? — попита Максуел. — Вчера го видях да влиза в двора със стария си коняр.

— И миналия сезон яздеше кафяв кон — отвърна Грайндли. — Дребничко животно. Бързо, но не особено надеждно на пътя.

— Онова беше кобила — каза Максуел — и той я продаде на Чинкуебарс[37].

— За сто и петдесет лири — кимна Калдър Джоунс, — а тя едва ли струваше повече от петдесет.

— Спечели седемдесет с нея в Лемингтън — посочи Максуел, — и се съмнявам, че сега би приел парите му.

— Чинкуебарс ще идва ли тази година?

— Не знам — отвърна Максуел. — Надявам се, че не. Той е прекрасен човек, но не умее да язди, не обича да ходи на лов и предизвиква повече кавги от всеки друг мъж, когото познавам. Някой може ли да ми каже нещо за кафявия му кон?

— Ако бях на твое място, не бих си купил кон от Вавасор — заяви Грайндли. — Конете му никога не са толкова добри, колкото изглеждат.

— Това може да бъде казано за всеки кон — отвърна Максуел и сложи горещия овнешки котлет, който току-що му бяха донесли, в чинията си. — Всички правят тази грешка, когато си избират кон. И това е причината да има толкова много измами. Никога не искам гаранция, когато си купувам кон, и рядко правя оглед на животното. И се справям не по-зле от всеки друг. Не можеш да имаш съвършени коне, точно както не можеш да имаш съвършени мъже и съвършени жени. Трябва да се примириш с някои недостатъци: рижава коса, лоши зъби, големи крака. А понякога и с дразнещ глас. Но мъжът, който си купува кон, не може да се примири с нищо! По тази причина продавачите на коне са принудени да лъжат. Едно време отивах на конния пазар с триста лири и очаквах съвършено животно. Но вече не го правя и никога не очаквам животното да е съвършено. Искам да вижда, да има четири крака и да е бързо. Друго не ме интересува.

— Прав си, за Бога! — отвърна Калдър Джоунс.

Читателят веднага ще заключи, че банкерът Максуел властваше като крал в този малък клуб.

Вавасор бе изпратил два коня с Бат Смидърс, а самият той бе потеглил на пони, високо около метър и четиресет, което от четири години ползваше като наемен кон. Бе тръгнал малко преди десет часа, но бе успял да настигне Бат и двата коня около миля и половина преди Еджхил.

— Успя ли да ги опазиш чисти? — попита господарят, когато се изравни със своя слуга.

— Това са най-ужасните пътища в цяла Англия — отвърна Бат, който винаги се оплакваше от мястото, където се намираше в момента. — Но се обзалагам, че са по-чисти от повечето. Не знам как едно графство може да има такива пътища.

— Тукашните пътища наистина са лоши. Много лоши. Но предполагам, че щяха да бъдат по-добри, ако провидението бе изпратило по-добри строителни материали. А какво мислиш за кафявия кон, Бат?

— Ами… — започна провлечено той, но не каза нищо повече.

— Най-красивото животно, което някога съм виждал — отбеляза Джордж.

— Несъмнено е така — отвърна Бат.

— И е бърз.

— Сигурен съм, че е.

— И ми казаха, че е ненадминат в скачането.

— Всички коне скачат добре, сър, ако ги обучиш.

— Струва ми се, че е малко над моето тегло.

— Така е, господин Вавасор. Близо деветдесет килограма.

— Може би дори сто — рече Вавасор.

— Щом казвате, сър. Човек никога не може да бъде сигурен на какво е способен един кон.

Джордж не зададе повече въпроси на коняря си, но остана с впечатлението, че трябва да продаде кафявия си кон при първа възможност. Тук искам да посоча, че този кон бе отлично животно. В края на предишния сезон се бе преуморил и бе окуцял, а собственикът му, имайки повече пари, отколкото мозък в главата, го продал, защото не бе имал търпение да изчака да оздравее. Но тази продажба му спечелила лоша репутация, както понякога се случва с някои от най-добрите животни. Ето как конят се бе озовал в Татерсол[38] и Вавасор го бе купил евтино, мислейки, че може да изкара пари от него, съдейки по очевидните му достойнства. Не бе открил някакви проблеми с жребеца. Бат Смидърс също не бе открил, но той държеше на репутацията си и просто искаше да демонстрира, че разбира от коне. Джордж Вавасор разбираше от коне не по-зле от всеки друг, може би, с изключение на продавачите на коне и ветеринарите, но, подобно на всички мъже, се съмняваше в знанията си, въпреки че никога не би го признал, поне по този въпрос. Ето защо той прие мнението на Бат и реши, че нещо с този кон не беше наред.

— Ще направим един пробег от голямата гора — рече Джордж.

— Ако стигнат дотам, сър — отвърна Бат.

— Във всеки случай ще яздя кафявия кон — каза Джордж.

Веднага след като това решение бе взето, членовете на клуб Робъри ги застигнаха и пътят се изпълни с коне. Вече бяха само на четвърт миля от църквата в Еджхил, където беше срещата. Бат изостана малко с двата ловни коня, докато останалите яздеха заедно в тръс. Другите коняри бяха избързали и в момента решеха перчеми и почистваха стремета и конски крака от прахта, вдигнала се от пътя. Но Бат Смидърс беше като господаря си и не обичаше да си общува с други мъже. Освен това Вавасор със сигурност щеше да му даде различни инструкции.

— Тази година имате ли добра селекция от коне? — попита Максуел, обръщайки се към Джордж Вавасор.

— Не бих казал. Никога не съм имал добра селекция, както се изразихте. Обикновено разполагам с един добър кон и три или четири куци кранти. Струва ми се, че онзи кафявия е много добър.

— Виждам, че конярят ви е довел и онази червеникавокафява кобила.

— Тя е от куците. Не че наистина куца. Всъщност е напълно здрава и едва ли някой ловец би могъл да се оплаче от нея. Проблемът е, че издава звуци, когато препуска.

— И се чува от три полета разстояние — рече Грайндли.

— От пет, ако са достатъчно малки, а слухът ти е достатъчно остър — отвърна Вавасор. — Въпреки това не бих я заменил за най-добрия кон, който съм виждал.

— Прав е, Гриндемс — обади се Максуел.

— Не е прав — отвърна Грайндли. — Изобщо не е прав.

— Конете ви винаги вършат онова, което се изисква от тях — рече Джордж, — така че не виждам от какво можете да се оплаквате.

— Отново е прав, Гриндемс — обади се Максуел.

— Мога да го надбягам, когато си пожелая — заяви Грайндли.

— Ако първо не се убиете, за което няма да е виновно животното, между другото — отвърна Джордж.

— Отново те постави на мястото ти, Гриндемс — каза Максуел, след което господин Грайндли пришпори коня си, заобиколи църквата и навлезе в полето, където бяха събрани хрътките. Бе предпочел да избяга, тъй като разговорът бе станал твърде разгорещен за неговия вкус. Ако Вавасор беше сам, щеше да му се озъби и да отвърне нещо хапливо, но не можеше да си позволи да губи самообладание в присъствието на краля на клуба. Господин Грайндли не беше популярен и ако Максуел се настроеше против него, спортният му живот в Робъри можеше да приключи.

Животът на хора като господин Грайндли, покровителствани от мъже, които ги превъзхождат, не изглежда особено приятен. Но човек може да намери подобни мъже във всяка компания. Не мога да кажа защо бе считано, че банкерът господин Максуел, пивоварите господин Стоун и господин Притиман и литераторът господин Полък превъзхождаха господин Грайндли. Един професионален адвокат е поне толкова добър, колкото един пивовар и има много адвокати, които държат главите си високо вдигнати и не позволяват на никой да ги тъпче.

Грайндли беше богат мъж или поне достатъчно богат за живота, който водеше. Не знам много за произхода му, но съм сигурен, че не бе по-лош от този на господин Максуел. Адвокатът не бе нито глупав, нито невеж, докато според мен господин Максуел беше глупак. Грайндли бе постигнал всичко сам, докато Максуел нямаше да стане банкер, ако баща му не беше банкер и неговата банка нямаше да просперира, ако партньорите му не разбираха от бизнес много повече от него. Грайндли знаеше, че бе по-умен от Максуел, но въпреки това му се подмазваше и търпеше постоянните му подигравки. Превъзходството на Максуел не идваше и от ездата, защото на Грайндли не му липсваше кураж и всички знаеха, че банкерът е пристрастен към охолния живот и не е в добра форма. Мисля, че това превъзходство произтичаше от външния вид на мъжете: от държанието, походката и общото им излъчване, което при единия бе добро, а при другия лошо. Превъзходството на един мъж над друг е нещо рядко, но веднъж придобито, то много трудно се губи.

Този феномен е още по-очевиден сред младите момчета, тъй като те не са толкова съвестни, колкото мъжете, и са по-пристрастени към тиранията. Освен това слабите момчета не усещат толкова остро срама от покорството. Кой не помни ученици като Максуел и Грайндли от собственото си детство — тиранинът и неговият роб, онзи, който налага волята си и онзи, който подчинява своята? Дори в училище невинаги става дума за физическа сила и по-голяма смелост. Не става въпрос нито за интелект, нито за тактичност или съобразителност. Хората, които често си общуват с млади момчета, ще ви кажат, че някои от тях налагат превъзходството си над останалите със силата на своя дух, но се съмнявам, че това е съзнателно търсено и по-скоро ми се струва, че тази роля им е натрапена. Тук отново бих посочил, че излъчването на момчето е нещото, което гарантира неговото превъзходство над връстниците му.

Но момчето-тиранин невинаги се превръща в мъж-тиранин и момчето-роб невинаги се превръща в мъж-роб, защото въпросното излъчване често се променя и от благородно става посредствено и обратното.

— За Бога, ето го и Полък! — възкликна Максуел, когато навлезе в полето до църквата. — Ще заложа половин крона[39], че е пристигнал от Лондон тази сутрин, че снощи изобщо не си е лягал и че ще ни каже това поне три пъти, преди хрътките да бъдат пуснати.

Господин Полък беше литераторът-спортсмен.

Седемнадесета глава

Еджхил

Струва ми се, че на този свят няма по-красива гледка от глутница ловни хрътки, насядали около ловец в ранна зимна утрин, ако мястото на срещата е било избрано с артистична вещина. Това място трябва да бъде в малко тревисто поле. Не е абсолютно задължително да е далече от всякакви постройки, нито плетовете да бъдат грижливо подрязани и подравнени съобразно изискванията на модерното селско стопанство. Наблизо трябва да има дървета и земята да е малко неравна, за да могат хрътките и слугите да се съберат на едно място.

Има добре известни места за ловни срещи из цяла Англия, в парковете на благородници, пред техните имения или дори на моравите им. Но тези зрелищни места съдържат малко от красотата, за която говоря. Те са прекадено величествени и натруфени, както и прекадено далече от истинския ловджийски дух. На тези срещи каретите винаги блестят, роклите на дамите винаги са разкошни и мястото винаги е обградено от хора, дошли от съседното градче, за да се порадват на богаташите. За мен в това няма нищо красиво. Срещата, за която говоря, е посветена само и единствено на спорта, а избраното място е красиво по случайност, като това го прави най-красивото място на света.

Това важеше в пълна сила за Еджхил. Близкото селце се състоеше от три или четири къщи, но имаше старинна църквичка със стара сива кула и тесен и тъмен двор, обграден от брястове. Пътят от Робъри до мястото на срещата минаваше покрай църковния двор и съвсем малко по-нататък стоеше портата, отвъд която започваше малкото поле, където хрътките се чувстваха точно толкова като у дома си, колкото в кучешките си колиби. Полето беше шест или седем акъра[40] и бе дълго и тясно, така че ловците имаха къде да разхождат хрътките си, за да ги предпазят от настинка поради прекалено дългото седене на едно място. Църковната кула бе близо и се виждаше през дърветата, а самото поле бе зелено и меко, но никога не бе кално или покрито с локви.

Еджхил бе любимо място за ловни срещи в това графство, отчасти поради факта, че в съседната гора живееха много лисици, отчасти защото наоколо имаше много пасища и отчасти заради ловджийските наклонности на местното население. Що се отнася до собствения ми вкус, не съм убеден, че обичам да започвам деня си с голяма гора и съм напълно сигурен, че не обичам да го завършвам с такава. Трудно е да се открие каймакът на лова, както е трудно да се открие каймакът на всяко друго приятно занимание. Кой може винаги да пие хубав „Лафит“[41], винаги да си говори с жена, която е едновременно красива и духовита, и винаги да бъде вдъхновяван от поезията, която чете? Човек обикновено трябва да пресее много кал, преди да намери своята буца злато. Това несъмнено се отнася и за лова и голямата гора, която често пречи на ловеца така, както калта пречи на миньора. Най-търсеното място са шубраците прещип, защото там златото веднага лъсва. Но без гората, в прещипа няма как да се завъдят лисици, и ако не беше калта, златото нямаше да намери своето място.

Както казах, Еджхил бе популярно място за срещи и в момента изглеждаше изключително красиво. Малкото поле бе пълно с ездачи, които бавно се придвижваха насам-натам, водеха разговори, пушеха пури, слизаха от наемните си коне и яхваха ловните, раздаваха заповеди на слугите си и се подготвяха за деня. Там се бяха събрали стари провинциални джентълмени от всички краища на графството, които се поздравяваха радушно; фермери-спортсмени, които обичаха да общуват с лордовете си и да чувстват, че удоволствията на провинцията са общи за всички; мъже, дошли от града и ходещи на лов в свободното си време като нашите приятели от клуба Робъри, които всъщност бяха най-многочислената група на полето; офицери от околните гарнизони; голяма тълпа от слуги и неколцина невзрачни пътешественици, дошли от най-различни части на страната, за да участват в лова. На пътя пред портата чакаха множество превозни средства: открити карети, двуколки, кабриолети и коли, в някои от които седяха дами, дошли специално за ловната среща. Но Еджхил не беше място за дамски срещи. Разстоянията бяха твърде големи и пътеките в Кранби Уд, голямата гора, не бяха подходящи за колела. Както винаги сред ездачите имаше неколцина представители на нежния пол, но дамите по принцип не харесваха Еджхил, дори онези от тях, които ловуваха. Само една карета, тази на господаря на хрътките, бе навлязла в свещената обител на полето и именно от нея в момента слизаше старият баронет, точно когато Максуел, Калдър Джоунс и Вавасор навлязоха в полето.

— Надявам се, че сте добре, сър Уилям — каза Максуел, обръщайки се към стария господар.

Калдър Джоунс също го поздрави, а след него това стори и Вавасор.

— Ами, да, бих казал, че съм добре, благодаря. Бихте ли продължили, ако обичате? Кобилата ми не можа да се обърне.

Някой друг го поздрави, но старецът само изръмжа в отговор. След като внимателно му помогнаха да се качи на коня (все пак минаваше седемдесетте), той се насочи към хрътките, а фермерите около него докосваха шапките си в поздрав. Но той не им обръщаше внимание, защото умът му бе зает е по-важни неща. Започна да шепне инструкции на своя прислужник, който отговаряше „Да, сър Уилям“, „Не, сър Уилям“ и „Несъмнено, сър Уилям“. Наблизо слухтеше дългокрак мъж с щръкнали уши, ловджийско кепе и яркочервено палто, който се надяваше да чуе някое от сутрешните указания на стареца.

— Кой, по дяволите, е онзи мъж? Тук се допускат само бричове и ботуши! — попита сър Уилям високо, докато слугата му се отдалечаваше с хрътките. Той познаваше мъжа, но искаше да го порицае за неучтивостта.

— Накъде трябва да се насочим първо, сър Уилям? — попита Калдър Джоунс смирено.

— Откъде мога да знам къде се крият лисиците? — отвърна сър Уилям и изруга, а Калдър Джоунс се оттегли, смълчан и нещастен.

Въпреки това сър Уилям бе най-популярният джентълмен в цялото графство и един от най-учтивите мъже, с които бихте могли да седнете на една маса. Когато не бе в седлото, той имаше благ характер и не бе склонен да налага превъзходството си над останалите. Но всеки господар на хрътките, ако е бил на тази позиция достатъчно дълго, а сър Уилям я бе заемал от над трийсет години, придобива специална власт, за която никой владетел не може да претендира. Той има право да казва и прави каквото си пожелае и всички са задължени да му се подчиняват. Нищо не би могло да го свали от трона, дори подмолно съзаклятничество. И никой не би подкрепил подобен опит за преврат. Всеки ловец, който е бил обруган, оскърбен или унижен без причина, е длъжен да преглътне това отношение в името на общото благо. И няма право да се ядосва на господаря. Грубият език е необходимост при него. Едно време казваха, че един капитан не може да управлява кораба си, ако не ругае своите моряци. Но нима можем да сравним проблемите на един капитан с тези на господаря на хрътките? Моряците са дисциплинирани и могат да бъдат хвърлени в трюма, бити с камшик или лишени от грог. Господарят на хрътките няма право да лишава никого от грог и може да накаже провинил се ловец единствено с остри думи.

— Е, Полък, кога дойде? — попита Максуел.

— Току-що пристигнах от Лондон, за Бога! — отвърна литераторът. — Хванах влака от площад „Юстън“ в осем и половина. А от Уинслоу дотук пътувах в двуколка с двама мъже, които никога преди не бях виждал. Теглеха ни два коня, впрегнати един зад друг, въпреки че двуколката бе за един и хвърчахме с деветнайсет мили в час.

— Хайде, не преувеличавай — рече Максуел.

— Кълна се, че е така! Чудя се дали двамата мъже ще ми върнат парите, които платих за двуколката. Трябваше да изляза от вкъщи в осем без петнайсет, а преди това имах работа за вършене, така че съм станал в пет.

— Значи си я свършил на свещи — обади се Грайндли.

— Разбира се, че на свещи. Защо не? Нима мислиш, че само адвокатите могат да работят на свещи? Предполагам, че по това време вие сте играли вист и сте пили вино. Колко се радвам, че не бях с вас, защото сега ще мога да яздя!

— Залагам една лира, че ако има преследване, ще се справя по-добре от теб — заяви Джоунс.

— Присъединявам се към залога — обади се Грайндли. — А Вавасор ще ни бъде арбитър.

— Господа, хрътките няма да могат да излязат, ако спрете пред портата — каза сър Уилям.

След това глутницата потегли, а ловците изминаха четирите мили до Кранби Уд в лек тръс. Вавасор яздеше сам, като от време на време си разменяше думи със своя прислужник.

— Ще яздя червеникавокафявата кобила в гората — каза той. — А ти стой близо до мен.

— Предполагам, че ще трябва да препускам нагоре-надолу по пътеките — отвърна Бат с презрение в гласа.

— Аз няма да препускам по пътеките, но ти ме дръж под око, защото трябва да знаеш къде съм, за да мога да сменя конете, ако някоя лисица се измъкне.

— Струва ми се, че ще бъдете тук целия ден, сър.

— Ако си прав, значи няма да яздя кафявия кон. Но трябва да ми е на разположение, ако се наложи. Разбираш ли?

— О, да, сър, разбирам. Това, което казвате, не е трудно за разбиране. Но не мисля, че днес ще изкарате лисица от тази гора. Логично е. Вятърът духа от североизток.

Кранби Уд е много голяма гора, защото всъщност представлява две или три гори, събрани на едно място. Стана почти обяд, преди да открият лисица, след което настана голямо вълнение. В продължение на цял час мъжете препускаха нагоре-надолу по пътеките, а хрътките гонеха лисицата от единия до другия край на заграденото място. Веднъж или два пъти клетото животно опита да излезе от гората, предизвиквайки викове „Дръж!“, стремително галопиране и прескачане на ненужни огради, но след това се връщаше обратно, може би размислило заради споменатия от Бат Смидърс североизточен вятър. Неусетно стана един часа и мъжете се отегчиха и започнаха да се събират на малки групи, да обядват, да пушат и да се закачат. Качеството на сандвичите с шунка, донесени в Кранби Уд днес, бе изключително, а шерито не им отстъпваше. Конярите бяха натоварени с чанти и мъжете въоръжени с повече плоски бутилки, отколкото с пистолети. Максуел и Полък бяха в центъра на една от тези групи и не спираха да се задяват, но без да си нанасят сериозни рани. Накрая се измориха, обърнаха се към Грайндли и го изпъдиха от групата.

— Ще принудиш този мъж да си пререже гърлото, ако продължаваш в същия дух — рече Полък.

— Да го направя ли? — отвърна Максуел.

— Ще яздя с него, защото ми е жал.

През това време Вавасор стоеше встрани от мъжете, напълно сам, а Бат Смидърс не се отдалечаваше на повече от триста метра от своя господар.

— Няма да свършим нищо днес — заяви Грайндли, приближавайки се до Вавасор.

— Не се знае — отвърна той.

— Онзи старец трябва да е пълен глупак — рече Грайндли, имайки предвид сър Уилям. — Не знае какво прави.

— Как може да накара лисицата да се предаде? — попита Вавасор и острият му тон накара Грайндли да се отдалечи.

Обядът и пушенето продължиха до два часа, като през това време хрътките, слугите, камшиците и старият сър Уилям не спряха да работят, както и неколцина от ловците, внимателно следящи лова. През следващия час имаше два или три неуспешни опита, както и няколко лъжливи твърдения за лисици, излезли от гората, довели първо до галоп, а после до гневни обвинения. Стана три часа и мъжете започнаха да ругаят, да обиждат Кранби Уд, да изразяват разочарованието си от това, че не си бяха останали вкъщи и да злословят по адрес на стария господар на хрътките.

— Това е най-противното място на земята! — възкликна Максуел. — Често съм казвал, че кракът ми повече няма да стъпи тук и сега ще го кажа отново.

— Но ще дойдеш на следващата ловна среща — отвърна Грайндли, който бе използвал всеобщото обезверение, за да се върне при другарите си.

— Гриндемс, трябва да се научиш да държиш езика си зад зъбите — сопна му се Максуел. — Човек не може да разговаря нормално с теб.

Грайндли отново щеше да бъде изгонен от групата, но бе спасен от един слуга, който се приближи с галон по пътеката, следван от хрътките.

— Да не е излязла, Том? — попита Максуел.

— Излезе отнякъде — отвърна Том и всички препуснаха. Вавасор веднага смени коня си — яхна кафявия и даде червеникавокафявата си кобила на Бат Смидърс, който промърмори, че вече може да се прибира в Робъри. Вавасор не му отговори, а отиде до мястото, където пътеките се пресичаха, спря за миг и се заслуша. После си избра пътека, която се разклоняваше от онази, по която бяха минали ловците и техните слуги, и препусна през гората. Не след дълго се натъкна на сър Уилям, който стоеше пред една малка ловджийска порта заедно със своя прислужник.

— Стойте мирен — рече старецът. — Хрътките още не са излезли от гората.

— А лисицата избяга ли?

— Каква ще бъде ползата от това, ако не успеем да изкараме хрътките? Да, избяга. Мина точно оттук.

И той започна да надува енергично ловджийския си рог. По пътеката веднага се зададоха неколцина мъже, придружени от четири-пет хрътки. После видяха Том, със запъхтян кон, да навлиза обратно сред дърветата. Скоро пристигнаха и останалите и пътеката се напълни с мъже, които не знаеха къде отиват, но бяха осъзнали, че лисицата най-накрая бе излязла от прикритието си.

Том докосна шапката си и изгледа въпросително своя господар.

— Драсна към Клейдън — каза старецът. — Пробвайте хрътките в онзи плет.

Том го послуша и животните почти веднага уловиха миризмата на лисицата, а мъжете започнаха да слагат шапките си и да пъхат крака в стремената си. Мигът, който бяха чакали толкова дълго, най-накрая бе дошъл, но сред тях имаше и такива, които предпочитаха лисицата да се върне обратно в гората, защото бяха загубили вяра в запъхтените си коне. А някои предпочитаха чакането и дебненето пред самия лов, въпреки че допреди малко бяха мрънкали и ругали. Трети бяха загубили ентусиазма си и имаха нужда от един бърз галон през полето, за да си го върнат. Повечето се опасяваха, че ще стартират лошо и другите ще се представят по-добре от тях. Но се вдигна огромна олелия и ловците най-накрая препуснаха след хрътките, погнали своята плячка, а сър Уилям неведнъж се виждаше принуден да използва острия си тон, за да поставя хора на мястото им.

Неколцина стари хитреци завиха наляво, вместо да следват хрътките, защото, излезли от гората, бяха усетили вятъра. Те се надяваха, че след няколко километра лисицата ще хукне по посока на вятъра и освен това знаеха най-прекия път до Клейдън. Ах, колко е приятно, когато подобни хора се оказват подведени от сухите си и безполезни знания! Ако лисицата тичаше само по права линия, тези мъдри джентълмени рядко щяха да се окичват със слава.

В сегашния случай животното явно бе решило да поддържа линията на своя бяг сравнително права, тъй като хрътките следваха миризмата му по протежение на три или четири плета. То имаше преднина от поне десет минути и бе успяло да изостави убежището на дърветата, без да привлече вниманието на враговете си, осигурявайки си достатъчно време да избере най-добрия възможен маршрут. Мъжете препускаха от поле на поле и се тълпяха пред малките ловджийски порти, блъскайки конете си един в друг с омраза, която не може да бъде видяна никъде другаде. Никой ловец не иска да скача, ако може да го избегне, а плетовете около портите не изглеждаха особено примамливо. Неколцина се отклониха от общия поток и минаха през съседното поле, а други се промъкнаха покрай оградите, избягвайки стълпотворението пред портите. Джордж Вавасор бе един от тях. Той не обичаше да язди в тълпа и винаги странеше както от другите ловци, така и от хрътките. А ако изостанеше прекалено много, той просто изчезваше и останалите не го виждаха до края на деня. В тези случаи не се появяваше, както много други, двайсетина минути след като животното е било убито или хванато натясно. Вместо това се прибираше вкъщи сам, минавайки по странични пътища, за да не може никой да обсъжда провала му.

Тълпата остана гъста и многолюдна до края на поредицата от ловджийски порти и ловецът, който се справи най-добре, бе този с най-борбения кон. След като прекосиха четири или пет полета по този начин, те излязоха на пътя. Хрътките го пресякоха, без да спират, следвайки миризмата, но в сърцата на някои от мъжете се прокраднаха съмнения и много от тях останаха на пътя, наблюдавайки внимателно водещите хрътки, очаквайки да поемат или в едната, или в другата посока. Сър Уилям, извинен от седемдесетте си години, зави рязко наляво, знаейки, че може да достигне до Клейдън по този начин. Много от ловците покорно го последваха. Неколцина поеха надясно, очевидно намислили нещо различно. Най-опитните ездачи вече бяха пресекли пътя и навлезли сред шубраците, следвайки хрътките по петите, без да знаят или обръщат внимание на факта, че пред тях минаваше поточе. Най-отпред яздеше Бурго Фицджералд, който бе известен с това, че никога не се колебае, дали да прескочи ограда, или да се отклони от пътя, да жертва себе си или своя кон. Въпреки това клетият Бурго рядко излизаше победител. Обикновено се проваляше в лова така, както се проваляше във всичко в живота си.

Литераторът-спортсмен Полък го следваше по петите. Той имаше само два коня в конюшнята си и не бе дал много пари за тях, а освен това тежеше цели деветдесет и пет килограма без ботушите! Въпреки това се справяше и никой не знаеше как точно го постигаше. Особено, при положение че разбираше от лов колкото един шивач. Но умееше да язди и знаеше как да пада, без да се нарани. Обикновено яздеше, докато конят под него капнеше от изтощение. Но малцина знаеха за тъжните злополуки, които често го спохождаха — калните канавки, в които понякога затъваше; отчаянието, което го обземаше, докато се опитваше да накара жребеца си да прекоси някоя дълбоко разорана нива; километрите, които трябваше да измине пеша, водейки измореното животно, за да се прибере в Робъри!

Трети яздеше прислужникът Том, а зад него препускаха Калдър Джоунс и Грайндли, като последният бе решен на всичко да спечели златната лира. Вавасор също бе прекосил пътя отляво, водейки след себе си двама други мъже, които знаеха, че могат да му се доверят. Максуел се бе разколебал пред плета, за свой най-голям срам. Заедно с канавката, този плет представляваше истинско предизвикателство, а ловците не обичаха да срещат трудни препятствия още в началото на бяга. Максуел не бе скрил нито разочарованието си, нито причината за своето решение.

— По дяволите! — бе възкликнал той. — Това препятствие е твърде голямо за мен, а онзи поток си е истинска река!

И той бе последвал господаря на хрътките надолу по пътя.

Мъжете, които споменахме поименно, се справиха с потока, като конят на Полък едва смогна да се изправи на задните си крака и да се оттласне от неравния бряг. Няколко кобили отказаха да го прекосят и по този начин ездачите им загубиха всякакви шансове за успех до края на деня. Такава е съдбата на мъжете, които ходят на лов. Човек плаща пет или шест лири и в девет от десет случая събитията от деня по-скоро го огорчават, отколкото задоволяват! Един или двама нагазиха във водата и успяха да издрапат до другия бряг, но Туфто Пърлингс, мъжът от Манчестър, затъна в калта на дъното и успя да се измъкне едва след като седем мъже го издърпаха с въжета.

— Къде, по дяволите, е моят човек? — попита Пърлингс, но слугите не можеха да му кажат, че неговият „човек“ язди най-отпред с втория кон на господаря си, улисан в лова.

Джордж Вавасор откри, че конят му се справя неочаквано добре, прескачайки оградите почти на галоп и демонстрирайки изключителна форма. „Чудя се какво не му е наред, запита се Джордж, въпреки че бе решил да го продаде още днес, ако му се отдаде възможност.“

И след потока лисицата продължаваше да тича в права линия и Том изказа предположението, че господарят му не е бил прав за Клейдън.

— Къде сме сега? — попита Бурго, когато неколцина мъже минаха през отворената порта на една нива.

— Това е фермата на Бълби — отвърна Том. — Яздим право към гората Елмхам.

— Проклета да е гората Елмхам! — възкликна един едър фермер, който бе успял да стигне дотук. — Днес няма да видим тази гора!

— Предполагам, че вие знаете най-добре — отвърна Том.

Минаха през нивата, пресякоха поредния път и се спуснаха в едно стръмно дефиле, водещо до малка горичка.

— Във всеки случай е минала покрай онези ели — рече Том. — Напред, Гейлас!

Изкачиха се от другата страна на дефилето и видяха хрътките, които бяха на едно поле пред тях.

— Кълна се, че това изкачване ме остави без дъх! — заяви Полък.

— Сега не е моментът да се оплаквате — отвърна Бурго и пришпори коня си.

— Досега темпото бе ужасно бавно, нали? — рече Калдър Джоунс и се огледа, очаквайки да види, че Грайндли е изостанал. Но той все още бе там, заедно с шестима други мъже. Джордж Вавасор също яздеше с групата, но винаги в полето вляво от тях. Той не бе казал дума откакто ловът бе започнал и не бе пожелал да говори с никого. Желаеше да продаде коня си. Освен това желаеше да се представи добре в лова, въпреки че му бе трудно да определи защо.

В продължение на около миля яздеха през открити пасбища, но имаше много огради и изостанаха малко от хрътките, а теглото на Полък започна да го бави. Том и Бурго водеха, но точно зад тях яздеше един фермер, имал късмета да ги срещне пред портата на фермата. Именно подобни несправедливи инциденти обезкуражаваха хората, положили всички възможни усилия, за да сполучат! Хрътките се бяха отклонили малко вляво и в крайна сметка се бяха насочили право към Клейдън.

— Проклет да съм! Графът беше прав — рече Том.

Въпреки че сър Уилям бе баронет, по време на лова мъжете, които го познаваха, го наричаха граф.

— Не сме се насочили към Клейдън, нали? — попита Бурго.

— Клейдън започва с онези букове, които виждате там — отвърна Том. — Графът рядко греши.

Не след дълго достигнаха къса двойна ограда и малък набързо засаден плет. Двойната ограда винаги е трудно изпитание, особено ако е здрава. Един мъж с жена и семейство има пълното право да я избегне и никой не би го обвинил. Двойните огради обикновено можеха да бъдат избегнати, тъй като бяха снабдени с порти. Тази също имаше, но Бурго не бягаше от нищо и я прескочи с красив скок. Не е лесно да бъдеш дискретен, когато мъжът пред теб е бил толкова недискретен. Том се насочи към портата и Полък го последва, знаейки, че няма никакъв шанс да преодолее това препятствие. Но Калдър Джоунс бе сполетян от голяма беда: краката на коня му се удариха в най-горната пръчка на втората ограда и той излетя от седлото с главата напред, сякаш е бил изстрелян с катапулт. Трябва да го оставим там. Грайндли се зарадва на неговото нещастие и се насочи към портата, но фермерът със свежия кон успя да прескочи оградата и скоро се озова до Бурго.

— Не ви видях на старта — заяви Бурго.

— Аз пък не видях вас — отвърна провинциалният джентълмен, — така че сме квит.

Бурго не виждаше нещата по същия начин, но не каза нищо. Грайндли и Том скоро ги настигнаха, като последният правеше всичко възможно, за да се отърве от адвоката. Полък също не се отказваше, но темпото бе започнало да му се отразява и въпреки че теренът беше равен, клетото му животно лъхтеше и се задъхваше. Хрътките продължаваха да завиват наляво. Бурго прескочи една малка ограда и се озова в същото поле, през което препускаха те, но точно тогава осъзна, че пред него имаше ездач. Това бе Джордж Вавасор, който поддържаше чудесно темпо, а конят му не показваше никакви признаци на умора.

Стигнаха Клейдън, което означаваше, че бяха изминали единайсет километра за около трийсет и пет минути. Хората, които не разбират от лов, едва ли ще се впечатлят от това темпо, но ако можеха да говорят, запъхтените коне биха потвърдили, че то е било доста добро. Нашата компания влезе в парка Клейдън през една странична порта в оградата, която стоеше отворена в ловни дни, но почти веднага там пристигна една много по-многолюдна група, влязла през главния вход. Предвождаше я сър Уилям, а нашият приятел Максуел бе с него.

— Досега всичко беше отлично — рече му Бурго. — Най-добрият лов за годината.

— Още не съм видял нищо от лова — отвърна Максуел. — Достраша ме да се отклоня от първата пътека и оттогава яздя по нея.

Максуел никога не лъжеше за ловните си постижения и не изпитваше срам от това да минава по пътеките.

— Кой е с теб?

— Двамата с Том сме. Известно време и Калдър Джоунс яздеше с нас, но мисля, че се преби някъде. Както и Полък, твоят приятел Грайндли и един човек, когото не познавам, който падна от небето по средата на бяга. Има и още един мъж, чийто гръб видях току-що. Ето го. За Бога, това е Вавасор! Не знаех, че е тук.

Останаха в парка Клейдън десетина минути, след което лисицата, която преследваха, отново хукна. Всъщност може би бе друга лисица. След това имаше много спорове по този въпрос, но никой не бе достатъчно смел, за да изкаже това предположение пред сър Уилям. Лисицата, независимо дали бе тяхната или друга, пое наляво от Клейдън в посока към Робъри. През тези десет минути в парка се бяха събрали петдесетина мъже, но нито един от тях не бе Калдър Джоунс. Туфто Пърлингс също липсваше, както и още половин дузина други ловци, сполетени от някакво сериозно нещастие. Но Грайндли бе там и все още ликуваше, като вече открито обсъждаше златната лира на Джоунс. Полък също успя да се добере до парка и бе благодарен за тази почивка. Той се надяваше, че конят му ще може да събере сили, за да завърши лова благополучно.

Но след като напуснаха Клейдън, темпото стана по-бързо от всякога. Може би това се дължеше на по-силната миризма, тъй като хрътките бяха започнали да настигат лисицата. Но ми се струва, че просто бяха погнали различна лисица. Максуел, който я бе видял как драсва, се кълнеше, че е била чиста и свежа. Бурго заяви, че според него лисицата е същата, но не се аргументира.

— Разбира се, че е същата лисица — обади се Том. — Как може да е друга?

Джентълменът от провинцията, който бе паднал от небето, бе напълно сигурен, че гонеха различна лисица. Това мнение споделяха и повечето от онези, които бяха минали по пътя. Полък просто изрази надеждата, че животното скоро ще бъде убито и ловът ще завърши благополучно.

Но не след дълго темпото стана прекалено бързо за клетия автор. Накрая конят му се закова на място пред един нисък плет и просто отказа да продължи нататък. Тази вечер Полък се върна в Робъри малко след девет часа, гладен като вълк. Злочестият му кон все още бе жив, но не хапна нито зрънце овес тази нощ, като отказа да яде и на следващата сутрин.

Вавасор отново се отдели от групата, като този път яздеше вдясно от нея. Максуел реши да тръгне след него и го следваше до края. Известно време Бурго водеше, предизвиквайки острото негодувание на сър Уилям — по принцип заради това, че язди сред хрътките, но на практика, защото бе изпреварил самия сър Уилям. Въпреки седемдесетте си години, старецът съумяваше да поддържа темпото на хрътките. Когато поеха надолу към селцето Маръм, неколцина мъже се отказаха, защото се страхуваха да не затънат в меката земя край реката и не знаеха за брода. Но сър Уилям го знаеше и онези, които яздеха близо до него, преодоляха това препятствие без никакви проблеми. Бурго, който препускаше най-отпред, едва не заседна в тресавището, но беше лек и конят му успя да се измъкне, оставяйки една от предните си подкови в калта. След този епизод Бурго реши да отстъпи водачеството на сър Уилям.

Неусетно достигнаха до гората Клеши Смол, но я прекосиха, без да спират и излязоха от другата й страна, където започваше пасбището на фермата Клеши. Тук Максуел и Вавасор се присъединиха към останалите. Те бяха успели да съкратят около триста метра от разстоянието, минавайки напряко, но за сметка на това се бяха забавили, защото им се бе наложило да прескочат потока Маръм, който сър Уилям бе прекосил през брода. Темпото стана толкова бързо, колкото позволяваха изморените им коне, а в няколко случая и по-бързо. Прислужникът на Сър Уилям бе яздил с него и старецът се бе качил на втория си кон в Клейдън. Максуел беше успял да направи същото, но вторият кон на Том така и не се бе появил и животното му изнемогваше. Грайндли бе изостанал малко, може би задоволен от факта, че бе победил Калдър Джоунс. Сега е времето да кажа, че той така и не получи златната си лира от него. Бурго, Вавасор и джентълменът от провинцията продължаваха да яздят най-отпред, но и тримата искаха лисицата час по-скоро да се предаде. Ах! Нищо не може да се сравни с искреното желание на ловеца лисицата най-накрая да се измори, когато конят му започне да пръхти от изтощение и той осъзнае, че усилията му ще бъдат напразни, ако животното не бъде заловено в следващото или по-следващото поле! До този момент всичко се е развивало чудесно и си оставил десетки мъже зад себе си, но каква би била ползата от това, ако и самият ти не постигнеш нищо накрая?

Всички, които познаваха местността, вече бяха заключили, че лисицата се е насочила към еленовия резерват Торндън, но до него все още имаше цели три километра и хрътките бяха толкова близо до своята плячка, че клетото животно едва ли можеше да се надява да го достигне. Лисицата бе опитала да се скрие в една отводнителна тръба близо до фермата Келши, но хрътките бяха успели да препречат пътя й. Скоро след това се хвърли в една канавка и хрътките я изпревариха, давайки възможност на конете, които също я гонеха, да скъсят дистанцията.

— Край с мен — оплака се Бурго на Максуел.

— За твой късмет същото може да бъде казано и за лисицата — отвърна банкерът.

Но на лисицата й бяха останали малко повече сили, отколкото на коня на Бурго Фицджералд. Той прекъсна бяга си за около минута, след което отново тръгна, но бе изпреварен от самия сър Уилям. Джентълменът от провинцията също го изпревари, като после се провикна:

— Йойкс[42]! Дотук беше! Горкият човек!

— Какво си се развикал? — сряза го сър Уилям. — Да не мислиш, че не знам къде е лисицата?

Фермерът веднага се оттегли и стана много по-незабележим отпреди.

Напуснаха Клеши и навлязоха в община Торнден. Тази земя бе част от фермата Сорел — място, което двама от тях щяха да помнят дълго. Тук сър Уилям се отклони наляво, насочвайки се към една порта, но Максуел и Бурго Фицджералд, следвани от Вавасор, продължиха право напред. Пред тях имаше граничен насип и огромна канавка, които сър Уилям нарочно бе избегнал. Максуел, който най-накрая бе възвърнал обичайната си увереност, дори не се поколеба. Конят му бе сравнително свеж и с лекота се справи с двете препятствия. След това дойде ред на клетия Бурго! Ах, Бурго, ако не беше още дете, щеше да знаеш, че след всичко, случило се днес, след всички усилия, положени от коня ти, той няма да може да се справи. Но нима Бурго Фицджералд някога бе проявявал умереност? Препусна към насипа така, сякаш бе първата ограда за деня, пришпорвайки клетия си кон, все едно шпорите можеха да му вдъхнат допълнителни сили. Животното скочи върху насипа и го удари с гърди, като някак си успя да го прехвърли, но после полетя с главата надолу в канавката от другата страна: безформена топка от крайници, глава и тяло. Това бе краят на неговата кариера и сърцето му бе разбито! Горкият благороден звяр — но благороден напразно! Бе дал всичко от себе си до последния си дъх и заслужаваше да бъде в по-добри ръце. Невежеството на господаря му го бе погубило. Има мъже, които така и не научават на какво са способни конете им. И на какво не са способни!

Имаше пролука в плета — именно през нея бе минал Максуел и Бурго, затова се бе насочил натам, към единственото място, през което би могъл да мине кон. Вавасор също пое към тази пролука и бе изкачил насипа, преди да види какво бе сполетяло Бурго. Все пак мъжът бе успял да изпълзи настрани и само конят му лежеше в канавката.

— Ранен ли сте? — попита Вавасор, но без да спира. — Мога ли да ви помогна с нещо?

— Ако попаднете на някой слуга, изпратете ми го — отвърна Бурго с тъжен глас, след което седна на ръба на канавката и впери поглед в трупа на коня си.

Нямаше повече скокове днес. Следващото поле бе нива с репи, която не бе отделена с ограда и именно там, сред свежите върхове на покаралите репи, усещайки горещия дъх на своите преследвачи и чувайки щракането на острите им зъби, опитваща се да ги ухапе в отчаяната си борба за живот, клетата лисица предаде Богу дух. Максуел пристигна пръв, но сър Уилям и Джордж Вавасор го следваха по петите. Ако традицията с взимането на лисичата опашка като трофей все още съществуваше, тази чест несъмнено би се полагала на Вавасор, защото той бе участвал в лова от началото до края.

Но той не претендира за тази чест й никой не му я оказа. Двамата с Максуел заедно поеха към вкъщи, но не преди да изпратят някой да се погрижи за Бурго Фицджералд. Известно време яздеха в мълчание, но после Максуел го наруши, като попита с много променен глас:

— Колко искаш за този кон, Вавасор?

— Сто и петдесет — отвърна Вавасор.

— Мой е — заяви банкерът.

И така конят бе продаден за половината от стойността си, защото си бе спечелил лоша репутация.

Осемнадесета глава

Благородните роднини на Алис Вавасор

Бурго Фицджералд, за чиито ловни преживелици стана дума в предишната глава, бе роден в сърцето на английската аристокрация. Имаше родствена връзка с половината херцози в кралството и трите му лели бяха графини. Когато достигна пълнолетие, той наследи такова голямо богатство, че бе напълно изключено някой да изкаже мнението, че трябва да работи, за да се издържа. И въпреки че отдавна бе профукал това богатство, както и още няколко, все още никой не се бе осмелил да направи това нелепо предложение. В момента бе на тридесет години и отдавна се знаеше, че бе напълно разорен, но това не му пречеше да продължава да се движи в същите обществени кръгове, да спи в най-меките легла, да пие най-скъпото вино и да ходи навсякъде със свита от слуги, коняри и коне. Някои твърдяха, че го издържаха графините, а други, че това правеха херцозите. Имаше и такива, които смятаха, че разчиташе на щедростта на евреите. Във всеки случай Бурго продължаваше да живее така, както винаги бе живял, предизвиквайки възмущението на онези, които си изкарват прехраната с честен труд и подигравайки се с правилата, които останалите хора са принудени да спазват.

Преди около осемнайсет месеца пред Бурго се бе отворила изключителната възможност да се превърне в един от най-богатите мъже в Англия. Тогава в ръцете на една млада наследница бяха попаднали владенията на половин дузина стари аристократични семейства. Бурго, който въпреки своеволията си, все още се радваше на благоразположението на знатните си роднини, почти бе успял да спечели ръката на лейди Гленкора М’Клъски, както и богатството й, разбира се. Онова, което наистина бе успял да спечели, бе сърцето й, но могъщите магнати, ужасени от възможността да бъде извършено такова жертвоприношение, бяха обединили усилията си и бяха успели да вразумят младата дама. Тя се бе вслушала в мъдрите им съвети, но след много гневни потропвания с крак и своенравни тръскания на гордата си глава. Беше извикала Бурго за един последен разговор и му бе съобщила, че се е врекла във вярност на Плантагенет Палисър, племенник и наследник на херцога на Омниум.

Той бе понесъл новината като мъж. Нито бе изстенал от мъка, нито се бе разтреперил от гняв. Тя се бе омъжила за господин Палисър на площад „Св. Джордж“ и на сутринта на сватбата той бе излязъл пред вратата на своя клуб на улица „Пал Мал“, за да слуша биенето на камбаните, като бе казал няколко думи на приятелите си с възхитително спокойствие. Бурго не бе успял да се възползва от тази невероятна възможност. И кой може да каже, че единственото му съжаление е било за парите? Веднъж бе споделил нещо по този въпрос с една от омъжените си сестри (именно в нейния дом се бе запознал с лейди Гленкора):

— Никога няма да се оженя. Това бе моят шанс — бе рекъл той, след което се върнал към стария си безгрижен начин на живот.

Бурго бе един от онези млади мъже с тъмна коса и сини очи, които не си пускат брада и несъмнено бе изключително красив. Дори бих казал, че по негово време нямаше по-красив мъж в цяла Англия и трябва да му бъде признато, че самият той не оценяваше красотата си. Но продължаваше да живее безразсъдно и безцелно, без да вярва, че от него като мъж се изисква нещо повече от това да яде, да пие и да язди начело на хайката, докато някое клето създание, много по-благородно от него, не попадне под копитата на коня му.

В момента се занимаваме с него, защото лейди Гленкора, която го бе обичала и щеше да се омъжи за него, ако онези мъдри джентълмени не я бяха разубедили, бе братовчедка на Алис Вавасор. Тя бе една от знатните роднини на Алис по майчина линия, като лейди Маклауд и майката на лейди Гленкора бяха първи братовчедки. Лейди Мидлотиан бе леля на лейди Гленкора и нашата Алис би могла да нарече стария Господар на Островите[43], бащата на лейди Гленкора, свой братовчед (но той бе починал много преди аферата с Бурго). Маркизът на Единбург, който бе чичо и настойник на лейди Гленкора, също бе неин братовчед.

Но Алис странеше от своите роднини по майчина линия и предпочиташе да си общува единствено с роднините на баща си. Но въпреки това за един кратък период (около десетина дни) двете с лейди Гленкора бяха станали много близки. Именно тогава своенравната наследница с русите къдрици бе решила да приеме предложението за брак на Бурго Фицджералд, който бе имал бизнес отношения с Джордж Вавасор и го познаваше достатъчно добре, за да знае за роднинската връзка между неговата братовчедка и наследницата, която ухажваше. В агонията на онези ужасни седмици, когато прозорливите големци правеха всичко по силите си, за да саботират любовта й, лейди Гленкора се отби на улица „Кралица Ан“ и разказа всичко на своята братовчедка.

— Страхувате ли се от маркизите и графините и от техните титли и пари? — попита тя.

Алис отвърна, че изобщо не се страхува от тях.

— Тогава ще ми позволите ли да се срещна веднъж с Бурго във вашата дневна, за да уточним своя план за бягство?

Но Алис не можеше да направи това за новооткритата си братовчедка и трябваше да й откаже. Опита се да й обясни, че онова, което я смущаваше, не бе влиянието на онези благородни големци, а женското й чувство за благоприличие.

— Защо да не се омъжа за него? — попита лейди Гленкора и очите й проблеснаха. — Той е мой равен.

Алис й каза, че няма нищо против този брак и посъветва братовчедка си да бъде вярна на своята любов, ако тази любов наистина означава всичко за нея.

— Но аз съм неомъжена жена и не ви познавам достатъчно добре, за да ви помогна по този начин.

— Ако не ми помогнете, значи съм безпомощна! — отвърна лейди Гленкора, след което коленичи пред Алис и лъскавите й къдрици се разпиляха в скута й. — Как мога да ви подкупя? — попита тя. — Обещавам, че ще ви обикна повече от всеки друг, освен него.

Но Алис, въпреки че целуна бялото й чело и призна, че подобно възнаграждение би означавало много за нея, заяви, че не би могла да бъде подкупена по този въпрос. Лейди Гленкора й се ядоса и я нарече безсърдечна, след което я заплаши, че някой ден и тя може да бъде изправена пред такава дилема и да има нужда от помощ. Алис не й каза, че вече бе преживяла нещо подобно: не й каза, че се бе влюбила в братовчед си, но се бе видяла принудена да го отритне. Вместо това се опита да утеши своенравната си братовчедка с нежни слова и накрая момичето с русите къдрици и светлосините очи се успокои. Но на следващия ден лейди Гленкора дойде пак. Всъщност идваше всеки ден, докато прозорливите големци се трудеха, и Алис бе огромна утеха за нея.

Но както знаем големците накрая възтържествуваха и лейди Гленкора М’Клъски стана лейди Гленкора Палисър по всички правила за благопристойност, вместо да се омъжи за Бурго, противно на същите тези правила. Преди сватбата тя писа на Алис. Писмото й бе много кратко и доста тъжно, но все пак в него имаше и сладост.

„Посъветваха ме, че не е редно да обичам онзи, в когото съм влюбена. Реших да се откажа от мечтата си да се омъжа за него. Убедена съм, че като моя братовчедка ще запазите тайната ми. Струва ми се, че ще стана съпруга на най-подходящия мъж на света и ще посветя живота си на това да го направя щастлив. Сватбата ще бъде съвсем скоро. Бихте ли се съгласили да се присъедините към групата от шаферки и да направите церемонията още по-красива с присъствието си?“

В писмото си лейди Гленкора не споменаваше, че е влюбена в своя новооткрит лорд. Алис й пожела щастие от все сърце, но отказа поканата, защото не беше сигурна, че би могла да изтърпи враждебните погледи на всички онези знатни дами, които се познаваха помежду си, но не познаваха нея. Така че вместо това изпрати малък пръстен на братовчедка си и я помоли да го приеме като част от водопада от скъпи сватбени подаръци, който щеше да се излее в краката й.

Оттогава двете не си бяха писали. Лейди Гленкора се бе омъжила в края на предишното лято и бе заминала за Италия с господин Палисър, където двамата прекарали медения си месец на брега на едно красиво езеро. Бяха се върнали в Англия едва в края на декември, за да се насладят на великолепното Коледно тържество, организирано от чичото на господин Палисър, херцога на Омниум, в замъка Гадъръм, построен от херцога за близо четвърт милион лири. Замъкът рядко бе отворен за посетители, но господин Палисър се бе оженил по вкуса на своя чичо, а херцогът бе човек, който възнаграждава онези, които му угаждат. В балната зала се събра огромна тълпа от сватбени гости и забавленията продължиха толкова дълго, че господин Палисър закъсня за началото на своята сесия в Уестминстър, а той бе от онези законодатели, които служат съвестно на родината си.

Коледният сезон дойде и отмина, а Алис така и не получи отговор от своята братовчедка лейди Гленкора. Но това изобщо не я притесни. Едно случайно обстоятелство и една лична драма, която не бе споделила с никого, й бяха дали шанс да опознае това красиво дете на лукса, но тя чувстваше, че двете не биха могли да станат близки приятелки. Когато мислеше за младата булка сега, Алис се сещаше единствено за тази необуздана авантюра. Това, че през първата седмица на познанството им бе слушала страстните й вричания в любов за един, а през втората бе научила, че се бе венчала за друг, бе наистина странно! Алис се замисли, че собственият й живот се беше развил по много подобен начин, с единствената разлика, че между двата епизода бе имало много по-дълъг период от време.

Но не, това изобщо не бе така. Гленкора се омъжила за господин Палисър, без да се колебае, докато Алис се бе колебала толкова дълго, че накрая решила да не се омъжва за господин Грей. Често разсъждаваше по този въпрос, докато се намираше в Челтнъм, и се чудеше дали лейди Гленкора е щастлива с новия си съпруг.

Една сутрин, три дни след посещението на господин Грей, Алис получи две писма, като не успя да разпознае нито един от двата почерка. Лейди Маклауд й бе казала (с известни колебания, защото се страхуваше от нея), че благородните й роднини бяха научили за начина, по който се бе отнесла с господин Грей и бяха изразили своята тъга, възмущение и дори гняв. Лейди Маклауд не се осмелила да продължи, въпреки че можеше да го направи, без да преувеличава. Лейди Мидлотиан бе заявила, че това е позор за цялото семейство, а лелята на лейди Гленкора, маркизата на Единбург, бе настояла да й бъде казано какво точно иска Алис.

Когато писмата пристигнаха, лейди Маклауд не си беше вкъщи и съм склонен да вярвам, че авторът на едно от тях се бе съгласувал с нея, преди да го изпрати. Но ако това е така, тя не се бе осмелила да присъства на реакцията, предизвикана от атаката. Става дума за писмото на лейди Мидлотиан. Лейди Маклауд несъмнено не знаеше нищо за второто писмо, въпреки че то също бе резултат от разгорещените дискусии относно греховете на Алис. То бе изпратено от лейди Гленкора. Алис отвори двете писма много бавно. Първо разпечата писмото на лейди Мидлотиан и по бузите й изби червенина от гняв, когато видя подписа. Погледът й се плъзна по текста и тя прочете няколко думи, след което насочи вниманието си към другото писмо, по-краткото. Когато видя, че бе подписано „Гленкора Палисър“, тя реши да прочете първо него. Прочете го два пъти, преди да се заеме с неприятната задача да изслуша лекцията на лейди Мидлотиан. Читателят ще има възможността да се запознае и с двете писма, но графинята ще има предимство.

„Замък «Рейки», N. В.

Скъпа моя госпожице Вавасор,

Не съм имала удоволствието да се запозная лично с вас, но често съм слушала за вас от скъпата ни обща приятелка и роднина лейди Маклауд, при която в момента сте отседнала, доколкото разбирам. Вашата баба по майчина линия, лейди Флора Маклауд, и моята майка, графинята на Лейт, бяха доведени сестри и въпреки че оттогава обстоятелствата ни пречат да се опознаем толкова добре, колкото е редно, никога не съм забравяла за тази връзка помежду ни и винаги съм ви смятала за човек, чието добруване живо ме интересува.“

„От тогава?“ Какво има предвид с това „от тогава“, при положение че никога не сме се срещали? — зачуди се Алис. — И защо казва, че не сме се опознали толкова добре, колкото е редно?

„С огромно задоволство научих за предстоящата ви женитба за достойния джентълмен господин Джон Грей от Недъркоутс, Кеймбриджшир. Когато за пръв път чух за него, аз реших да го проуча и за щастие, открих, че заслужавате похвала за този прекрасен избор. (Ако читателят е останал с такова впечатление за характера на Алис, каквото исках да създам у него, значи е осъзнал колко обидна беше тази похвала за нея). Бях уведомена, че господин Грей е джентълмен във всяко едно отношение. Разбрах, че има безупречни привички и всяка млада жена би била щастлива да се обвърже с човек като него. Освен това разполага с достатъчно средства и никой не би могъл да има възражения относно този брак. Всичко това много ме зарадва. Зарадва и маркизата на Единбург, с която имате почти толкова силна родствена връзка, каквато имате с мен и която, уверявам ви, също се интересува от вашето благополучие. В момента съм отседнала при нея и мога да потвърдя, че е напълно съгласна с мен.

Сигурно се досещате колко бяхме смаяни да научим от лейди Маклауд, че сте казали на господин Грей, че сте размислили! Скъпа моя госпожице Вавасор, нима това е вярно? Има неща, за които една млада дама няма право да «размисля», след като вече е дала своето съгласие. И приемането на предложение за брак несъмнено е едно от тези неща. Господин Грей не може да ви принуди да станете негова съпруга по законен път, но има пълното право да предяви претенциите си към вас пред Бог и хората. Нима не осъзнавате, че той най-вероятно е обзавел дома си в съответствие с вашите изисквания? (Предполагам, че лейди Маклауд бе дочула нещо за градината в Недъркоутс и бе споменала това пред графинята). Нима не осъзнавате, че вече се е похвалил на всичките си приятели? Имате ли причина за това свое решение? Казаха ми, че нямате! Нищо не бива да бъде правено без причина, особено когато става дума за решение с такива последствия за вашето бъдеще и репутация. Надявам се, че ще се замислите над това, преди да унищожите щастието си, както и щастието на един много достоен мъж.

Преди няколко години чух, че сте била обвързана с мъж, който не е притежавал нито едно от качествата, правещи чест на господин Грей. Много ще се огорча, а същото би могло да бъде казано и за маркизата, която споделя моето мнение, ако науча, че решението ви да развалите годежа си с господин Грей е било взето с надеждата да подновите този напълно неподходящ съюз. Нищо не би могло да ме разочарова повече, скъпа госпожице Вавасор, а бих могла да използвам и някоя по-силна дума.

Посъветваха ме да ви пиша като представител на семейството на клетата ви майка, защото това би ви помогнало да вземете правилното решение, особено, при положение че в момента имам възможността да изразя както своето мнение, така и становището на маркизата на Единбург. Умолявам ви, скъпа моя госпожице Вавасор, да си припомните какво дължите на Бог и на хората, да спазите обещанието си и да сключите този напълно порядъчен брак, който ще задоволи всичките ви приятели и роднини.

Маргарет М. Мидлотиан“

Лейди Маклауд бе допуснала грешка, мислейки си, че това писмо ще накара Алис да размисли. Тя трябваше да познава племенницата си по-добре. Но собственото й благоговение към знатните й роднини бе толкова голямо, че старицата просто не можеше да приеме, че то напълно отсъстваше при Алис. Не можеше дори да допусне, че мнението на човек като графинята на Мидлотиан, която бе изтъкнала родствената връзка помежду им, бе проявила загриженост и бе демонстрирала привързаност, няма да има абсолютно никаква тежест за Алис. Но ми се струва, че лейди Маклауд постъпи правилно, като реши да не присъства на отварянето на писмото. Алис го прочете бавно, след което го върна обратно в плика и мълчаливо се облегна назад в стола си, взирайки се в чайника на масата. Все пак тя имаше да чете още едно писмо, което за кратко щеше да заангажира мислите й и може би щеше да разсее острата неприязън, която в момента изпитваше към графинята.

В писмото на лейди Гленкора се казваше следното:

„Мачинг Праяри“, Четвъртък.

Скъпа братовчедке,

Току-що се върнах от Шотландия и ми казаха за вашите неприятности. Едно време и аз имах такива, а вие бяхте толкова добра с мен! Защо не ни дойдете на гости за няколко седмици? Ще бъдем тук до Коледа, а после заминаваме. Казах на моя съпруг, че сме близки приятелки и братовчедки и съм сигурна, че ще ви приветства радушно. Той е много тих и зает със своите политически въпроси, но съм убедена, че ще го харесате. Елате, моля ви! Тук ще има много хора, така че няма да ви е скучно. Изберете най-удобната за вас дата и ще изпратим карета, която да ви вземе от гара Мачинг. Струва ми се, че дори бих могла да дойда лично, за да ви посрещна.

С обич,

Г. Палисър.

П. П. Знам какво ще си помислите. Ще си кажете „Защо тя не дойде в Лондон? Знае пътя до улица «Кралица Ан», нали така?“ Скъпа Алис, не казвайте това. Повярвайте ми, в Лондон имах предостатъчно за правене и мислене. Среших, но вие ми простихте. Господин Палисър ви поздравява като моя братовчедка и ви моли да дойдете!

Това писмо несъмнено бе много по-мило от предишното, но Алис веднага реши, че няма да приеме поканата. Дори намекът за нейните „неприятности“ я подразни. Освен това, фактът, че бе отхвърлила господин Грей, не можеше да бъде причина да посети Мачинг Праяри. Не беше ли напълно възможно да срещне лейди Мидлотиан там и да бъде подложена на серия от безмилостни лични атаки? Щеше да пише на лейди Гленкора, разбира се, но нямаше да благоволи да изпрати отговор на графинята.

Лейди Маклауд слезе при нея малко след единайсет часа. В продължение на половин час Алис мълчеше, а леля й от време на време я поглеждаше въпросително и очите й се насочваха към писмото, което лежеше в кошницата на бюрото й. Но лейди Маклауд не спомена нито господин Грей, нито графинята. Накрая Алис рече:

— Лельо, тази сутрин получих писмо от твоята приятелка лейди Мидлотиан.

— Лейди Мидлотиан е моя братовчедка, Алис. Както и твоя.

— Добре, от твоята братовчедка. Но за мен е по-важно това, че ти е приятелка, лельо. Със сигурност не е моя приятелка, а това, че имаме роднинска връзка, не й дава право да се меси в делата ми.

— Алис, от нейното обществено положение…

— Общественото й положение не означава нищо за мен, лельо. И не ме касае. Това е писмото й. Можеш да го прочетеш, ако искаш. След това можеш да го изгориш. Едва ли е нужно да казвам, че няма да й отговоря.

— И какво да й кажа, Алис?

— Нищо от мое име, лельо. От твое име можеш да й кажеш каквото си поискаш, разбира се.

В продължение на няколко минути двете мълчаха.

— Получих и още едно писмо, от лейди Гленкора, която се омъжи за господин Палисър и с която миналата пролет се сближихме в Лондон.

— И нейното писмо ли те обиди?

— Не, в него нямаше нищо оскърбително. Покани ме да й отида на гости в Мачинг Праяри, в дома на нейния съпруг. Но няма да приема.

Все пак накрая Алис се съгласи да отиде и още тук ще обясня какво я накара да промени решението си. Тя писа на лейди Гленкора, за да откаже поканата и съвсем откровено да й обясни причината, а именно възможността да се срещне с лейди Мидлотиан, която се бе намесила в делата й по един напълно безпардонен начин и с която не искаше да се запознава. Лейди Гленкора й отговори веднага, пишейки, че дори не би си помислила да извърши такова долно предателство срещу нея и че нито лейди Мидлотиан, нито някой друг от нейния кръг ще бъде там. Алис веднага осъзна, че тя говореше за леля си, маркизата. Лейди Гленкора увери братовчедка си, че в Мачинг няма да бъде поканен никой, който да я разпитва и измъчва, може би, с изключение на самата лейди Гленкора. След това предложи дата в началото на ноември и обеща да посрещне Алис на гарата в Мачинг. Два дни след като получи писмото й, Алис реши да приеме поканата.

Деветнадесета глава

Подарък от Ойлимид

Пишейки на братовчедка си Алис, Кейт Вавасор се затрудни с това да оправдае оставането си в Норфък при госпожа Гринаул. Беше се присмяла на леля си, преди да замине за Ярмът и се бе присмяла на самата себе си за това, че се бе съгласила да го направи. И във всичките си писма оттогава бе описвала госпожа Гринаул като празноглава, суетна и материалистична жена, проливаща крокодилски сълзи за покойния си съпруг, чиято смърт я бе освободила от досадата на присъствието му, и непрестанно хвърляща мрежи в опит да си улови нов любовник. Въпреки това се бе съгласила да остане при нея и да прекара цял месец в квартирата й в Норич.

Но когато се бе опитала да разчете характера на леля си, Кейт пропуснала нещо много важно. Госпожа Гринаул беше умна и по свой собствен начин много убедителна и щедра. Умееше да се харесва на хората, които я заобикаляха. Когато бе предложила на Кейт да остане още един месец при нея, тя го бе направила така, сякаш молеше племенницата си за услуга. Бе й казала, че е останала напълно сама на този свят.

— Имам пари — бе рекла тя с нетипична прямота. — Имам пари, но нямам нищо друго на този свят. Нямам дом. Защо да не остана тук в Норфък, където имам познати? Ако искаш да отидеш някъде другаде с мен, веднага ще се съглася да дойда. Просто кажи къде.

Кейт се бе усъмнила в искреността на това изказване, предполагайки, че леля й ще иска да остане близо до своите крайморски ухажори. Но въпреки това се бе съгласила и в края на октомври двете дами и Жанет се бяха нанесли в една удобна квартира в Клоуз[44].

Наскоро се бяха навършили шест месеца от кончината на господин Гринаул, но вдовицата му бе направила грешка в смятането и мислеше, че бе изминало повече време. В деня на пристигането им в Норич стана ясно, че тази грешка се бе превърнала в неоспорим факт за нея.

— Само си помисли — рече тя, когато извади миниатюра на покойния си съпруг от багажа, прегърна я и седна за миг на един стол, попивайки очите си с кърпичка, — че само преди девет месеца той все още бе тук, с мен.

— Имаш предвид шест, лельо — отвърна Кейт, без да се замисля.

— Само девет месеца — повтори госпожа Гринаул, сякаш не бе чула племенницата си. — Само девет месеца!

Това накара Кейт да спре с опитите си да я поправя.

— Случи се през май, госпожице Вавасор — рече й по-късно Жанет. — Но до Коледа най-вероятно ще станат дванайсет месеца.

Но Кейт не й обърна внимание. Според нея Жанет бе много неблагодарна и не бе редно да си позволява да говори с такъв сарказъм за леля й. Когато госпожа Гринаул реши да разнообрази траурното си облекло с малко дантела, след пристигането си в Норич, Жанет получи няколко подаръка под формата на скъпи дрехи. Госпожа Гринаул не очакваше само слугуване от своите прислужници: тя очакваше и преданост, дискретност и може би малко потайност. И тъй като плащаше за тези неща, бе редно да ги получи.

Кейт прие да остане цял месец с леля си в Норич, а госпожа Гринаул заяви, че до края на този месец ще убеди господин Чийзакър да поиска ръката на племенницата й. Кейт напразно я увещаваше, че не желае подобен ухажор и със сигурност ще му откаже, ако й направи предложение.

— Това е много хубаво, скъпа моя — казваше леля Гринаул, — но знаеш, че някой ден ще трябва да се задомиш. А в Ойлимид ще имаш всичко.

Това предложение бе изключително щедро от страна на госпожа Гринаул, имайки предвид факта, че господин Чийзакър се интересуваше от нея, а не от племенницата й, и постоянно демонстрираше това. Именно той бе наел квартирата в Клоуз и им бе изпратил птици и сметана от Ойлимид, като се бе отбил да ги види още на сутринта след пристигането им. Но винаги обръщаше по-голямо внимание на лелята, отколкото на племенницата.

— Аз съм за господин Чийзакър, госпожице — рече Жанет веднъж. — Може би капитанът е по-привлекателен и не е толкова закръглен, но какво е приятната външност, когато нямаш нищо в джоба? Не харесвам бедните хора, а господарката също не ги харесва.

От тези думи стана ясно, че Жанет не възприемаше госпожица Вавасор като конкурент за вниманието на господин Чийзакър.

Капитан Белфийлд също бе в Норич, благодарение на мнимо военно назначение като доброволец по строева подготовка. Можем да предположим, че той притежаваше някакви достойнства в това отношение и както неговият добър приятел Чийзакър се бе изразил, поне веднъж в живота си щеше да си изкарва прехраната с честен труд. Капитанът и господин Чийзакър бяха изгладили различията си и напуснаха Ярмът като съюзници. Най-вероятно бяха сключили нещо като договор, защото капитанът отново разполагаше с пари и това се дължеше на щедростта на неговия приятел. Капитанът не бе погасил предишните си задължения към него, нито пък господин Чийзакър бе настоял за това. Той бе разтворил широко кесията си и му бе казал, че ако всичко се развие по план, ще бъде поканен в Ойлимид тази зима. Капитан Белфийлд бе кимнал и бе отвърнал, че всичко ще се развие по план.

— Предполагам, че няма да се виждате често с капитана — заяви господин Чийзакър на госпожа Гринаул на сутринта след пристигането й в Норич. Бе дошъл чак от Ойлимид, за да я попита дали се чувства удобно (а и за да проучи местните пазари). В момента носеше чифт черни ботуши за езда върху панталоните си и кръгъл цилиндър, като изглеждаше много повече в свои води, отколкото бе изглеждал на плажа.

— Едва ли, струва ми се — отвърна вдовицата. — Каза ми, че ще дежури по десет-дванайсет часа на ден. Горкият!

— Ще му се отрази много добре и трябва да ми бъде благодарен за това, че му уредих назначението. Но той ми каза да ви се извиня от негово име, ако не успее да дойде да ви види.

— О, разбирам напълно и няма да забравя.

— Виждате ли, ако не работи сега, ще затъне още повече. Останал е без пукнат грош.

— Нима?

— Без пукнат грош, госпожо Гринаул. Освен това е затънал в дългове. Не е лош човек, разбира се, но не може да му се има доверие.

След още няколко въпроса, които бяха почти нежни, и обещание за още подаръци от своята мандра, господин Чийзакър си тръгна, като едва не забрави да попита за госпожица Вавасор.

На прага той си размени няколко думи с Жанет.

— Не е идвал тук, нали, Джени?

— Още не сме го виждали, сър, а това е много странно.

Господин Чийзакър даде монета от половин крона на момичето и си замина. Най-вероятно Жанет бе забравила, че капитанът се бе отбил след края на дежурството си предишната вечер.

Неговите десет или дванайсет часа работа на ден бяха разпределени много странно, тъй като понякога работеше сутрин, а в други случаи работеше вечер. Но истината бе, че през първата половина на ноември можеше да бъде видян из града по всяко време на деня и често се отбиваше в Клоуз. В Норич имаше два пазарни дни през седмицата, но тогава капитанът винаги бе дежурен, защото никога не можеше да бъде видян близо до Клоуз. Господин Чийзакър, от друга страна, обикновено посещаваше Норич в пазарни дни. По тази причина двамата не се срещаха. Господин Чийзакър винаги отиваше до квартирата на госпожа Гринаул с файтон, тъй като бе пристигнал с влака, и винаги й носеше голяма кошница с продукти от своята мандра. Госпожа Гринаул напразно протестираше и се опитваше да го убеди, че не желае тези подаръци. Дори го заплаши, че ще започне да ги връща. Но кошниците продължиха да пристигат и госпожа Гринаул се чудеше какво да прави с тях. Чийзакър просто ги оставяше на прага и отиваше да върши своята работа в града, като се отбиваше при дамите на връщане. И никога не забравяше да вземе кошницата си от Жанет и обикновено й задаваше няколко въпроса за капитана, а прислужницата му отговаряше под секрет, така че между двамата се завърза приятелство.

— Какво да правя с тези подаръци? — попита госпожа Гринаул, когато една сутрин Кейт влезе в дневната и видя поредната кошница на масата. — Толкова е тежка, че Жанет едва я донесе.

— Така е, госпожо, а имам силни ръце.

— Какво да правя, Кейт? Господин Чийзакър е толкова щедър!

— И харесва и двете ви — добави Жанет.

— Разбира се, имам специална причина да не искам го обидя — отбеляза лелята, взирайки се многозначително в племенницата си.

— Не знам нищо за твоите причини, лельо, но ако бях на твое място, щях да оставя кошницата неотворена. Нали този следобед ще дойде, за да си я вземе.

— Имаш ли нещо против да говориш с него, Кейт, и да му обясниш, че трябва да престане с тези подаръци? Би могла да му кажеш, че ако обещае да не носи повече, ще се съгласиш да вземеш тази?

— Няма да направя това, лельо. Подаръците не са за мен.

— О, Кейт!

— Глупости, лельо. Няма да допусна да казваш такива неща, и то пред Жанет.

— Наистина мисля, че подаръците са за двете ви, госпожо. И човек просто няма откъде да си купи такава сметана в Норич. Нито такива яйца.

— Чудя се какво има в кошницата.

Вдовицата повдигна ъгълчето на кърпата, с която бе завита.

— Кълна се, че това е пуйче!

— Боже мой! — възкликна Жанет. — На пазара ще ти вземат поне шестнайсет пенса за едно пуйче!

— Изключено е да говоря с него по този въпрос — заяви Кейт.

— Кълна се, че не разбирам защо не искаш — отвърна госпожа Гринаул. — Можем да го направим заедно.

— Знаете ли какво, госпожо — рече Жанет. — Искате ли аз да го питам за кого са подаръците? Сигурна съм, че ще ми каже.

— Няма да правиш нищо подобно, Жанет — отвърна Кейт. — Разбира се, че са за теб, лельо. Няма никакво съмнение по този въпрос. Един джентълмен не подарява сметана и пуйчета на… всъщност това е нечувано!

— Не виждам защо един джентълмен би подарил сметана и пуйчета на мен, а не на теб. Освен това той ми каза, че подаръците са за теб.

— Тогава, ако наистина са за мен, ще ги оставя пред входната врата, за да си ги вземе обратно.

Кейт вдигна кошницата от масата.

— Остави я, Кейт — нареди госпожа Гринаул с остър тон, в който имаше и нотка на тъга. — Остави я. Ще говоря с господин Чийзакър.

— И се надявам, че няма да ме споменаваш. Това е най-абсурдното нещо на света. Не сме си разменили и двайсетина думи, откакто го познавам.

— Но той говори с мен, Кейт — рече госпожа Гринаул.

— Не се съмнявам — отвърна момичето.

— Говори ми за теб, скъпа моя.

— Ненапразно идва с тези големи цветя, забодени в илика — вметна Жанет. — Джентълмените, които се издокарват така, винаги имат нещо наум.

— Разбира се, че има — съгласи се госпожа Гринаул.

— Ако нямаш нищо против, лельо, ще пиша на дядо и ще му кажа, че още днес си заминавам — заяви Кейт.

— Какво?! Само заради господин Чийзакър? — възкликна госпожа Гринаул. — Не постъпвай толкова глупаво, скъпа моя.

В този случай госпожа Гринаул се нагърби със задачата да говори с щедрия джентълмен и да го помоли да спре да им носи подаръци от своята ферма. Знаеше се, че той ще се отбие в четири часа, след като свърши работата си в града, и ще доведе със себе си малко момче, което да отнесе кошницата. В този час Кейт, разбира се, отсъстваше и вдовицата прие господин Чийзакър сама. Кошницата все още бе в дневната, но богатото й съдържание бе извадено на масата: пуйчето в една чиния, дузината яйца в един супник и сметаната в една малка консервна кутия, която през последните две седмици редовно бе изминавала разстоянието от Ойлимид до Клоуз и обратно и за която господин Чийзакър не пропускаше да попита Жанет. Зад сметаната имаше две или три глави броколи и стрък целина, дебел колкото мъжка китка. Като цяло тези подаръци бяха от голяма помощ за дама, живееща съвсем скромно на квартира в Норич.

Когато видя всички тези неща, наредени на масата, господин Чийзакър осъзна, че ще срещне съпротива. Но тази съпротива щеше да му даде възможност да каже неща, които отдавна искаше да сподели с вдовицата и затова не се разстрои.

— Отбих се, за да видя как сте — рече той.

— Определено няма да умрем от глад — отвърна госпожа Гринаул и посочи към деликатесите от Ойлимид.

— Просто няколко дреболии, които моята прислужница настоя да ви донеса — отвърна Чийзакър. — Тя ги сложи в кошницата.

— Вашата прислужница е прекалено щедра — каза госпожа Гринаул. — Двете с Кейт сме ужасени от нея.

Господин Чийзакър не желаеше името на госпожица Вавасор да бъде включвано в този разговор.

— Скъпа госпожо Гринаул — започна той, — нямате причина да се тревожите, уверявам ви. Това са дреболии. Подобни неща не означават нищо за мен.

— Но означават много за мен и за Кейт. Наистина много, повярвайте ми. Тази сутрин проведохме дълга дискусия относно това дали да ви ги върнем обратно.

— Да ми ги върнете, госпожо Гринаул!

— О, да. Какво могат да направят две жени при тези обстоятелства? Когато един джентълмен си позволява прекалено много, трябва да му бъде даден отпор.

— Нима си позволявам прекалено много, госпожо Гринаул? Какво са едно пуйче и стрък целина за мъж, който е готов да даде всичко, което има на този свят?

— Имате много повече неща на този свят, с които искате да се разделите, господин Чийзакър. Но сега няма да говорим за това.

— Ако не сега, кога?

— Ако имате нещо за казване, по-добре го кажете на самата Кейт.

— Госпожо Гринаул, не ме разбирате. Изобщо не ме разбирате.

Той пристъпи към вдовицата и точно в този миг тя чу, или й се стори, че чува, стъпките на Жанет в коридора. Приближи се до вратата на дневната и я повика. Прислужницата не я чу, но госпожа Гринаул дръпна звънеца и след малко Жанет дойде.

— Можеш да занесеш тези неща долу — нареди тя. — Господин Чийзакър обеща, че няма да праща повече.

— Не съм обещавал подобно нещо — възрази господин Чийзакър.

— Сигурна съм, че ще влезете в положението ми. Както и в положението на Кейт. Жанет, кажи на госпожица Вавасор, че съм готова за разходката ни.

Тогава господин Чийзакър осъзна, че и днес нямаше да може да сподели онова, което тежеше на сърцето му и тъй като влакът заминаваше след малко, той си тръгна, следван от малкото момче, носещо кошницата, покривката и консервната кутия.

Двадесета глава

Кой ще бъде?

Следващият ден беше неделя и в квартирата бе добре известно, че господин Чийзакър нямаше да ги посети днес. Госпожа Гринаул го бе предупредила, че не обича неделните гости, опасявайки се, че иначе той би използвал свободния ден, за да прекарва прекалено много време с тях. Сутринта лелята и нейната племенница отидоха в катедралата, а в три часа седнаха да обядват. Но този път не обядваха сами. Чарли Феърстерс се бе върнала от Ярмът заедно със семейството си и бе поканена да се присъедини към тях. И за да не й бъде скучно, съобразителната вдовица покани и капитан Белфийлд. Получи се много приятен обяд. Капитанът разряза пуйчето, като не пропусна да благодари на господин Чийзакър, а когато отхапа от стръка целина, той не пропусна да се пошегува с богатството на фермата Ойлимид.

— Той е най-щедрият мъж, когото някога съм срещала — обяви госпожа Гринаул.

— Съгласен съм — отвърна капитан Белфийлд. — Да пием за негово здраве. Горкият стар Чийзи! Много жалко, че никога няма да си намери съпруга.

— Едва ли има друг мъж, който би могъл да направи една млада жена по-щастлива — отвърна госпожа Гринаул.

— Несъмнено — кимна госпожица Феърстерс. — Казаха ми, че домът му и всичко около него е много красиво.

— Особено плевнята и езерцето за поене на конете — отвърна капитанът, след което вдигнаха наздравица за отсъстващия си приятел.

Тази вечер дамите искаха да отидат на църква и капитан Белфийлд изрази желание да ги придружи, но когато стана време да тръгват, Кейт и Чарли бяха готови, но вдовицата не беше, затова тя си остана вкъщи, за да не изглежда така, сякаш капитан Белфийлд е бил изпъден от квартирата (както по-късно тя обясни на Кейт). Той не им предложи да ги придружи до църквата и в своето обяснение госпожа Гринаул посочи:

— Ако не му бях позволила да остане тук, нямаше да има къде да подвие крак, освен може би в някоя ужасна казарма! Горкият човек!

Ето защо на капитана му бе позволено да си почине в дневната на госпожа Гринаул, но когато младите дами се върнаха от църква, той си беше тръгнал и вдовицата бе сама.

— Припомням си неща, които вече ги няма — обясни им тя. — Но хайде, не искам да ви потискам.

И те седнаха да пият чай, като сметаната на господин Чийзакър им свърши чудесна работа.

Капитан Белфийлд не бе позволил на тази възможност да му се изплъзне. Не бе казал нищо през първия четвърт час след заминаването на младите дами. Просто бе седял с чаша вино в ръка и от време на време я бе допълвал от гарафата.

— Опасявам се, че виното не е много добро — каза вдовицата. — Но човек трудно може да намери хубаво вино тук.

— Признавам, че в момента не мисля за виното, госпожо Гринаул — отвърна капитанът. — Бих казал, че е много добро за вида си.

Последва още един период на мълчание.

— Предполагам, че намирате живота на квартира за доста скучен? — каза капитанът.

— Не знам какво имате предвид под „скучен“, капитан Белфийлд, но жена в моето положение не би могла да нарече живота си весел. Още не са минали и дванайсет месеца, откакто загубих човека, който му придаваше смисъл и понякога се чудя на себе си за това, че се справям толкова добре.

— Не бива да позволявате на скръбта да обсеби живота ви, госпожо Гринаул.

— Милата Кейт постоянно ми повтаря това и наистина се старая да я превъзмогна.

По бузите на вдовицата потекоха сълзи и те доказаха, че не използваше грим, за да постигне това свежо излъчване, което бе едно от най-големите й достойнства. Тя попи очи с кърпичката си и се усмихна накриво на капитана.

— Не съм искала да ставате свидетел на такава сцена.

— Не желая нищо друго на този свят, освен разрешение да попия тези сълзи, госпожо Гринаул.

— Само времето може да направи това, капитан Белфийлд. Само времето.

— Но времето може да бъде подпомогнато от любовта, дружбата и привързаността.

— От дружбата да. Животът е нищо без утехата на дружбата.

— А топлото сияние на любовта не е ли за предпочитане?

След като зададе този въпрос, капитан Белфийлд стана и премести стола си по-близо до вдовицата. Но тя нарочно се дръпна на края на дивана. Капитанът не я последва веднага и по никакъв начин не показа, че бе забелязал опита й за бягство.

— А топлото сияние на любовта не е ли за предпочитане? — повтори той и се задоволи с това да впие поглед в лицето й, въпреки че се бе надявал да стисне ръката й.

— Капитан Белфийлд, ако някога сте усещали топлото сияние на любовта…

— Ако някога съм го усещал! Нима не го усещам в момента, госпожо Гринаул? Вече не мога да крия чувствата си. Никога не съм бил от хората, които умеят да прикриват копнежите на сърцето си, когато те са толкова силни.

— Често ли са били толкова силни, капитан Белфийлд?

— Да, често, в най-различни моменти от живота ми, както и на бойното поле…

— Не знаех, че сте воювали.

— Как! Нима не бях на бойното поле в Зузуленд[45], когато заедно с петдесетина отбрани мъже трябваше да удържим устрема на петстотин чернилки? В продължение на седем седмици бяхме обсадени. Седем дълги седмици без удобството на легло или възглавница под главата!

— Цели седем седмици? — възкликна госпожа Гринаул.

— Да. И нима не видях активна служба в Есекебо[46], на огнения бряг на Гвиана, когато дивите африканци от горите се надигнаха, за да унищожат колонията? И нима не служих в устието на река Кичихоми, където плених един търговец на роби със собствените си ръце?

— Не знаех — каза госпожа Гринаул.

— А, сега разбирам! В някои отношения Чийзи е най-подходящият съпруг на света, но не би похвалил някого зад гърба му. Знам кой е говорил против мен. А кой пръв щурмува хълмовете на Инкерман[47]? — попита капитанът във възбудата си. Все пак какво бе още една лъжа, когато вече бе изрекъл толкова много?

— Но когато казахте копнежи, аз помислих, че имате предвид нежни копнежи.

— Точно това имах предвид. Точно това. Не знам какво ме накара да се отплесна така и да говоря за неща, които рядко споменавам. Може би ужасната мисъл, че някой подлец ви е накарал да повярвате, че не съм служил. Служил съм на Нейно Величество в четирите краища на земята, госпожо Гринаул, и сега съм готов да служа на вас по всеки начин, който сметнете за приемлив.

След тези думи той се приближи до дивана и падна на колене пред нея.

— Но капитане, аз нямам нужда от това някой да ми служи. Моля ви, станете. Момичето ще влезе.

— Не ме е грижа за момичето. Няма да помръдна оттук, докато не получа някакъв отговор и не чуя нещо, което да ми вдъхне малко надежда.

Той се опита да вземе ръката й, но вдовицата я прибра зад гърба си и поклати глава.

— Арабела — рече капитанът, — няма ли да ми кажеш нещо?

— Няма да ви кажа нищо, докато не станете, капитане. И не ви позволявам да ме наричате Арабела. Аз съм вдовицата на Самюел Гринаул, един достоен и уважаван мъж, и не е редно да се обръщате към мен по този начин.

— Но искам да станете моя жена и после…

— И после! Това после едва ли някога ще дойде. Изправете се, капитане, или ще ви избутам и ще дръпна звънеца. Мъжете винаги изглеждат нелепо, когато са коленичили, освен ако не се молят, каквото трябваше да правите в момента. Станете, казвам ви. Седем и половина е и Жанет ще дойде всеки момент.

Имаше нещо в гласа на вдовицата, което го накара да се подчини и той бавно се изправи на крака.

— Разбутали сте всички столове! — скара му се тя и бързо върна мебелите на предишните им места и дръпна звънеца. Когато Жанет влезе, госпожа Гринаул пожела чаят да бъде готов преди младите дами да са се върнали от църква и попита капитан Белфийлд дали иска да се присъедини към тях. Той отказа и се сбогува с нея, докато Жанет все още бе в стаята. Госпожа Гринаул стисна ръката му, като вече не изглеждаше ядосана и дори изрази надеждата, че скоро ще се видят пак.

— Този капитан е много красив мъж — отбеляза Жанет, докато героят от битката за река Кичихоми слизаше по стълбите.

— Не трябва да мислиш за красиви мъже, дете — отвърна госпожа Гринаул.

— Не мисля за красиви мъже повече, отколкото е редно — каза Жанет. — Но когато един мъж е красив, той е красив и това е.

— Предполагам, че капитан Белфийлд те е целунал и ти е подарил чифт ръкавици.

— Що се отнася до ръкавиците и други подобни, господин Чийзакър е много по-щедър от капитана, както много добре знаете, нали, госпожо? А що се отнася до целувките, никога не съм харесвала подобни подаръци. Нека всеки си плаща дълговете. Ако капитанът някога си намери жена, да целува нея.

Както обикновено следващия вторник господин Чийзакър се отби сутринта, но не донесе кошница. Вместо това остави зимен букет от зелени листа и вечнозелени храсти и обеща, че ще се върне в три и половина, за да говори е госпожа Гринаул по един въпрос.

— Има предвид теб, Кейт — рече вдовицата.

— Не е вярно. Изобщо няма предвид мен. Във всеки случай не смятам да говоря с него.

— Той иска да говори с мен. Напоследък е модерно, джентълмените да отправят предложения чрез посредник. Ако ме попита нещо, мога само да го насоча към теб.

— Можеш да му кажеш, че не го искам. Но съм сигурна, че изобщо не мисли за мен, а за…

— Сигурно щеше да кажеш, че мисли за мен.

— Не, лельо. Изобщо нямаше да кажа това.

— Добре, ще видим. Ако наистина поиска ръката ти, имаш пълната свобода да му откажеш, щом така си решила. Но ми се струва, че можеш да направиш и много по-лош избор от него.

— А ако изобщо не искам да избирам?

— Добре, щом така си решила. Просто ти казвам какво мисля аз по този въпрос.

Точно в три и половина господин Чийзакър почука на вратата и бе поканен да се качи. Жанет му каза, че капитан Белфийлд се бе отбил в неделя сутринта, но госпожица Феърстерс и госпожица Вавасор са били тук през цялото време. Днес Чийзакър не носеше нито черните си ботуши, нито цилиндъра си. Вместо това си бе облякъл нов редингот и бе сложил ръкавица от шевро на лявата си ръка. За Жанет бе повече от очевидно, че бе дошъл с някаква специална цел. Той се изкачи по стълбите в новите си ботуши, които скърцаха при всяка крачка, и влезе в дневната, където вдовицата го чакаше сама.

— Благодаря за цветята — каза веднага тя. — Радвам се, че ни донесохте нещо, което можем да приемем.

— Що се отнася до това — отвърна той, — не виждам защо не можете да приемете малко сметана, но се надявам, че причината за тези скрупули съвсем скоро ще изчезне.

Вдовицата не отговори, но го изгледа благо и го покани да седне.

Преди да го направи, той внимателно сложи шапката и бастуна си в ъгъла и след това свали ръкавицата си. Не му бе лесно, защото ръката му беше гореща. Изглеждаше готов за велики подвизи. Когато зализа косата си назад, от къдриците му се разнесе сладко ухание на парфюм. Всяко косъмче на мустаците му бе на мястото си и това ясно показваше, че бе посетил фризьор, след като свършил работата си на пазара. Освен това сутринта бе носил различно палто, така че едва ли ще сгреша, ако изкажа предположението, че вероятно е посетил и шивач.

— Как вървят нещата в Ойлимид? — попита госпожа Гринаул, виждайки, че гостът й има нужда от помощ, за да започне разговора.

— Много добре, госпожо Гринаул, много добре. И всичко ще бъде още по-прекрасно, ако успея с начинанието, което съм планирал за днес.

— Надявам се всичките ви начинания да бъдат успешни.

— Всичките ми бизнес начинания са успешни, госпожо Гринаул. Не дължа пари на нито една банка в Норич, а още не съм овършал и четвърт от миналогодишната царевица, с което малко фермери могат да се похвалят. Но повечето от тях трябва да плащат рента, така че не е редно да се хваля.

— Знам, че провидението е било милостиво към вас, господин Чийзакър, поне що се отнася до материалните неща.

— Не съм оставил всичко на провидението, госпожо Гринаул. По мои наблюдения онези, които го правят, обикновено свършват зле. Започвам работа рано сутрин и приключвам късно вечер. Знам кога съм на печалба от нечий труд и кога не съм. Работя толкова усърдно, сякаш от това зависи прехраната ми.

— Винаги съм знаела, че разбирате от фермерство, господин Чийзакър.

— Така е, разбирам. Но както видяхте в Ярмът, обичам и да се забавлявам. Имам четирима ловци, като всеки истински джентълмен, и ходя на лов в собствените си земи. Но през повечето време работя. А има мъже като Белфийлд, които изобщо не работят. И как живеят? Постоянно молят за пари.

— Но той е воювал за родината си, господин Чийзакър.

— Белфийлд? Да е воювал? Не знам какво ви е наговорил, но истината е, че е прекарал десет години на Карибите, където е воювал единствено с комарите.

— Но е бил в Крим. Участвал е в битката за Инкерман, например…

— В Крим! Добре, щом казвате. По-добре разпитайте, преди да му повярвате. Но да се върнем на темата, госпожо Гринаул. Видяхте малкото ми местенце в Ойлимид.

— Прекрасно имение. Единственото, което му липсва, е господарка.

— Точно така! Напълно сте права. Единственото, което му липсва, е господарка. И има само една жена на този свят, която бих искал да видя на тази позиция. Арабела Гринаул, бихте ли станала тази жена?

Докато говореше, той се изправи, застана пред нея и постави дясната си ръка на сърцето.

— Аз, господин Чийзакър! — възкликна тя.

— Да, вие. Кой друг? Откакто се запознахме, нямам очи за никоя друга жена. А и преди това не съм имал. Разбрах, че щастието ми зависи от вас в мига, в който ви зърнах.

— О, господин Чийзакър, мислех, че гледате другаде.

— Не, не, не. Грешите, госпожо Гринаул. Изпитвам огромно уважение към госпожица Вавасор, но истината е…

— Господин Чийзакър, какво очаквате да ви кажа?

— Какво очаквам да ми кажете? Очаквам да ми кажете, че ще станете моя жена. Очаквам да ми кажете, че ще стана ваш съпруг. Очаквам да ми кажете, че всичко, което притежавам в Ойлимид, ще стане ваше. Очаквам да ми кажете, че откритият файтон, който гледах днес, ще стане ваш. О, да. Най-прекрасното нещо, което някога сте виждали. Файтон с две понита, точно като онзи, който съпругата на лорд-наместника[48] кара навсякъде. Това трябва да ми кажете. Хайде, госпожо Гринаул!

— Ах, господин Чийзакър, не знаете какво означава да сте погребали младостта си преди едва дванайсет месеца.

— Но вие го погребахте, госпожо Гринаул. Това е свършен факт. Колкото и да седите тук, сама от сутрин до вечер, той няма да се върне. Скърбя за него. Наистина. Клетият Гринаул! Но какво повече мога да направя?

— Аз мога да направя повече, господин Чийзакър. Мога да го оплаквам в самота и мълчание.

— Не, не, не. Каква би била ползата от това? Да страдате за нищо! И да карате мен да страдам за нищо. Помислете за това!

В тона на господин Чийзакър се бе появил укор.

— Не е писано да се случи, господин Чийзакър.

— Но може да се случи. Трябва да се случи. Хайде, госпожо Гринаул. Разбираме се много добре. Опознахме се достатъчно. Хайде, скъпа моя.

И той се наведе напред и понечи да обвие ръка около кръста й.

Точно тогава на вратата се почука и Жанет влезе. Съобщи на своята господарка, че капитан Белфийлд е долу и иска да говори с нея по един въпрос.

— Разбира се, Жанет. Покани капитан Белфийлд да се качи — отвърна вдовицата.

— Проклет да е капитан Белфийлд! — рече господин Чийзакър.

Двадесет и първа глава

Алис се научава да расте нагоре, към светлината

В дните преди заминаването й за Мачинг Праяри, Алис често съжаляваше за това, че я бяха принудили да даде това обещание, но също толкова често си казваше, че нямаше уважителна причина да не отиде. Истината бе, че се страхуваше от възобновяването на близките си отношения със знатните си роднини. Често си бе повтаряла, че няма нищо общо с тях и че кръвната им връзка по никакъв начин не ги сближава. Именно необмислените опити на лейди Маклауд да я убеди в противното, я бяха научили на този урок — урок, който сега трябваше да пренебрегне. Освен това може би се страхуваше от високопоставените хора, които най-вероятно щеше да срещне в дома на братовчедка си. Харесваше самата лейди Гленкора и дори я бе обикнала с онази мимолетна привързаност, която често възниква при подобни обстоятелства. Тази привързаност е силна, докато трае, но може бързо да бъде забравена, когато нуждата от нея отмине. Беше харесала и се бе привързала към лейди Гленкора и странните й посещения на улица „Кралица Ан“ не я бяха смутили, но не бе сигурна, че щеше да я хареса сред разкоша и великолепието на общественото й положение. Нямаше да има друг познат човек в онази къща и беше сигурна, че ще се чувства самотна, изолирана и уязвима. Бяха я принудили да приеме поканата или по-скоро самата тя се бе принудила да я приеме. Беше решила, че братовчедка й и лейди Мидлотиан са се наговорили срещу нея и не бе успяла да устои на изкушението да спомене това в писмото си. Но не бе имало подобно съзаклятничество и несправедливото й обвинение бе засегнало братовчедка й. Ето защо се бе видяла принудена да приеме предложението й и сега се измъчваше. Беше сигурна, че ще се чувства като риба на сухо в Мачинг Праяри и се изкушаваше да измисли някакво извинение, за да не отиде.

Още от самото начало леля й бе изразила одобрението си, тъй като вярваше, че това бе отлична възможност за Алис да се сдобри с господин Грей. Във всеки случай бе крачка в правилната посока. Лейди Гленкора някой ден щеше да стане херцогиня и разбира се, Алис бе длъжна да приеме поканата й. Трябва да бъде признато, че лейди Маклауд не бе себична в преклонението си към висшето общество. Тя беше към края на живота си и знаеше, че вероятността някой ден да бъде наречена братовчедка от херцогинята на Омниум бе много малка. Помоли Алис да посети Мачинг Праяри, просто защото обичаше племенницата си и искаше тя да живее по възможно най-добрия и приемлив начин.

— Мисля, че имаш дълг към семейството си да отидеш — каза лейди Маклауд.

Алис не знаеше какво друго си бяха говорили за нея лейди Мидлотиан и леля й. Тя упорито отказваше да отговори на писмото на графинята и накрая заплаши лейди Маклауд, че ако продължава с опитите си да я накара да го направи, наистина ще напише отговор, в който ще нарече графинята нахална.

— Все повече остарявам, Алис — оплака й се старицата и въздъхна. — Предполагам, че не бива повече да се меся. Всичко, което правя, е за твое добро.

Алис стана и целуна леля си, а после се опита да й обясни, че няма нищо против нейното вмешателство и че е благодарна за всичко, което тя казва и прави за нея, но не може да допусне в живота й да се бъркат хора, които не познава и които смятат, че имат това право само заради общественото си положение.

— И защото са твои братовчеди — добави лейди Маклауд с тъжен, извинителен тон.

Алис напусна Челтнъм в средата на ноември. Щеше да прекара една нощ в Лондон, а на сутринта да се отправи към Йоркшър с прислужницата си. Баща й се бе съгласил да я посрещне на гара „Грейт Уестърн“ и на следващата сутрин да я изпрати до гара „Грейт Нортърн“. В писмото си не бе казал, че ще вечерят заедно и когато я видя, той промърмори нещо за предишен ангажимент. Но по пътя за вкъщи й обеща, че ще закуси с нея на следващата сутрин.

— Много се радвам, че ще отидеш, Алис — рече той, докато бяха във файтона.

— Защо, татко?

— Защо? Защото мисля, че е правилното решение. Признавам, че не съм ти говорил много за тези хора. Не поддържам връзка с тях и знам, че мразят името Вавасор, въпреки че то е много по-старо от техните, както и самия род, разбира се.

— Точно затова не разбирам защо мислиш, че постъпвам правилно. Нямаше да се изненадам, ако ми бе казал, че правя грешка. Нямаше да се изненадам и нямаше да отида, разбира се.

— Обезателно трябва да отидеш. Богатството и общественото положение са големи предимства, каквото и да говорят хората. Защо иначе всеки иска да ги има?

— Но няма да ги получа, ако посетя Мачинг Праяри.

— Ще получиш част от тяхната стойност. Взети заедно, английските благородници могат да бъдат приятна компания. Самият аз никога не съм се опитвал да вляза в тези среди, въпреки че може да се каже, че се ожених за такъв човек. Истината е, че това по-скоро ми попречи, отколкото ми помогна. Но знай, че мъжете и жените трябва да растат нагоре, като растения. Всеки се стреми да си намери най-слънчевото място, където да пусне корени и ако имам избор между това да се запозная с пекар или с пер, ще избера пера, освен ако пекарят не ми предложи нещо допълнително. И не смятам, че това ме прави подлизурко, защото никога не се подмазвам. Просто се опитвам да израсна нагоре към светлината, точно като дърветата.

Алис изслуша мъдрите съвети на баща си с усмивка, но не направи опит да му отговори. Той рядко си правеше труда да й чете лекции и да я съветва.

— Е, татко, надявам се, че ще израсна към светлината — каза тя и слезе от файтона.

Той не влезе с нея в къщата, а нареди на кочияша да кара към клуба му.

Алис намери бележка от братовчед си Джордж на масата:

„Разбрах, че утре ще ходиш на гости на семейство Палисър в Мачинг Праяри. Искам да говоря с теб, преди да заминеш. Ще ми позволиш ли да го направя тази вечер, да кажем в девет часа?

Джордж Вавасор“

Алис веднага реши, че не може да му откаже, въпреки че не желаеше да го вижда. Искаше й се да не бе минавала през Лондон на път за Йоркшър, въпреки необходимостта да замени част от дрехите си. Тя се замисли. Откъде Джордж бе разбрал за планираното й посещение и как бе научил, че ще прекара тази вечер в Лондон? И защо я следеше толкова внимателно и винаги знаеше къде може да я намери? Тя нямаше избор и трябваше да се съгласи да говори с него, така че уреди всички подробности около заминаването си преди девет часа, след което седна да го чака в дневната.

— Толкова се радвам, че ще ходиш в Мачинг Праяри — бяха първите му думи към нея. Може би ако Алис го бе попитала защо се радва, и той щеше да я посъветва да израсне към светлината. Но тя не го направи.

— Откъде разбра, че ще ходя?

— Един приятел ми каза. Всъщност беше Бурго Фицджералд.

— Господин Фицджералд? — възкликна изумено Алис. — Той откъде е разбрал?

— Нямам представа, Алис. Но едва ли от лейди Гленкора.

— Това би било невъзможно.

— Напълно съм съгласен. Струва ми се, че тя поддържа близки отношения със сестрата на Бурго и може би е научил от нея.

— И той ти е казал, че заминавам утре? Откъде има толкова точна информация?

— Попитах Кейт и тя ми каза кога ще пътуваш. Да, знам. Кейт не е трябвало да ми казва. Сигурно си я предупредила да не разкрива плановете ти на нищожества като мен. Но не бива да се сърдиш на Кейт. Нямаше да ми каже, ако с въпросите си не й бях показал, че вече знам за пътуването ти до Йоркшър. Признавам, че не разбирам защо е нужно да ме държиш в пълно неведение.

Алис почувства, че се изчервява. Бе предупредила Кейт, защото тя продължаваше да нарушава обещанието си, говорейки за Джордж в писмата си. Алис дори сега не повярва, че Кейт я бе предала. Вместо това си помисли, че самата тя бе постъпила неразумно.

— Наистина не разбирам — продължи Джордж, говорейки, без да гледа към нея. — Доскоро бяхме толкова добри приятели! Помниш ли терасата в Базел? А сега ми се струва, че сме се отчуждили. Дори по-лошо. Струва ми се, че съм под някаква възбрана. Нима съм сторил нещо, което те е обидило, Алис? Ако е така, просто ми кажи. Не си от хората, които крият чувствата си.

— Не си направил нищо — отвърна тя.

— Тогава защо ми е забранено да знам какви са плановете ти? И защо онзи ден ми бе казано, че нямам право да те поздравя за това, че вече си свободна жена? Смея да твърдя, че ако бе взела това решение в Швейцария, щеше да ми позволиш да го обсъдя с теб, като твой приятел и почти брат.

— Не мисля така, Джордж.

— Сигурен съм, че щеше да ми позволиш. И защо Кейт е била предупредена да не ми казва за това пътуване до Мачинг Праяри? Знам, че е била предупредена, въпреки че отрича.

Алис мълчеше, тъй като не знаеше как да отговори на обвиненията, отправени срещу нея. Може би се надяваше, че нейният обвинител ще й позволи да остави въпроса без отговор. Но Вавасор не бе толкова милостив.

— Ако имаш някаква причина, Алис, струва ми се, че имам право да я науча.

В продължение на няколко секунди тя обмисляше отговора си. Той също мълчеше, взирайки се в лицето й. Тя го погледна и не видя нищо друго, освен белега му. Очите му блестяха ярко, почти свирепо. Знаеше, че бе напълно сериозен и реши да бъде също толкова сериозна.

— Мисля, че имаш това право — каза Алис най-накрая.

— Тогава ми позволи да го упражня.

— Мисля, че имаш това право, но също така смятам, че би било недостойно, ако го упражниш.

— Не те разбирам. За Бога, Алис, не ме дръж в неведение! Ако съм те обидил по някакъв начин, позволи ми да премахна обидата с извинение.

— Не си ме обидил.

— Ако има нещо, което пречи на нашето приятелство и те кара да се държиш по един начин с мен в Швейцария и по друг в Лондон, просто ми кажи какво е това нещо и може би ще те разбера. Но не мога да понеса съмненията, особено след признанието ти, че имам право да науча причината за проблема.

— Тогава ще бъда откровена с теб, Джордж, колкото и болезнено да е това за мен.

Тя отново млъкна и го погледна, надявайки се в последния момент да я избави от това задължение, но лицето му продължаваше да бъде само белег и очи, а в изражението му нямаше и капка милост.

— Твоята сестра, Джордж, е решила, че раздялата ми с господин Грей може да доведе до подновяване на нашата връзка. Знаеш колко много иска да се оженим и разбираш защо сметнах за необходимо да я помоля да мълчи по този въпрос. Това е всичко.

— Значи ме наказваш за нейните грехове — отвърна той, но белегът на лицето му се бе затворил и изражението му отново бе станало дружелюбно.

— Не съм казвала нищо за грехове, Джордж, но реших, че трябва да бъда внимателна.

— Ти си откровена жена, Алис — рече той след кратко мълчание. — Може би най-откровената, която някога съм познавал. Ще накарам Кейт да уважи молбата ти. Сега вече можем да бъдем приятели, нали?

И той протегна ръка през масата.

— Да — отвърна Алис, — щом го искаш.

Гласът й беше несигурен и колеблив, сякаш току-що е осъзнала, че той не й бе обещал нищо.

— Разбира се, че го искам — заяви Джордж и тя му подаде ръката си. — Сега мога ли да говоря за новопридобитата ти свобода?

— Не — отвърна Алис. — Една жена не може да постъпи така, както постъпих аз, без да изстрада своето решение. Всеки ден мисля за него, но не ме карай да го обсъждам.

— Но мога да говоря за пътуването ти до Мачинг, нали?

В гласа му се бе появила ведрост, която накара Алис да му отговори с усмивка:

— Не виждам какво можеш да ми кажеш по този въпрос.

— Имам много за казване. Толкова се радвам, че си решила да отидеш. Опитай се да се сприятелиш с господин Палисър.

— С господин Палисър?

— Да, с господин Палисър. Трябва да прочетеш няколко алманаха по финанси. Ще ти ги изпратя, ако искаш.

— О, Джордж!

— Говоря напълно сериозно. Не за алманасите, тъй като най-вероятно няма да имаш време, а за господин Палисър. Почти е сигурно, че той ще бъде новият канцлер на хазната[49].

— Нима? Но защо ми е да се сприятелявам с новия канцлер на хазната? Не се нуждая от държавни пари.

— Но аз се нуждая, мила моя. Не разбираш ли?

— Не, не разбирам.

— Мисля, че ще спечеля следващите избори.

— Надявам се, че ще ги спечелиш.

— И ако ме изберат, моята работа ще бъде да подкрепям кабинета… или по-скоро новия кабинет, защото несъмнено ще има промени.

— Надявам се, че промените ще бъдат за добро.

— Това е сигурно, Алис.

— Иска ми се всички министри да бъдат сменени.

— А, това няма как да стане. Знам за какво си мечтаеш, но мъжете, които наистина защитават интересите на своите избиратели, не са в достатъчно силна позиция, за да бъдат извикани в кабинета. Човек не може да язди четири коня едновременно, защото е филантроп и не иска никой от тях да се измори. Човек не може да управлява добре, само защото наистина иска хората да бъдат управлявани добре.

— И никога ли няма да се появят подобни мъже?

— Не е невъзможно. Признавам, че имам амбицията някой ден самият аз да стана такъв мъж. Но детето трябва да пълзи, преди да се научи да ходи. Човек като мен, който се надява да постигне нещо в политиката, не може да поема рискове. Ще ми бъде от огромна полза, ако мой близък приятел се сприятели с господин Палисър — особено ако този близък приятел носи същото име.

— Джордж, опасявам се, че не съм добра в завързването на подобни приятелства.

— Казват, че Палисър се ръководи от жена си във всичко и тя е много умна. Това, на което най-много разчитам, Алис, е, че ще ме подкрепяш в политическата ми кариера и ще ми помагаш.

— Мога веднага да ти обещая, че ще те подкрепям. Но се опасявам, че помощта ми ще бъде безполезна.

— Няма да бъде безполезна, Алис, не и ако заемеш онази позиция в обществото, която се надявам, че някой ден ще заемеш. Нима мислиш, че в днешно време жените нямат влияние върху политическия живот? Оказват почти такова голямо влияние, каквото оказват и мъжете.

В отговор на това Алис поклати глава, но въпреки това се почувства доволна и поласкана.

Джордж си тръгна, без да казва нищо повече за брачните й планове, както минали, така и бъдещи, и Алис си легна щастлива от това, че му бе обяснила съображенията си.

Двадесет и втора глава

Денди и Флърт

Алис пристигна на гарата в Мачинг в три часа следобед и веднага след спирането на влака почувства, че вече нищо не бе в нейни ръце. Прислужник в ливрея се приближи до отворения прозорец на купето, докосна шапката си в поздрав и я попита дали е госпожица Вавасор, след което взе чантата, шаловете и пелерините й. Алис бе преведена през гарата, съпроводена от началника-гара от едната страна, прислужника от другата и носача, който крачеше зад нея. Тя осъзна, че самото й присъствие в Мачинг я бе направило привилегирована и й бе позволило да израсне към светлината.

Пред малката гара чакаше омнибус, който отиваше до град Мачинг и бе предназначен за хора, които не бяха израснали нагоре като нея. Видя също така и стилна каручка, която, ако разбираше от подобни неща, щеше да нарече талига „Уайтчапъл“, както и открита карета, теглена от два красиви малки коня. В каретата седеше дама, обвита в кожи. Разбира се, това бе лейди Гленкора. Друг прислужник стоеше отстрани и държеше поводите на конете.

— Скъпа Алис, много се радвам, че дойде! — прозвуча от кожите. — Знаеш ли какво, мила? Защо прислужницата ти не се качи на двуколката с багажа?

Не беше двуколка, но лейди Гленкора не знаеше това.

— Ще й бъде удобно там. Ти се качи при мен. Студено ли ти е?

— О, не. Изобщо.

— Но е толкова студено! Досега си била в задушното купе, но ти обещавам, че след малко ще ти стане много студено.

— О! Лейди Гленкора, съжалявам, че заради мен е трябвало да излизате навън в такова студено време — отвърна Алис, след което се качи и седна до нея.

— Глупости! За какво съжаляваш? Нямам търпение да говоря с теб, откакто разбрах, че ще дойдеш. Ако цяла сутрин бе валял сняг, пак щях да изляза да те посрещна. Излизам почти всеки ден, когато съм тук, освен ако къщата не е пълна с хора и просто не мога да се извиня. Завий се с тези кожи, имаме достатъчно. Искаш ли да караш?

Алис отклони поканата, след което изрази признателността си с най-красивите думи, които й дойдоха на ум.

— Струва ми се, че обичам да карам повече от всичко друго. Господин Палисър не смята, че дамите трябва да ходят на лов, а пък и самият той не ходи. Аз яздя, но той не припарва до кон. Почти ми се иска някой ден да подкарам карета с четири коня. Но съм сигурна, че ще ме хване страх.

— Би изглеждало ужасно — отвърна Алис.

— Да, нали? Именно това е най-големият проблем — как би изглеждало отстрани. Понякога ми се иска никой да не обръща внимание на това как изглеждат нещата. Не че искам да върша непристойни неща, разбира се, но човек не може да не се чувства ограничен от страха си от госпожа Грънди[50]. Опитвам се да бъда порядъчна и ми се струва, че се справям доста добре. Бейкър, трябва да сложиш мундщука на Денди. Дърпа се и не мога да го удържам.

Тя спря конете и изтупаният четиридесетгодишен коняр скочи от каретата и сложи мундщука на своенравния Денди, сменяйки юздите.

— Казват се Денди и Флърт — продължи лейди Гленкора, говорейки на Алис. — Не са ли красива двойка? Херцогът ми ги подари и самият той ги кръсти. Срещала ли си се с херцога?

— Никога — отвърна Алис.

— Няма да се върне вкъщи преди Коледа, но някой ден ще ви запозная в Лондон. Той е прекрасно създание и много ме обича, въпреки че не си разменяме повече от половин дузина думи, когато го видя. Той не е особено приказлив. Аз обичам да говоря, както много добре знаеш. Мисля, че е наследствено. Всички от рода Палисър са такива — мълчаливи. Но това не означава, че не са добри оратори. Господин Палисър често взима думата в Камарата на общините и има репутацията на един от малцината политици, които могат да направят изказване по финансов въпрос, без да се задъхат.

Алис съзнаваше, че самата тя не бе казала почти нищо, откакто бяха тръгнали, и започна да си мисли, че просто нямаше какво да каже. Ако лейди Гленкора й бе оставила време да коментира достойнствата на Денди и Флирт, може би щеше да го направи, но не виждаше как би могла да обсъжда приказливостта на членовете на семейство Палисър или ораторските способности на мъжа, който бе съпруг на нейната спътница. Така че попита колко път оставаше до Мачинг Праяри.

— Надявам се, че вече не си се изморила от мен — отвърна лейди Гленкора.

— Нямах това предвид — рече Алис. — Наслаждавам се на пътуването. Но очаквах гара Мачинг да бъде по-близо до град Мачинг.

— А, да. Това е всеобща заблуда. Не е „гара“ Мачинг, а „пътна гара“ Мачинг, така че разстоянието е около дванайсет километра. Много е досадно. Да, пратките ни пристигат с омнибуса, но постоянно трябва да посрещаме хора и мога да те уверя, че излиза много скъпо. Иска ми се господин Палисър да направи клон на линията, но той казва, че ще трябва да плати всички дялове и предполагам, че това би струвало повече.

— В Мачинг има ли град?

— О, съвсем малък. Ще минем оттам, ако искаш, и ще влезем през по-далечната гора.

— О, не! — отвърна Алис.

— Но аз искам! Едно време беше община и принадлежеше на херцога, но му я отнеха с Избирателния закон от 1832 г. Предложиха му нещо като сделка: можеше да задържи или Силвърбридж, или Мачинг, но не и двете. Господин Палисър представлява Силвърбридж, както знаеш. Херцогът избра Силвърбридж или по-скоро баща му го избра, защото бе решил да строи голямото си имение в Барсетшир, а това е близо до Силвърбридж. Местните още не са му простили. Самият той представляваше Мачинг, когато законът бе приет. След това баща му умря и оттогава почти не е живял там. Мястото е много по-приятно от замъка Гадъръм, въпреки че не е толкова разкошно. Мразя разкоша, а ти?

— Нямам такъв голям опит с разкоша като теб.

— Хайде стига, това не е честно. Едва ли на света има човек, който да ненавижда разкоша повече от мен.

— Имам предвид, че не съм заобиколена от хора, живеещи в разкош.

— Това е, защото си палавница и обърна гръб на всичките си братовчеди и особено на лейди Мидлотиан. Толкова ти се ядосах, когато ме обвини, че съм предала доверието ти. Трябваше да знаеш, че аз съм последният човек на света, който би направил подобно нещо.

— Не си помислих, че си го направила нарочно, но…

— Точно това си си помислила, Алис. Решила си, че лейди Мидлотиан ще ме използва, за да те подчини на волята си и да те накара да се омъжиш за господин Грей. Това си си помислила. Не съм сигурна, че съм заслужила високото ти мнение, но определено не съм заслужила такова ниско мнение.

— Не съм имала ниско мнение за теб, но трябваше да се предпазя.

— Тук ще бъдеш на сигурно място. Самата аз ще те защитавам. Името на господин Грей няма да бъде споменавано в твое присъствие, но имай предвид, че очаквам да ми разкажеш всичко по въпроса. Искам да ми разкажеш и за онзи опасен братовчед, за когото говореха такива ужасни неща в Шотландия. Чувала съм за него и преди.

Лейди Гленкора изрече последните няколко думи с тих глас и променен тон, сякаш си мислеше за нещо, което й причиняваше болка. Бе чула за Джордж Вавасор от Бурго Фицджералд.

Алис не знаеше какво да й отговори. За нея бе невъзможно да обсъжда своите най-съкровени и дълбоки чувства в тази открита карета, при положение че прислужникът седеше отзад и може би слушаше. А и това бе първият й разговор с братовчедка й, която не познаваше толкова добре. Истината бе, че изобщо не е възнамерявала да обсъжда тези неща и определено не по този начин, така че не каза нищо.

— Тук започва паркът — рече лейди Гленкора, сочейки един огромен изсъхнал дъб отстрани на пътя. Зад него започваше оградата от колове, опасваща парка. — Това е дъбът Мачинг, под който Ричард I или Едуард III, не помня кой от двамата, бил посрещнат от сър Гай де Палисер на връщане от война, лов или нещо подобно. Кралят бил много изморен, но сър Гай повдигнал духа му. Джефри Палисър, който е братовчед на моя съпруг, твърди, че за щастие, сър Гай извадил манерка с бренди и почерпил краля, който веднага му подарил всички земи в Мачинг. Но тогава тук имало приорат[51], пълен с монаси и не съм сигурна как точно е станало това. Но знам, че един от братята на сър Гай е бил абат и член на Камарата на лордовете. По същото време кралят му подарил Литълбъри, което е на около десет километра оттук. Джефри Палисър казва, че сър Гай получил страшно много пари за една глътка бренди. Джефри е тук сега и се надявам, че ще го харесаш. Ако не родя дете и господин Палисър не се ожени повторно, Джефри ще бъде наследникът.

Гласът й отново стана тих и странен.

— Предполагам, че повечето стари родове са получили земите си по този начин.

— Или по този начин, или са ги откраднали. Много от тях са били непоправими крадци, скъпа моя, и смея да твърдя, че сър Гай не е бил много по-различен. Но оттогава някои от членовете на рода носят името Плантагенет. Името на съпруга ми е Плантагенет. Херцогът се казва Джордж Плантагенет и кралят беше негов кръстник. Струва ми се, че кралицата е моя кръстница. Не че имам някаква полза от това. Всъщност каква е ползата от кръстниците? Според теб има ли някаква?

— Може би вече не.

— Ако имах дете… О, Алис, ужасно е да нямаш дете, когато толкова много неща зависят от това!

— Но вие се оженихте съвсем скоро.

— Виждам укора в очите му, когато ми задава въпроси. Но не мисля, че някога ще ме обвини. Не и ако общественото му положение зависи от това. Е, както и да е. Това е Мачинг. Помниш ли онази порта, покрай която минахме и накъдето искаше да завие Денди? Обикновено влизаме оттам, но сега заобиколихме, за да ти покажа града. Това е странноприемницата. Нямам представа кой би отседнал там. Не съм виждала някой да влиза или излиза. Това е пекарят, който пече хляба ни. Отначало го правехме в къщата, но никой не го ядеше. Знам, че онзи мъж там поправя обувките на господин Палисър. Той е много взискателен по отношение на обувките си. Когато влезем през другата порта, ще видим църквата. Тя е в самия парк и е много красива, но не е толкова красива, колкото са развалините на приората до къщата. Те са най-голямата забележителност тук. Много обичам да се разхождам там на лунна светлина. Често се сещам за теб, когато го правя. Не знам защо. Всъщност знам и някой ден ще ти кажа. Хайде, госпожице Флърт!

Подкараха през парка и лейди Гленкора й посочи църквата, а след това развалините. Пътят минаваше през тях и неусетно се озоваха пред входната врата. Ъгълът на къщата бе на около двеста метра от входа на стария приорат. Сградата беше голяма и много красива, с две дълги фасади. Но си беше просто къща. Не беше палат, нито замък и едва ли някой би я нарекъл имение. Имаше четири остри покрива, а прозорците на салоните се отваряха към моравата, която разделяше къщата от старите развалини и която всъщност ги обграждаше и влизаше в тях, образувайки пода на стария параклис, старата трапезария и старите галерии със сводове. Повечето галерии все още стояха и около тях се виждаха каменните плочки, но правоъгълният двор беше обрасъл с трева и в центъра имаше голяма каменна ваза с широка основа, от която висяха цъфнали пълзящи растения и зелени филизи.

Когато лейди Гленкора спря пред вратата, един джентълмен излезе да ги посрещне, привлечен от шума на колелетата.

— Ето го и господин Палисър — рече тя. — Това доказва, че си почетен гост, скъпа моя, защото можеш да бъдеш сигурна, че е много зает и нямаше да излезе за никой друг. Плантагенет, това е госпожица Вавасор. Алис, моят съпруг.

Господин Палисър й подаде ръка и й помогна да слезе от каретата.

— Надявам се, че не ви е било много студено — рече той. — Зимата настъпи съвсем внезапно тук.

Това бяха единствените думи, които си размениха до повторната им среща преди вечерята. Господин Палисър беше висок и слаб и не изглеждаше на повече от трийсет години. Имаше вид на съвършен джентълмен, но във външността му нямаше нищо забележително. Човек можеше да види лицето му и веднага да го забрави, после да го види отново и пак да го забрави. Истината бе, че имаше хубаво лице, с голямо чело, говорещо за интелект и изразителна уста, свидетелстваща за силен характер. Очите му, въпреки че не блестяха, изглеждаха пълни със смисъл. Но чертите му в никакъв случай не можеха да бъдат наречени забележителни. И господин Палисър не си бе пуснал брада, която да придава допълнителен характер на лицето му. Всъщност на него никога не би му хрумнало да разчита на външния си вид. Той бе от мъжете, които не са за гледане, но за чиито амбиции можеш да прочетеш във вестника. Хората говореха, че ще бъде следващият канцлер на хазната и едва ли някой би изказал мнението, че невзрачният му външен вид би му попречил.

— Нима всички са навън? — попита го жена му.

— Мъжете още не са се върнали от лов. Поне не мисля, че са се върнали. И предполагам, че някои от дамите са излезли да карат. Но не съм виждал никого откакто ти замина.

— Разбира се, че не си. Той няма време да вижда никого, Алис. Но хайде да се качим горе, скъпа. Казах им да сервират чая в моята гардеробна, защото реших, че ще предпочетеш това пред чай в дневната, преди да си имала възможност да се преоблечеш. Сигурно си много гладна. После можеш да слезеш долу или, ако не искаш да се преобличаш два пъти, можеш да стоиш горе на топло, докато не стане време за вечеря.

Докато говореше, тя хукна нагоре по стълбите и Алис я последва.

— Това е моята гардеробна, а отсреща е твоята стая. Имаш изглед към парка. Красиво е, нали? Хайде, ела в моята гардеробна и виж развалините от прозореца.

Алис последва лейди Гленкора надолу по коридора и влезе в помещението, което тя бе нарекла своя гардеробна, озовавайки се заобиколена от безброй дамски принадлежности, украшения и дрънкулки. Видя най-красивата масичка, най-удобното кресло, най-големия гардероб и най-фините порцеланови фигурки. Всичко бе в ярки цветове и изглеждаше скъпо и луксозно. Имаше много книги и на тавана бяха нарисувани нимфи, а на вратите малки купидончета.

— Не е ли красиво? — попита лейди Гленкора и се обърна към Алис. — Наричам я моята гардеробна, защото не искам никой да влиза тук, но в онзи килер държа четките и сапуна си, а дрехите ми… ами предполагам, че дрехите ми са навсякъде, въпреки че тук няма. Не е ли красиво?

— Много е красиво.

— Всичко е заслуга на херцога. Той наистина разбира от такива неща. За господин Палисър гардеробната си е гардеробна и спалнята си е спалня. Не го интересува дали нещата са красиви. Това се отнася и за жена му, иначе нямаше да се ожени за мен.

— Нямаше да кажеш това, ако наистина го вярваше.

— Ами не знам. Понякога, когато се погледна в огледалото и съм самата себе си, без грим и без да гримаснича, ми се струва, че съм най-грозната млада жена, раждана някога. А след десет години ще бъда най-грозната стара жена. Само помисли — косата ми вече започна да посивява, а още нямам двайсет и една години. Погледни я.

Тя повдигна лъскавите къдрици над ухото си.

— Но имам една утеха — той не се интересува от красота. Ти на колко години си?

— На двайсет и пет — отвърна Алис.

— Глупости. Явно не трябваше да питам. Много съжалявам.

— За какво съжаляваш? И защо мислиш, че трябва да се срамувам от възрастта си?

— Не знам защо, но някои хора се срамуват. И не мислех, че си толкова стара. Двайсет и пет ми се струва толкова много. Нямаше да е много, ако беше омъжена, разбира се, но ти не искаш.

— Може би някой ден ще го направя.

— Разбира се, че ще го направиш. Трябва да отстъпиш. Някой ден ще те принудят. Баща ти ще беснее, лейди Маклауд ще те поучава и лейди Мидлотиан ще те критикува.

— Лейди Мидлотиан не ме плаши.

— Зная какво е всички да ти се нахвърлят едновременно, скъпа моя. С такъв ужас обсъждахме как французите омъжват дъщерите си така, както продават къщите и нивите си, но самите ние правим същото. Когато всички те нападнат, как ще им устоиш? Никое момиче не би могло.

— Мисля, че аз бих могла.

— Разбира се, ти си по-възрастна от мен и нямаш такова голямо състояние. Но както и да е. Не съм искала да обсъждаме това. Още е рано за подобни разговори. Сега трябва да сляза долу, скъпа моя. Херцогинята на Св. Банги е тук и господин Палисър ще се ядоса, ако я оставя задълго сама. Херцогът ще бъде новият председател на съвета[52] или може би вече е. Мъча се да помня тези неща, но е много трудно, когато не те е грижа. Не че не изгарям от желание господин Палисър да стане канцлер на хазната. Какво решаваш? Тук ли ще останеш, ще слезеш долу с мен или ще отидеш в стаята си? Обещавам, че ще те извикам за вечеря. Тя ще бъде в осем.

Алис предпочете да остане в стаята си, докато дойде време за вечеря и бе заведена там от лейди Гленкора. Прислужницата й тъкмо подреждаше дрехите й. Известно време Алис й помагаше, но скоро дрехите бяха подредени и прислужницата си тръгна.

— Ще се чувствам толкова странно, мадам, в компанията на всички тези хора долу — каза момичето на прага. — Те ме гледат така, сякаш не знаят коя съм.

— Скоро ще свикнеш с това, Джейн.

— Предполагам, че ще свикна. Но проблемът е, че всичките се познават.

Когато остана сама и седна, Алис се почувства по същия начин. Запита се какво щяха да си помислят за нея херцогинята на Св. Банги и господин Джефри Палисър, който също щеше да стане херцог, ако нещата се развиеха в негова полза? Що се отнасяше до господин Палисър, господарят на къщата, за нея вече бе очевидно, че той не бе особено впечатлен от нейното посещение. Нима бе сбъркала, като бе дошла тук? Ако бе възможно да отлети обратно до улица „Кралица Ан“ или дори до квартирата на лейди Маклауд, нима не би го направила незабавно? Тя се запита каква работа всъщност имаше тук? Лейди Гленкора се държеше безкрайно любезно с нея, но я плашеше въпреки тази любезност. Освен това Алис съзнаваше, че братовчедка й не можеше да си позволи да й отдели много време. Тя трябваше да се грижи за гости като херцогинята, които бяха важни политически съюзници на нейния съпруг.

Алис се замисли за самата лейди Гленкора. Какво странно и необикновено създание бе тя, с кръглите си сини очи и русите си къдрици. Понякога приличаше на дете, но в други случаи се държеше като старица! И как говореше само! Какви неща казваше и за какви странни неща намекваше, обикновено, без да го цели! Защо още при първата им среща бе направила този намек за собствения си годеж, защо се бе смутила и бе сменила темата, а после бе загатнала, че по-нататък ще говорят още по този въпрос? „Не би трябвало изобщо да го споменава, каза си Алис. Това, че не е щастлива от съдбата си, е още по-голяма причина да не го споменава.“ След това Алис увери самата себе си, че нито баща й, нито леля й, нито лейди Мидлотиан биха могли да я принудят да сключи брак, който не желае и да приеме последици, от които се страхува. Но лейди Гленкора имаше оправдание, което не бе напълно невярно. Наистина бе по-млада и богатството й наистина я бе поставило в по-неблагоприятно положение.

Освен това на Алис й се струваше, че през този час и половина, който бяха прекарали заедно, лейди Гленкора й бе казала всичко. Бе й описала брака си. Бе признала, че съпругът й е безразличен към нейните удоволствия, докато самата тя напразно се опитва да прояви интерес към неговите занимания. Бе споделила, че не чака дете, а „толкова много неща зависят от това“, както самата тя се бе изразила. На Алис й бе странно, че вече бе научила толкова много. И защо лейди Гленкора се сещаше за нея, когато се разхождаше из развалините на манастира на лунната светлина?

Двата часа се проточиха и постепенно Алис доби усещането, че прекарва времето си в Мачинг в пълна изолация. Не се осмели да слезе долу, разбира се. Най-накрая прислужницата й влезе, за да я облече.

— Как се справяш долу, Джейн? — попита я нейната господарка.

— Всички се държат изключително любезно, госпожице, и вече не мисля, че ще бъде толкова ужасно. Пихме чай в стаята на икономката и бе много приятно. Бяхме шест, всичките камериерки. Казаха ми, че по цял ден няма нищо за правене, освен да седиш пред камината и да шиеш.

Няколко минути преди осем лейди Гленкора почука на вратата на Алис, взе я под ръка и я поведе към салона. Братовчедка й бе великолепно пременена, като вечерната й рокля бе огромна, а къдриците й бяха сресани така, че никой да не заподозре присъствието на сивите косми. Облеклото й бе толкова разкошно, че донякъде я вдетиняваше.

— Чакай да помисля — рече тя, докато слизаха заедно по стълбите. — Ще помоля Джефри да бъде твой кавалер по време на вечерята. Той е най-чаровният млад мъж тук. Има навика да гледа отвисоко на всичко, но това не го прави неприятен, нали така? Освен ако не започне да гледа теб отвисоко, разбира се.

— Но може би ще го направи.

— Не, не би го направил. Това би било нелюбезно, а той е най-любезният мъж на света. Тук още няма никой, както виждаш — обяви лейди Гленкора, когато влязоха в салона, — и не съм мислела, че ще има. Редно е да бъдеш пръв в собствената си къща, а аз винаги се старая да правя онова, което е редно. Нямаш представа колко е трудно понякога. Като говорим за хора, които изкарват прехраната си с много труд — това несъмнено се отнася за мен. Ох, колко забавно би било да седиш някъде в Азия и да ядеш печено пиле с пръсти пред огъня, който си запалил, за да плашиш тигрите и лъвовете. Представяш ли си? Ти си от едната страна на огъня, докато тигрите и лъвовете са от другата и ти се зъбят през пламъците!

Лейди Гленкора се опита да си придаде вид на лъв и се озъби свирепо.

— Такава гримаса не би ме уплашила — рече Алис.

— Едва ли. Четох за това в един женски пътепис. Но те идват, така че не бива повече да гримаснича. Херцогиньо, приближете се до огъня. Надявам се, че отново сте се стоплили. Това е моята братовчедка, госпожица Вавасор.

Херцогинята кимна отривисто и леко снизходително, след което обяви, че й е много топло.

— Не знам как се справяте във вашата къща, но стълбищата тук са толкова удобни. В Лонгройстън направихме всичко по силите си и сложихме тръби с гореща вода навсякъде из къщата, но въпреки това не можеш да завиеш в коридора, без да усетиш студено течение.

Херцогинята говореше изразително и подчертаваше всяка дума, като понякога натъртваше някоя сричка толкова много, че гласът й започваше да свири. Това бе особено очевидно при думата „тръби“ и Алис никога нямаше да забрави тръбите с гореща вода в Лонгройстън.

— Тъкмо казвах на лейди Гленкора, госпожице Палисър, че никога преди не съм била в по-топла къща. Нито пък, за съжаление (тук подчерта думата „съжаление“), в по-студена къща от Лонгройстън.

Произнесе последната дума с тон, който би могъл да просълзи и най-циничния зрител в публиката на представление. Херцогинята бе на около четиресет години и бе много красива, но в красотата й нямаше смисъл. Лицето й бе с добър и равномерен цвят, който не бе нанесен изцяло с четка, но все пак бе получил творческа помощ. Беше добре сложена и едра жена, с добри пропорции и в цветущо здраве. Но също така бе глупачка. Беше се обърнала към една госпожица Палисър, но в същия момент две госпожици Палисър, братовчеди на Плантагенет Палисър, бяха влезли в стаята. За тях мога да кажа, че не бяха глупави, каквито и други отличителни черти да притежаваха.

— Винаги е лесно да стоплиш малка къща като тази — отвърна едната госпожица Палисър, която се казваше, за свое съжаление, Ифигения Теодата, но братовчедка й и сестра й я наричаха Ифи. — И предполагам, че е също толкова трудно да стоплиш голяма къща като Лонгройстън.

Другата госпожица Палисър бе кръстена Юфемия.

— Тук нямаме тръби, херцогиньо — каза лейди Гленкора и Алис, която бе седнала и слушаше, долови имитация на свирещия тон на херцогинята в произношението й. Каза си, че най-вероятно й се бе сторило, но когато миг по-късно очите на братовчедка й срещнаха нейните, Алис заключи, че лейди Гленкора невинаги успяваше да се държи така, както бе редно, въпреки опитите си.

След малко джентълмените започнаха да пристигат един след друг, придружени от още няколко дами, докато накрая в салона се събраха около трийсет души. Господин Палисър се приближи и каза на Алис с любезен тон, сякаш бе доловил смущението й:

— Жена ми отдавна очаква вашето посещение. Надявам се, че няма да ви е скучно тук.

Алис вече бе започнала да се чувства изоставена и изпита признателност към своя домакин, след което реши да направи опит да го хареса.

Джефри Палисър бе един от последните влезли в салона. Лейди Гленкора веднага стана от мястото си и го посрещна, преди да се е изгубил в тълпата.

— Би ли кавалерствал на братовчедка ми Алис Вавасор? — попита тя. — Ще ти бъда много задължена.

— Да, щом ме молиш толкова учтиво.

— Опитай се да я накараш да се чувства удобно.

След това ги запозна и Джефри Палисър разговаряше с Алис, когато обявиха вечерята.

Двадесет и трета глава

Вечеря в Мачинг Праяри

Алис се озова в онази част на масата, където седеше лейди Гленкора, и въпреки решението си да хареса господин Палисър, тази подредба изобщо не я разочарова. Господин Палисър кавалерстваше на херцогинята и Алис искаше да бъде възможно най-далече от Нейна Светлост. Настаниха я между нейния кавалер Джефри Палисър и херцога на Св. Банги и веднага след като седна, лейди Гленкора му я представи.

— Ваша Светлост, това е братовчедка ми Алис Вавасор — каза лейди Гленкора. — Тя е ужасен радикал.

— О, нима? Много се радвам. Имаме нужда от радикали с лидерски качества и може би тази вечер ще се запозная с такъв.

Алис се сети за братовчед си Джордж и й се прииска той да бе тук на нейно място, седнал до херцога на Св. Банги.

— Опасявам се, че не притежавам лидерски качества — каза тя.

— Бих ви следвал навсякъде — отвърна той.

— Като слепец, който следва малко кученце — обади се лейди Гленкора.

— Не сте права, лейди Гленкора. Като мъж с очи, който следва красива жена. Не искам нищо друго на този свят, освен да стана радикал. Само да знаех как.

— Мисля, че е много лесно — рече Алис.

— Така ли? Не съм съгласен. Гласувал съм за всеки либерален законопроект, внесен в парламента, откакто съм член и досега не съм успял да надвия вигите.

— Одобрихте ли тайното гласуване? — попита Алис, разтреперана от собствената си дързост.

— Ами не, не съм. И предполагам, че това е разковничето. Но законопроектът за тайното гласуване още не е бил внасян пред някоя от камарите, на които съм бил член. Лично аз мразя идеята за тайното гласуване и се съмнявам, че някога бих одобрил такъв законопроект.

— Но радикалите го обожават — каза Алис.

— Палисър — провикна се херцогът към другия край на масата, — казват ми, че човек няма право да нарича себе си радикал, освен ако не е привърженик на тайното гласуване.

— Не искам да ме наричат радикал — отвърна господин Палисър. — Не искам да ме наричат каквото и да било.

— Освен канцлер на хазната — каза тихо лейди Гленкора.

— А това е най-благородната цел, която един мъж може да преследва отвърна херцогът. — Човек, който може да държи под контрол кесията на тази страна, може да направи всичко.

Това бе краят на разговора и херцогът се съсредоточи върху вечерята си.

— Бях специално упълномощен да ви забавлявам — обърна се господин Джефри Палисър към Алис, — но когато приех задачата, нямах представа, че ще държите сметка на кабинетен министър за неговите възгледи.

— Не съм направила такова нещо, господин Палисър. Просто мислех, че всички радикали са привърженици на тайното гласуване. Затова го казах.

— Смея да твърдя, че сте права, но…

— Но какво?

— Лейди Гленкора не е трябвало да се тревожи, че ще скучаете. Не че не съм й задължен, разбира се. Но госпожице Вавасор, за съжаление, аз не съм политик. Нямам шансове да получа място в Камарата на общините и затова ненавиждам политиката.

— В тази страна на жените не им е позволено да бъдат политици.

— Слава Богу, че не могат да направят нищо по този въпрос, поне не директно. Само си помислете къде щяхме да бъдем, ако имахме женска Камара на общините, с женски дебати, провеждани с женска учтивост. Братовчедките ми Ифи и Феми несъмнено щяха да бъдат членове. Предполагам, че още не сте се запознали с тях?

— Не, още не съм. Те политици ли са?

— Не бих казал. Имат своите наклонности, които са подчертано либерални, разбира се. Досега не е имало, Палисър, от партията на торите, нали знаете? Но са твърде умни, за да се посветят на занимание, което не изисква никаква активност. Те са жени и следователно водят угнетен живот, посветен на литературата, изящните изкуства, социалната икономика и абстрактните науки. Пишат чудесни писма, но съм убеден, че списъкът им с кореспонденти е много дълъг и едва ли в него ще се намери място за вас.

— Дори не бих посмяла да помоля за такава чест.

— О, ако се притеснявате, че не ги познавате, това няма нищо общо.

— Но и те не познават мен.

— Това също няма нищо общо. Не си мислете, че търсят видни хора, с които да си пишат. Тяхното мото е свободно общуване с целия свят и Роланд Хил[53] е богът, на когото се кланят. Но са принудени да се ограничават, тъй като разходите им за хартия и мастило стават все по-големи. Обичате ли да пишете писма, госпожице Вавасор?

— Да, на приятелите си, но предпочитам да ги получавам.

— Подозирам, че Ифи и Феми не четат и половината от онова, което получават. А и кой би могъл да изчете две страници, изпълнени е писанията на нашата приятелка херцогинята? Не, те предпочитат да пишат. Сядат след закуска и пишат до обяд. Между тях съществува нещо като съперничество. Те не осъзнават този факт, но той е напълно очевиден за всичките им приятели. Ифи несъмнено изпраща и получава по-голям брой писма, но има преимуществото на по-силна и голяма ръка.

— Пишат ли на вас?

— Бога ми, не. Не мисля, че в списъка им с кореспонденти има роднини. Не обсъждат семейни въпроси и други подобни теми. Обожават да пишат за архитектура и да разсъждават относно това дали е редно жени да стават чиновници в публични учреждения. Ифи има кореспонденти от Америка, на които посвещава голяма част от времето си, но признава, че не чете писмата им.

— Тогава със сигурност няма да й пиша.

— Но вие не сте американка, надявам се. Мразя американците. Това е единственото силно политическо чувство, което имам. Веднъж отидох там и открих, че не мога да живея с тях.

— Но те живеят така, както искат. Не смятам, че трябва да бъдат мразени, само защото не живеят така, както живеем ние.

— О, разбира се, че им завиждам. Дори кочияшите им бяха по-образовани от мен. А що се отнася до жените им, те знаят всичко. Но ги намразих и смятам да продължа да ги мразя. Не сте била там, надявам се?

— О, не.

— Тогава ще се осмеля да заявя, че всяка английска дама, която прекара един месец там и не ги намрази, има много странни вкусове. Започвам да вярвам, че ще се изядат взаимно и ще се появи една напълно нова група от хора. Винаги съм възприемал щатите като Содом и Гомор: процъфтяват в порочност, но рано или късно ще бъдат погребани под огън и жупел.

— Мисля, че това е ужасно.

— Топси казва, че аз съм ужасен. Ходите ли на лов?

— Не.

— Стреляте ли?

— Да стрелям? С пушка?

— Да. Миналата седмица бях отседнал в дома на една дама, която обичаше да стреля.

— Не, не стрелям.

— Яздите ли?

— Не, но много ми се иска. Никога не съм го правила, защото нямам с кого.

— Карате ли?

— Не, не правя и това.

— Тогава какво правите?

— Седя си вкъщи и…

— Кърпите чорапите си?

— Не, не правя това, защото е неприятно. Но работя много. И понякога се развличам с четене.

— А, тук никога не четат. Чувал съм, че има библиотека, но никой не знае как да стигне до нея. Не вярвам в библиотеките. Никой не влиза там, за да чете, така както никой не влиза в килер, за да яде. Но има една разлика: храната, която ядем, идва от килери, докато книгите, които четем, не излизат от библиотеките.

— С изключение на книгите на Мъди[54].

— А, да, Мъди е велик библиотекар. Нима възнамерявате да четете през цялото време, докато сте тук, госпожице Вавасор?

— И да се разхождам сред руините на манастира.

— Трябва да правите това нощем, на лунна светлина. Ще дойда с вас. Но не е ли малко студено за разходки?

— Бих казала, че е, господин Палисър, особено за вас.

След това херцогът отново се обърна към нея и Алис осъзна, че се справяше много добре. Въпреки това се ядоса на самата себе си, защото вечерята все още я плашеше и просто не можеше да се отърве от този страх. Истината бе, че се чувстваше малоценна в сравнение с лейди Гленкора и господин Джефри Палисър и това почти я натъжи. Що се отнасяше до херцога, седящ от другата й страна, тя не изпитваше подобно чувство към него. Беше достатъчно възрастен, за да й бъде баща и освен това бе кабинетен министър, следователно бе заслужил уважението й. Но защо не можеше да приеме, че останалите хора около масата я превъзхождат? Нима наистина бе започнала да вярва, че може да израсне нагоре, огряна от тяхната светлина?

— Джефри е забавен събеседник, нали? — попита лейди Гленкора, докато минаваха през билярдната зала на път за салона.

— Много забавен… и може би малко саркастичен.

— Сигурна съм, че скоро ще се научиш да не му обръщаш внимание, когато използва този сарказъм срещу теб — отвърна лейди Гленкора, след което дамите влязоха заедно в салона.

— Колко приятно топло е да влизаш от едно помещение в друго — отбеляза херцогинята, подчертавайки думите „едно“ и „друго“.

— Значи трябва да бъдем в постоянно движение — каза госпожа Конуей Спаркс, която бе красива, високо образована и остроумна, но не особено добронамерена. Може би затова херцогинята на Св. Банги се страхуваше от нея.

— Надявам се, че и тук ще ни бъде топло — обади се лейди Гленкора.

— Но не приятно топло — отвърна госпожа Конуей Спаркс.

— Цялата се разтрепервам, когато госпожа Спаркс я напада — каза лейди Гленкора на Алис по-късно тази вечер, когато двете се бяха усамотили в спалнята й. — Знам, че ще се оплаче на херцога, който ще сподели с онзи висок мъж с червената коса, а той ще ме издаде на господин Палисър и тогава лошо ми се пише.

— И кой е мъжът с червената коса?

— Той е политическата връзка между херцога и господин Палисър. Името му е Бот и е член на парламента.

— Но защо би се намесил?

— Предполагам, че това му е работата. Не съм напълно сигурна, че разбирам всичко. Струва ми се, че ако направят господин Палисър канцлер на хазната, той ще бъде един от личните му секретари. Може би няма да му каже, но по-скоро ще го направи. Винаги ме нарича лейди Гленкоурър. От Ланкашър е. Произвеждал е хасе, докато е имал откъде да си набавя памук.

Но това се случи в спалнята на Алис и ние трябва да се върнем за малко в салона.

Херцогинята не отговори на госпожа Спаркс, така че разговорът за топлината бе изоставен. Всъщност нямаше никакви общи разговори. В салона имаше прекалено много дами, а дамите не се разделят на малки групи като мъжете и жените, когато компанията е смесена. Лейди Гленкора развличаше херцогинята с описание на домашните си фазани. Госпожа Конуей Спаркс разказваше хапливи истории за някого на госпожица Юфемия Палисър. Една от дъщерите на херцогинята се приближи до пианото в ъгъла с един обожател и докосна няколко клавиша, докато Ифигения Палисър смело отвори книга и седна на масата. Алис, която седеше срещу лейди Гленкора, започна да се колебае дали да не последва примера й, но не успя да събере смелост, така че остана на мястото си, чувствайки се не на място.

— Алис Вавасор — провикна се внезапно лейди Гленкора, — можете ли да играете билярд?

— Не — отвърна стреснато Алис.

— Тогава тази вечер ще се научите! Ако никой друг не иска да ви научи, аз ще бъда ваш учител.

След тези думи лейди Гленкора дръпна звънеца и нареди масата за билярд да бъде приготвена.

— Ще играете с нас, нали, херцогиньо? — попита тя.

— Толкова е топло и приятно, че не мога да откажа — отвърна херцогинята, но докато говореше, погледна с подозрение към онази част от салона, където седеше госпожа Конуей Спаркс.

— Всички ще играем — каза госпожа Спаркс. — Така ще бъде още по-приятно. И може би още по-топло.

Джентълмените се присъединиха към тях, докато се подреждаха около масата и тъй като повечето останаха, билярдната зала се напълни с хора. Първо някой тикна щека в ръката на Алис, но тя не знаеше какво да прави с нея, така че й позволиха да играе с боздуган[55]. Задачата да я научи да си служи с него бе прехвърлена на Джефри Палисър и следващият час бе сравнително приятен — но не толкова приятен, колкото някои от часовете, които бе прекарала с братовчедите си в Швейцария. Алис знаеше, че може да извлече повече от живота с хора като тях, отколкото в компанията на тези знатни гости. Бе напълно сигурна в това, въпреки усърдието, с което Джефри Палисър я учеше и няколкото пъти, когато успя да я разсмее, анализирайки Стойката на херцогинята, канеща се да направи своя удар.

— Иска ми се да можех да играя билярд — заяви госпожа Спаркс при един от тези случаи. — Наистина ми се иска.

— Мислех, че дойдохте да играете — отвърна херцогинята, почти величествено и с ликуващ тон, очевидно доволна от успеха си.

— Дойдох, за да видя как играете вие. Ваша Светлост — каза госпожа Спаркс.

— Не мисля, че моята игра ме отличава по някакъв начин от останалите — рече херцогинята. Господин Палисър, това бе карамбол. Ще отбележите ли точките за нашия отбор?

— О, не, херцогиньо, ударихте една и съща топка два пъти.

— Много добре. Предполагам, че е ред на госпожица Вавасор. Пропуснахте. Бихте ли отбелязали това, ако обичате?

Тази молба бе отправена с нетърпящ възражения тон, сякаш херцогинята се чувстваше измамена заради карамбола, и господин Палисър се подчини. Не след дълго херцогинята и нейната партньорка лейди Гленкора спечелиха партията, но ми се струва, че това се дължеше повече на невежеството на Алис, отколкото на уменията на Нейна Светлост. Въпреки това херцогинята се усмихна победоносно и се отправи към салона с походка, която сякаш казваше, че най-накрая бе успяла да натрие носа на госпожа Спаркс.

Скоро след това дамите се качиха горе, но предполагам, че повечето не са си легнали веднага, тъй като още нямаше единайсет часа, а минаваше десет, когато слязоха за закуска на следващия ден. Във всеки случай Алис, която бе станала в седем, не си легна веднага. Всъщност легна си цели два часа по-късно.

— Ще дойда в спалнята ти за съвсем малко — каза лейди Гленкора и се насочи с бърза крачка към своята стая. Върна се при братовчедка си пет минути по-късно и се обърна към прислужницата на Алис:

— Нали нямаш нищо против да отидеш в моята спалня и да поседиш малко с Елън?

Когато останаха сами, лейди Гленкора седна до огъня и се приготви за разговора.

— Ще те задържа четвърт час, защото трябва да ти кажа нещо. Но първо искам да знам какво мислиш за хората. Ще ти бъде ли приятно с тях?

Алис разбира се отговори, че ще й бъде, след което двете проведоха онази дискусия за господин Бот, мъжа с червената коса, която вече бе описана.

— Но имам да ти казвам нещо — рече лейди Гленкора двайсет минути след началото на техния разговор. — Седни срещу мен и съзерцавай огъня, докато те разглеждам.

— Нещо ужасно ли е?

— Не е нещо нередно.

— О, лейди Гленкора, ако става дума за…

— Няма да ти позволя да ме наричаш лейди Гленкора. Аз не те ли наричам Алис? Защо си толкова жестока с мен? Не съм дошла да те моля да правиш нещо нередно.

— Но искаш да ми кажеш нещо.

Алис беше сигурна, че това нещо щеше да бъде свързано по някакъв начин с господин Фицджералд и не искаше да чува това име от устните на братовчедка си.

— Разбира се, че искам да ти кажа нещо. Искам да знаеш, че в последното си писмо аз… те подведох. Не че съм искала да те мамя, но просто… не можех да ти кажа всичко в едно писмо.

— Какво да ми кажеш?

— Сигурно помниш признанието ми, че се чувствам ужасно поради факта, че не съм могла да дойда да те видя в Лондон миналата година.

— Дори за миг не съм се замисляла за това.

— Било ти е безразлично дали ще дойда или не — така ли? Но няма значение. Защо да те е грижа? Но това признание беше важно за мен. В писмото си ти казах, че не съм дошла, защото съм била прекалено заета. Но това бе лъжа, разбира се.

— Всеки прави подобни извинения — отвърна Алис.

— Но не ги прави на човека, когото иска да опознае и обикне повече от всеки друг! Копнеех да дойда при теб. Но се страхувах, че не мога да дойда, без да говоря за него, а бях решила никога повече да не споменавам името му.

Изрече това с онзи особен тих тон, който използваше понякога.

— Тогава защо смяташ да говориш за него сега, лейди Гленкора?

— Не ме наричай лейди Гленкора. Наричай ме Кора. Едно време имах по-голяма сестра и тя ме наричаше Кора. Ако все още бе жива… но това няма значение. Не е жива. Ще ти кажа защо ще говоря за него сега. Защото не мога да не говоря. Освен това се срещнахме. Бяхме в една и съща стая и разговаряхме. Какъв е смисълът от това решение сега?

— Разговаряли сте?

— Да. Той господин Палисър… знаеше всичко. Когато спомена, че иска да ме заведе в къщата, аз му прошепнах, че Бурго може да е там.

— Не използвай собственото му име! — възкликна Алис и потрепери.

— Защо не? Защо да не го използвам? Направих го, когато разговарях със съпруга си. Или може би казах Бурго Фицджералд.

— И?

— И той ме помоли да отида. Каза, че това няма значение и че трябва да го преодолея. Да го преодолея! Щом мога да се срещна с него, да говоря с него и да го гледам в очите, несъмнено мога да споменавам името му.

Тя направи пауза, очаквайки отговор от Алис.

— Нали?

— Какво мога да ти кажа? — възкликна братовчедка й. Каквото искаш, стига да е вярно. Тук си, защото знам, че никога не би ме излъгала. О, Алис, искам да постъпвам правилно, но е толкова трудно!

И как няма да е трудно за създание като нея, натоварено с всички тези очаквания и изпратено в света без никакъв минал опит и сегашно приятелство! Алис започна да подозира, че я бяха примамили в Мачинг Праяри, защото братовчедка й се нуждаеше от приятел. И разбира се, че не можеше да откаже тази покана за приятелство. Стана от стола, коленичи в краката й, повдигна лицето й и го целуна.

— Знаех си, че ще бъдеш добра с мен — каза лейди Гленкора. — Знаех си. И можеш да казваш каквото си искаш. Но не мога да понеса да не знаеш истинската причина да не дойда при теб в Лондон. Сега ти ще дойдеш при мен, нали, мила моя?

— Да, и ти ще дойдеш при мен — отвърна Алис, взимайки решение да не бъде приета в къщата на господин Палисър по начина, по който лейди Мидлотиан бе предложила да я приеме в своята. Но тя бързо осъзна, че това бе несправедливо и невеликодушно от нейна страна. — Но аз ще дойда при теб, независимо от това дали ти ще дойдеш при мен — добави Алис.

— Ще дойда при теб, разбира се — отвърна лейди Гленкора. — Защо не? Но знаеш какво имам предвид. Ще имаме банкети, вечерни партита и много гости.

— И няма да имаме — каза Алис с усмивка.

— Следователно имаш много по-добро извинение да дойдеш при мен, или по-скоро причина, защото не искам извинения. Е, скъпа, много се радвам, че ти се изповядах. Боях се да ти дойда на гости в Лондон. Нямаше да мога да те погледна в очите. Но вече преодолях това.

Тя се усмихна и върна целувката, която Алис й бе дала. Представляваше удивителна гледка: коленичила на килима в спалнята с тази великолепна рокля, но с коса, събрана зад ушите и очи, червени от плач. Сякаш тежестта на това великолепие бе останала на раменете й, въпреки че вече бе непотребно.

— Опасявам се, че минава дванайсет. Лека нощ, мила моя. Чудя се дали вече се е качил. Но щях да чуя стъпките му, ако се бе качил. Не стъпва леко. Рядко приключва работа преди един, а понякога работи до три. Вярвам, че това е единственото нещо, което му доставя удоволствие. Бог да те благослови и лека нощ! Имам да ти казвам още толкова много неща, Алис! И ти трябва да ми разкажеш нещо за себе си, нали, скъпа?

И после, без да чака отговор, лейди Гленкора си тръгна, оставяйки Алис дълбоко смутена и объркана. Тя не можеше да повярва, че бе видяла и чула толкова много неща, откакто бе напуснала къщата на улица „Кралица Ан“ тази сутрин.

Двадесет и четвърта глава

Трима политици

Господин Палисър бе един от онези политици, от които Англия имаше по-голяма причина да се гордее, отколкото от всеки друг ресурс и който, заедно със съмишлениците си, й даваше тази изящна комбинация от прогресивност и консерватизъм, която бе най-голямата й сила и най-добрата й надежда за бъдещето. Той можеше да си позволи да се научи да бъде държавник и притежаваше усърдието, необходимо за това обучение. Бе роден в аристократичен род и бе наследник на най-висшата титла и едно от най-големите състояния в страната. Вече бе богат и бе заобиколен от изкушенията на лукса и удоволствието, но въпреки това се посвещаваше на работата с неуморната енергия на беден адвокат, издържащ бедна съпруга и правеше това с напълно несебичния мотив да служи на своята родина. Не беше гениален мъж и много добре осъзнаваше този факт. Вече бе придобил известно влияние в Камарата, но го възприемаха като трудолюбив и безкрайно сериозен мъж, който умее да си служи с фактите и който, въпреки че е скучен, заслужава доверие. И той наистина бе скучен. Гордееше се с това, че е скучен и че продължава да се издига въпреки този факт. Никога не си позволяваше да включва шеги в речите си, нито пък красиви завъртени фрази. Изразяваше се много внимателно, като постоянно се стремеше да усъвършенства изказа си, за да може да бъде пределно ясен и точен, без излишни повторения и без да се отклонява от основната си тема. Беше се научил да вярва, че ораторството е грях срещу прямотата в политиката и винаги се ръководеше от този свой принцип. Служеше си с думи с единствената цел да преподава неща, което знае, на хора, които не го знаят и искаше да бъде уважаван за това знание. Но нямаше никакво желание да бъде уважаван за начина, по който предаваше това знание.

Господин Палисър беше висок, слаб и трудолюбив мъж, разполагащ с много положителни качества, които, сами по себе си, не биха му позволили да служи на никоя политическа партия, но който разполагаше с достатъчно знания, почтеност и усърдие, за да бъде изключително полезен на всяка партия. Доверието, което подобни мъже вдъхват, ги прави толкова полезни — доверие не само в труда им, защото всеки мъж, издигнал се от масите, може да бъде трудолюбив, и не само в почтеността и патриотизма им. Доверието в техния труд, тяхната почтеност и техния патриотизъм произлиза от личния залог, който имат в добруването на страната — залог, който им придава тежест и без който никой английски политик не може.

Господин Палисър бе скучен държавник и още по-скучен в личния си живот и можем да си представим, че всяка жена, станала негова съпруга, би се затруднила с това да намери щастие в неговите обятия. Бракът им бе напълно успешен, поне от финансова гледна точка, и бе още по-успешен, ако се вземе предвид факта, че при лейди Гленкора бе имало опасност от корабокрушение, а и от другата страна бе имало опасения от злополука. Що се отнася до нея, вече бе описано колко близо бе стигнала до това да се хвърли в ръцете на млад мъж, когото никой баща или опекун не би счел за подходящ съпруг, за което и да е било младо момиче — мъж, който досега не бе демонстрирал никакви положителни качества, а се бе доказал като прахосник и безпринципен разгулник. Но уви, тя се бе влюбила в него! Може би любовта и богатството й щяха да го накарат да се поправи. Но кой би изложил момиче като нея, с такова огромно наследство, на такъв голям риск? Слава Богу, това ужасно стечение на обстоятелствата бе предотвратено и нейните доброжелатели бяха успели да я омъжат за един стабилен млад мъж с бъдеще, което бе дори по-светло от нейното, и с обществено положение, което нямаше равно в кралството.

Лекото подхлъзване от негова страна (мимолетно увлечение по омъжена дама, която бе проявила мъдрост и не бе приела тържествените му обещания, дадени по начин, който не бе особено прочувствен) бе обезпокоило чичо му и впоследствие бе направило новината за изключително разумния му брак за лейди Гленкора още по-приятна. Ето как всичко се бе наредило за тази двойка и всички около тях бяха щастливи и доволни да ги видят заедно, като повечето още не бяха спрели да изразяват задоволството си от този съвършен съюз.

Що се отнася до господин Палисър, бих казал, че този брак и тази съпруга, която той със сигурност не си бе избрал и която му бяха натрапили, му прилягаха добре. Нуждаеше се от голямо богатство, за да достигне позицията, в която се целеше. Бе разполагал с пари и преди брака си, разбира се — толкова много пари, че би могъл да прахосва хиляди, без да му мигне окото, но кариерата му се нуждаеше от онова колосално състояние, което кара хората да говорят. Състояние, което да му позволи да покрие всичките си разходи. И тук не става дума за разходи, свързани с личното му удобство. Става дума за онази солидна финансова основа, необходима на всеки английски политик от аристократичен род. И доколкото самият той знаеше, лейди Гленкора бе съвършената съпруга. Господин Палисър не бе нагазвал често във фонтана на Венера, въпреки че веднъж се бе самозабравил и бе пожелал чужда съпруга. Но този грях почти не бе замърсил характера му, а желанието, което бе изпитвал тогава, бе от онези, които биха намерили повече удовлетворение в отказа, отколкото в отклика. На сутринта след отказа на дамата, той си беше казал, че тя го е спасила. Чудесно съзнаваше, че не бе от мъжете, които биха окачили лютня на стената на храма като символ на любовната си клетва. Така че се бе оженил за лейди Гленкора и бе доволен.

Историята с Бурго Фицджералд му бе разказана и той предполагаше, че повечето момичета имат подобна история за разказване. Не се сещаше често за нея и изобщо не разбра лейди Гленкора, когато му рече, с цялата тържественост, която би могла да придаде на думите си:

— Трябва да знаеш, че аз наистина го обичах.

— Трябва да обичаш мен сега — бе отвърнал той с усмивка и що се отнасяше до него, въпросът бе приключен.

В месеците след сватбата бе открил, че брачните задължения му се отдават и можеше да каже същото за нея. Бе й дал почти неограничена свобода да се наслаждава на парите си и рядко се месеше в начина й на живот. Понякога я предупреждаваше да не прекалява с детинските прищевки, които никак не отиваха на общественото му положение. В тези случаи в думите му се появяваше неумишлена строгост (провокирана или не от червенокосия член на парламента), но като цяло той бе доволен и искрено обичаше жена си, поне според собствените си разбирания. Със сигурност я обичаше повече от всеки друг. Все пак имаше едно нещо, което го тормозеше и разваляше пълното му щастие — нещо, което тепърва бе започнал да осъзнава и което жена му, за свое съжаление, също бе открила. Беше се надявал вече да го е дарила с наследник. Но бе рано да се отчайва и тревогата му още не се бе превърнала в мъка.

Може би този добре устроен съюз между знатни родове, изразен в разумно разпределение на недвижимо имущество, не задоволяваше лейди Гленкора толкова, колкото задоволяваше нейния съпруг. Струва ми се, че ако господин Палисър се държеше малко по-нежно с нея, тя щеше да забрави първия си любим или поне щеше да се научи да си спомня за него с мека меланхолия, вместо с дълбока тъга. Не знам дали сърцето на лейди Гленкора бе направено от онази корава материя, която напълно отказва да променя формата си, но все пак бе сърце и имаше нужда от храна. Любовта и близостта бяха абсолютно необходими за нейното щастие. Тя копнееше за ежедневната увереност, вдъхвана от знанието, че е властелин на неговите чувства. Копнееше за постоянните милувки на любовта, както спонтанни, така и преднамерени, за споглеждането, при което между двама души преминава нещо неизречено, може би някаква лична шега, която само те разбират. Копнееше за мекотата на случайната целувка и споделения миг, за престорения интерес към заниманията й, за някое непринудено кимване, намигване, поклащане на главата или дори нацупване. Ако всеки ден бе получавала подобна храна, щеше да забрави Бурго Фицджералд. Но господин Палисър не разбираше от такива неща и ето защо красивият лик на Бурго Фицджералд постоянно бе пред очите й.

Това не означаваше, че господин Палисър не благоденстваше и че някой би се усъмнил в успеха на неговите начинания. Може би съдбата му бе приготвила бурни домашни вълнения и дори горчиво семейно разочарование от онези, които биха унищожили бъдещето на повечето мъже. Но той бе от хората, които умеят да преминават невредими през подобни изпитания. За него би било по-ужасно да загуби влиянието си в партията, отколкото да загуби жена си, и публичният позор щеше да го уязви повече от личния срам.

Говореше се, че в момента той бе на прага на успеха. Вече бе работил за короната, трудейки се съвестно и неуморно, но не бе заемал длъжност в кабинета. Бе работил много по-усърдно, отколкото работеха повечето кабинетни министри, но без да получава възнаграждението, което му се полагаше, тъй като заплатата, която му даваха, не означаваше нищо за него. Всъщност и много по-щедрото възнаграждение, което го очакваше, ако плановете му се реализираха, също нямаше да означава нищо за него. Възнаграждението, което търсеше, бе друго: надмощие над другите мъже, да бъде техен всепризнат водач и да има действителен и реален глас в управлението на страната. Струваше му се, че съвсем скоро ще получи тези неща. Всички знаеха, че сегашният канцлер на хазната ще напусне правителството, взимайки неколцина други със себе си, непосредствено преди или след следващата сесия на парламента. И бе почти сигурно, че господин Палисър ще наследи неговия пост, въпреки че досега не бе заемал длъжност в кабинета. Ето защо можеше да се примири с ежедневната досада на това да знае, че съпругата му обича друг мъж повече от него.

Според по-голяма част от хората присъствието на херцога на Св. Банги в Мачинг бе сигурен знак за предстоящия триумф на господин Палисър. Херцогът бе държавник от много различна класа, но освен това бе изключително изтъкнат представител на аристократичната основа, върху която бе изградена британската конституционна република. Бе дългогодишен министър, свикнал с кабинетните срещи така, както други мъже са свикнали с креслата в дневните си, но едва ли някой би го нарекъл работлив. Въпреки че бе политик по рождение, политиката не бе най-важното нещо за него, независимо дали в момента заемаше държавна позиция или не. Много хора бяха изразявали мнението, че можеше да стане министър-председател, ако му се занимаваше. Във вестниците бяха писали, че няколко пъти до него се бяха допитвали високопоставени хора, относно това, кой да бъде следващият министър-председател. Мнението му бе търсено и много високо ценено. Считаха го за солидна опора на либералната кауза, въпреки че никой не знаеше с какво точно се занимаваше и не помнеше какво точно говореше. Длъжностите, които заемаше и бе заемал в миналото, рядко бяха свързани с трудни задължения. Никога не превръщаше себе си в мишена на опозицията по време на разгорещени дебати. Онова, което казваше в Камарата, обикновено бе кратко и приятно, с лек саркастичен, но в никакъв случай обиден привкус. Той бе истинско олицетворение на мъдростта и здравия разум. Никога не губеше самообладание. Никога не правеше грешки. Никога не правеше крайни изказвания, в която и да било посока, по който и да било въпрос. Не бе нито безразсъден, нито малодушен. Не се отнасяше със снизхождение към никого и не търпеше такова отношение от никого. Беше рицар на „Ордена на жартиерата“ и лорд-канцлер на Англия и на шейсет и две години можеше да се похвали с безупречно храносмилане и стабилно финансово състояние. Обичаше да купува картини, които може би не разбираше, и да колекционира книги, които със сигурност не четеше. Целият свят го уважаваше, но за него това уважение бе като въздуха, който вдишваше през ноздрите си.

Но дори той имаше скелет в гардероба си и трън в очите си, въпреки че скелетът не бе особено отблъскващ, а трънът едва ли щеше да се възпали и гангреняса. Херцогът изпитваше страхопочитание към жена си.

Постоянно се тревожеше за нея, но не си мислете, че тревогата му идваше от опасението, че някой Бурго Фицджералд ще унищожи семейното му щастие. Херцогинята бе и винаги е била напълно порядъчна съпруга. Благородните дами, надарени с необикновена красота, често стават обект на незаслужени злословия, но такива по неин адрес не е имало. Откакто херцогът я бе взел за жена, едва ли е имало мъж, който да се е осмелил дори да й намигне. Не беше нито прахосница, нито комарджийка. Нямаше нито придирчиви вкусове, нито съмнителни хобита. Просто бе глупава и като всеки глупав човек постоянно си мислеше, че й се подиграват. И постоянно се оплакваше, скръбно, жално и често гневно, на своя скъп херцог и закрилник, който понякога не знаеше какво да прави с нея и как точно да я закриля. Не отиваше на един рицар на „Ордена на жартиерата“ и херцог на Св. Банги да моли за милост по отношение на жена си хора, като госпожа Конуей Спаркс, нито му прилягаше да се оплаква от тази дама на своя домакин или домакиня, като момче в интернат, оплакващо се от побойник.

— Ако хората не ти харесват, мила моя, ще си тръгнем — рече й той късно същата вечер, която вече бе описана.

— Не — отвърна тя. — Не искам да си ходя. Обещах, че ще останем до декември и Лонгройстън няма да е готов преди това. Но ми се струва, че нещо трябва да бъде направено по отношение на тази жена.

Тя първо подчерта думата „нещо“, а после направо натърти думата „жена“.

Херцогът не знаеше как да запуши устата на госпожа Конуей Спаркс. Един от най-важните му принципи бе никога да не се ядосва на никого. Как можеше да повлияе на госпожа Конуей Спаркс?

— Мисля, че е под достойнството ти да се занимаваш с нея — рече съпругът.

— Да, може би си прав — отвърна жена му. — Но я заварих в тази къща и не обичам да ми се присмиват. Струва ми се, че лейди Гленкора трябва да я постави на мястото й.

— Лейди Гленкора е много млада, скъпа.

— Не знам колко е млада — отвърна херцогинята, която може би бе доловила напълно неволната имитация на лейди Гленкора на начина й на говор.

Херцогинята често отправяше подобни молби към своя съпруг и той се виждаше принуден да казва неща в нейна защита, които самият той не одобряваше. Това, разбира се, го дразнеше и понякога го караше да му се иска херцогинята да си бе останала в Лонгройстън.

Имаше и трети политик, отседнал в Мачинг Праяри, който още не се бе издигнал до позицията на държавник, но имаше големи надежди това да се случи. Става дума за господин Бот, член на парламента от Сейнт Хелънс[56], когото лейди Гленкора бе описала като червенокос мъж, който обикаля наоколо и може би говори за нея на съпруга й. Господин Бот несъмнено бе успешен мъж и бе постигнал всичко сам. Не беше първа младост, но още нямаше петдесет години. В момента се наслаждаваше на втората си сесия в парламента, като се бе завърнал в ролята на заклет последовател на Манчестърската школа[57]. И тези клетви се бяха оказали напълно искрени. В Сейнт Хелънс все още имаше репутацията на добър и честен мъж, но съпартийците му в Камарата, наблюдаващи политическите му маневри, знаеха, че правеше всичко възможно да се добере до парче от обществения пай. Не беше богат мъж, въпреки че бе произвеждал хасе и бе успял да влезе в парламента. И въпреки твърденията му, че е безкомпромисен радикал, той обичаше да си общува с аристократи и да се вслушва в мненията на хора като херцога на Св. Банги и господин Палисър. Предполагаше се, че разбира от финанси. Във всеки случай математиката му се отдаваше и освен това бе трудолюбив, изпълнителен и покорен, а тези достойнства го превръщаха в полезен съюзник на един бъдещ канцлер на хазната, наумил си да прави големи промени.

Има мъже, чието присъствие в имения като Мачинг Праяри остава мистерия за повечето гости и домакинята на къщата така и не разбира защо са били поканени.

— И господин Бот ще дойде — бе казал господин Палисър на жена си.

— Господин Бот! — бе възкликнала лейди Гленкора. — Боже мой! Кой е господин Бот?

— Член на парламента от Сейнт Хелънс — бе отвърнал господин Палисър. — Много полезен мъж, по свой собствен начин.

— И какво да правя с него? — бе попитала лейди Гленкора.

— Не мисля, че трябва да правиш каквото и да било с него. Той разбира от бизнес и предполагам, че ще прекара голяма част от времето си в библиотеката.

И така, господин Бот пристигна. И въпреки че всеки ден получаваше огромна купчина писма и документи по пощата, за съжаление, не прекарваше много време в библиотеката. Може би просто не бе успял да открие това загадъчно помещение. Два пъти излизаше да стреля и първия път простреля пазача, а втория едва не уцели херцога, така че се отказа от това занимание. Отказа и поканата за лов, въпреки настойчивите опити на Джефри Палисър да го убеди да даде шанс на това изкуство. Лейди Гленкора бе напълно права и той наистина прекарваше времето си като обикаляше наоколо — освен в случаите, когато се усамотяваше с господин Палисър и най-вероятно демонстрираше своята полезност. В такива дни пръстите му бяха изцапани с мастило и всички предполагаха, че бе смятал данъци и изчислявал последиците от големи финансови промени. Беше висок и силен мъж, с плешива глава и остра червена брада, която, обаче, бе избръсната от горната и долната му устна. Това бе жалко, тъй като ако бе скривала устата му, той нямаше да бъде толкова грозен. Горната му устна бе прекалено дълга, а устата му бе жестока. За съжаление, бе открил, че ако брадата му не е избръсната по този начин, не може да се наслаждава на супата си и тъй като предпочиташе чистотата пред красотата, бе решил да направи тази жертва.

— Нямаше да ненавиждам господин Бот толкова много — рече лейди Гленкора на съпруга си, — ако не потриваше ръце и не се усмихваше така, сякаш се кани да каже нещо, без всъщност да има нещо за казване.

— Не мисля, че трябва да се тревожиш за него, скъпа — отвърна господин Палисър.

— Но когато ме погледне по този начин, не мога да не се обърна към него, мислейки, че има да ми казва нещо, но той само ме пита: „Мога ли да ви помогна с нещо, лейди Гленкоурър?“

Тя веднага видя, че бе засегнала съпруга си.

— Не ми се ядосвай, скъпи — рече лейди Гленкора. — Трябва да признаеш, че е много досаден.

— Изобщо не съм ти ядосан, Гленкора — отвърна господин Палисър, — и щом настояваш, ще го помоля да си тръгне. И никога повече няма да го каним, разбира се. Но това може да накърни интересите ми, тъй като е един от малкото политици, на които имам доверие и може да ми е полезен.

Лейди Гленкора веднага обяви, че господин Бот може да остане колкото си иска и повече не спомена името му пред съпруга си. Но оттогава го възприемаше за свой враг и чувстваше, че господин Бот я вижда в същата светлина.

Когато другите политици научиха, че херцогът на Св. Банги е отседнал в Мачинг Праяри, те веднага решиха, че господин Палисър със сигурност ще бъде новият канцлер на хазната. Разбира се, че старият министър и младият министър искаха да уредят въпроса заедно. Но ми се струва, че нито господин Палисър, нито херцогът споменаха този въпрос по време на цялото посещение. Въпреки че господин Бот често се усамотяваше с господин Палисър, херцогът никога не се присъединяваше към тях. Обикновено излизаше да стреля, яздеше понито си, четеше вестник, водеше си бележки или разглеждаше земеделската апаратура на господин Палисър с очите на истински познавач.

— Бих казал, че разполагаш с много добри хора тук — рече херцогът. — Какво? Хъбингс? Да, наследих го от чичо си заедно е имота.

— Много добър работник, поне според мен. Разбира се, няма да ти помогне да изкараш пари от земята, но ще направи така, че да изглежда все едно изкарваш, а това е почти толкова добре. Самият аз никога не съм изкарвал пари от земя, която съм обработвал. Никога.

— Предполагам, че сте прав — отвърна господин Палисър, който не се интересуваше много от земеделие. Херцогът можеше да му говори с часове по темата, но не му каза почти нищо, свързано с политика. Всъщност посещението му в Мачинг премина без нито един намек за надеждите на господин Палисър по отношение на хазната, с изключение на онзи, който бе направил в разговора си с лейди Гленкора на масата за вечеря, когато бе казал, че това е най-благородната цел, която един мъж може да преследва.

Но от време на време господин Бот имаше честта да си размени няколко думи с херцога.

— Ще станем още по-силни, Ваша Светлост — рече му господин Бот един ден преди вечеря.

— Това зависи от характера на промените — отвърна херцогът.

— Предполагам, че ще има промени?

— О, да, разбира се, че ще има. И ще бъдат във ваша полза.

— И в полза на Палисър?

— Да, така ми се струва. Поне ако той е съгласен с тях. Между другото, господин Бот…

Последва кратък разговор, проведен шепнешком, и може би господин Бот се нагърби с някаква дискретна работа, която лейди Гленкора би нарекла „издаване“.

Двадесет и пета глава

В която е разказана голяма част от историята на рода Палисър

Изминаха десет дни и Алис осъзна, че се чувства съвсем удобно в Мачинг Праяри. Вече бе обещала да остане там до втората седмица на декември, когато щеше да замине за Вавасор Хол, за да се присъедини към Кейт и баща си. Семейство Палисър щяха да прекарат Коледа с херцога на Омниум в Барсетшир.

— Винаги прекарваме Коледа там — рече Гленкора. — Има тържествен прием в замъка Гадъръм, но продължава само една седмица. След това отиваме някъде другаде. О, Боже!

— Защо казваш „О, Боже!“?

— Защото… не съм сигурна, че искам да ти кажа.

— Тогава със сигурност няма да те питам.

— Това е толкова типично за теб, Алис. Но и аз мога да бъда търпелива и няма да ти кажа, освен ако не ме попиташ.

Но Алис не я попита и не след дълго търпението на лейди Гленкора се изчерпа.

Както вече стана дума, Алис се чувстваше много удобно в Мачинг Праяри. Може би вече бе започнала да расте нагоре към светлината. Във всеки случай често си разменяше думи с херцога и го правеше с удоволствие. Дори си позволи да проведе кратък разговор с херцогинята, а Нейна Светлост по-късно отбеляза на лейди Гленкора:

— Вашата братовчедка е много приятен човек. Наистина много приятен. Жалко, че онзи джентълмен от Оксфордшир се е отнесъл толкова жестоко с нея!

Лейди Гленкора трябваше да й обясни, че джентълменът живееше в Кеймбриджшир и не се бе отнесъл жестоко с никого.

— Нима имате предвид, че тя… го е отритнала? — попита ококорено херцогинята, почти свирейки от вълнение. — Мили Боже, колко неприятно. Дори не съм подозирала.

И следващия път, когато херцогинята заговори Алис, в тона й се прокрадна сурова нотка, която, обаче, бързо изчезна, тъй като Алис я слушаше с пълно безразличие.

Тя се бе научила да язди или по-скоро отново бе започнала да язди, след пауза от няколко години. Джефри Палисър й бе помогнал в това начинание и двамата се бяха сближили дотолкова, че тя бе започнала да спори с него и дори да го харесва. Накрая лейди Гленкора й бе казала през смях, че нищо чудно нещата да станат по-сериозни.

— Не мисля — отвърна Алис.

— Какво общо има мисленето? Кой мисли за такива неща?

— Поне аз в момента не мисля.

— Кълна се, че ще бъде прекрасно! И може би някой ден ти ще бъдеш херцогинята.

— Гленкора, не говори глупости.

— Не мисли, че хората не развиват подобни теории. Но ще ти направя мръсно и ще се самоубия, така че той да се ожени пак.

— Как можеш да говориш такива ужасни неща?

— Мисля, че ще го направя… някой ден. Какво право имам да стоя на пътя му? Онзи ден ми каза за промененото положение на Джефри и веднага разбрах какво имаше предвид… или по-скоро какво не искаше да ми каже, но си мислеше. Но няма да се самоубивам.

— Радвам се.

— Има само още един начин — рече лейди Гленкора.

— Говориш неща, които не бива да присъстват в мислите ти! — възкликна Алис. — Нямаш ли вяра в Божието провидение? Не можеш ли да приемеш съдбата, която ти е отредена?

Господин Бот си бе заминал, за радост на лейди Гленкора, но после се бе върнал, за нейно огромно съжаление. При завръщането му Алис бе научила още подробности за враждата между херцогинята и госпожа Конуей Спаркс.

— Забравих да ти кажа — рече лейди Гленкора на своята приятелка — Забравих да ти кажа, преди да си замине, че се оказах права за това, че е доносник.

— Теб ли е издал?

— Да! Бях смъмрена и много добре знам, че именно той ме е издал на господин Палисър, който отрича, разбира се. Но той ми каза, че херцогинята се е засегнала от думите на онази жена.

— Но ти нямаш вина за това.

— И аз така казах. Именно той пожела да поканя госпожа Конуей Спаркс. Аз не я исках. Ходи навсякъде, но въпреки това присъствието й се счита за престижна придобивка. Ако се бе удавила в Червено море, нямаше да се трогна. Когато му казах това, той отвърна, че говоря глупости. Разбира се, че бяха глупости. Но след това ми рече, че трябва да я накарам да държи езика си зад зъбите. Аз отвърнах, че не знам как. Госпожа Конуей Спаркс не ме харесва. Казах му, че ако някой започне да ми се подиграва, няма да се засегна, дори да е десет пъти по-прочут от госпожа Конуей Спаркс и да пише по-добра поезия от Тенисън.

— Поезията й не е лоша… поне повечето неща, които съм чела — отбеляза Алис.

— О, несъмнено! Знам много нейни неща наизуст, въпреки че не бих й доставила удоволствието да го призная. След това му казах, че не мога да се погрижа за херцогинята, а той ми отговори, че съм дете.

— Казал го е от любов.

— Аз наистина съм дете. Знам това. Трябваше да се ожени за някоя оправна и решителна жена, която би могла да сложи къщата му в ред и да вразуми госпожа Спаркс с едно свирепо кимване. Вината не е моя.

— Не си му казала това.

— Казах му го. Той ме целуна и отвърна, че всичко е наред и че трябва да порасна. Рекох му, че госпожа Спаркс ще стане още по-безочлива, а херцогинята още по-глупава, и си тръгнах. А сега онзи противен господин Бот се е върнал и бих го наказала, ако това нямаше да изглежда дребнаво от моя страна. Усмихва ми се и потрива ръце, защото знае, че се е държал ужасно. Не е ли отвратително да трябва да живееш с такива хора?

— Не мисля, че трябва да му обръщаш толкова внимание.

— Да, но аз съм господарка на къщата и от мен се очаква да забавлявам тези хора. Представи си — да забавлявам херцогинята на Св. Банги и господин Бот!

Алис бе опознала лейди Гленкора достатъчно добре и вече не се притесняваше да й чете лекции. Сега й каза, че мисли прекалено много за маловажни неща, както и прекалено много за някои важни неща.

— Що се отнася до господин Бот — рече Алис, — струва ми се, че трябва да се държиш така, сякаш подобна личност не съществува.

— Но това би било неискрено… особено за човек като теб.

Не става дума за неискреност, а за сдържаност. Всяка жена трябва да бъде сдържана, особено жена в твоето положение.

Лейди Гленкора се нацупи и заяви на братовчедка си, че господин Палисър е трябвало да се ожени за нея, след което си тръгна.

Тази вечер, която бе вечерта на завръщането на господин Бот в Мачинг, този джентълмен се озова съвсем близо до Алис в дневната. Често се бе приближавал до нея и я бе заговарял, потривайки ръце, сякаш имаше някаква причина да се сприятелят. Алис бе осъзнала това и се бе опитала да го отблъсне, но той бе мъж и не бе разбрал намека или може би го бе разбрал, но бе решил да го пренебрегне. Студеното отношение не означаваше нищо за него, когато искаше да се сприятели с някого. Беше упорит и вярваше, че преодоляването на студеното отношение бе добродетел. Освен това смяташе, че хората, които веднага откликваха на увертюрите му, всъщност не заслужаваха вниманието му и не биваше да губи времето си с тях, докато хората, които можеха да си позволят да се отнасят с пренебрежение към него, бяха ценни придобивки. Мъже като господин Бот приемаха студеното отношение с усмивка. И колкото по-студено бе това отношение, толкова по-широка ставаше усмивката.

— Какъв прекрасен човек е нашата скъпа приятелка лейди Гленкора! — рече господин Бот, заставайки до Алис така, че тя да не може да избяга.

Алис за малко да възрази. После се изкуши да каже нещо хапливо, което да я отърве от господин Бот, но не посмя да го направи, защото не искаше той да си помисли, че се закача.

— Така е — отвърна. — Тази вечер е много студено, нали?

Веднага след като думите излязоха от устата й, тя се ядоса на себе си за глупостта си, а после едва не избухна в смях, мислейки за херцогинята и нейните тръби с гореща вода в Лонгройстън.

— Да, студено е. Двете с лейди Гленкора сте близки приятелки, нали, госпожице Вавасор?

— Тя е моя братовчедка — отвърна Алис.

— А, да, колко хубаво. Мога да ви уверя, че господин Палисър е благодарен за това, че прекарвате толкова много време с нея.

Това бе непоносимо. Алис не успя да събере достатъчно смелост, за да стане от стола и да се отдалечи от него, но чувстваше, че трябва да избяга от този разговор.

— Не бих казала, че прекарвам толкова много време с нея, но дори и да го правех, това едва ли би имало някакво значение за господин Палисър.

Но господин Бот не бе човек, който ще позволи да бъде разколебан, когато си е наумил нещо за казване.

— Мога да ви уверя, че това е неговото мнение. Разбира се, всички знаем, че лейди Гленкора е млада. Много млада.

— Господин Бот, наистина предпочитам да не говорим за братовчедка ми.

— Но скъпа госпожице Вавасор… когато и двамата сме взели благополучието й присърце… защо не?

— Не съм взела благополучието й присърце, господин Бот. Изобщо даже. Не виждам причина да го правя. Ще прощавате, но не искам да обсъждам благополучието на братовчедка си с един непознат.

След това тя се изправи и се отдалечи от него, а господин Бот зяпна, поразен от нейната дързост. Но той бе упорит мъж и вече бе взел решение по този въпрос, така че просто щеше да опита отново.

Чудя се дали Джефри Палисър прекарваше много време в размисли за разликата между сегашната си позиция и онази, която щеше да му бъде отредена, ако лейди Гленкора зарадваше съпруга си с мъжки наследник. Предполагам, че да. Всеки би оценил подобна възможност. А неговата съдба бе най-злочестата, която можеше да сполети един мъж. Баща му, по-малкият брат на херцога, му бе завещал издръжка от шестстотин лири на година, но и навика да общува с хора, получаващи по шест хиляди. Никой не го бе научил, че е редно да знае как да изкарва прехраната си. Баща му, който бе дългогодишен член на парламента, бе любимец на стария херцог, който, в месеците преди смъртта си, не бе поддържал близки отношения със сегашния доайен на рода Палисър. Бащата на Джефри бе отгледан в Мачинг Праяри така, както отглеждат всички благородни издънки на херцози и след смъртта на стареца бе наследил богатство, което му бе позволило, макар и трудно, да продължи да живее по същия начин. Бе имало периоди, когато той бе стоял съвсем близо до трона. Но когато умрял и наследството му бе разделено между сина и трите му дъщери, Джефри Палисър бе получил вече спомената издръжка. Разбира се, че можеше да живее с нея и тъй като през зимните месеци ползваше безплатно жилище, можеше да си позволи да плаща на ловци и да живее като богат лорд. Но се чувстваше беден и унижен. Чувстваше се като мъж без бъдеще, поне докато липсата на детска люлка в Мачинг Праяри не му бе отворила тази нова възможност.

Но несъмнено тази възможност бе много далечна. Лейди Гленкора можеше да роди толкова синове, колкото Хекуба[58]. Можеше и да умре и някоя друга, по-щастлива дама да роди наследник на братовчед му. Или пък самият херцог щеше да се ожени и да получи наследник. Освен това братовчед му бе само една година по-възрастен от него и голямата награда, ако изобщо я получеше, можеше да дойде след четиресет години или повече. Въпреки това фактът, че лейди Гленкора все още не бе родила мъжка рожба, го правеше приемлив съпруг за хора, които допреди година дори не биха го погледнали. Не можем да не предположим, че той бе размишлявал над всичко това.

— Не е ли жалко, че цял живот не правиш нищо? — рече братовчед му една сутрин.

Джефри бе поискал да говори с Плантагенет в неговия кабинет и се опасявам, че го бе направил с целта да го помоли за пари.

— Какво да правя? — попита Джефри.

— Във всеки случай би могъл да се ожениш.

— О, да, бих могъл да се оженя. Никой не е прекалено беден, за да се ожени. Въпросът е дали бих издържал глада след това.

— Не виждам защо трябва да гладуваш. Да, собственото ти състояние е скромно, но все пак е нещо. Освен това има много дами, които също разполагат с пари.

Джефри се замисли за лейди Гленкора, но не спомена това.

— Не мисля, че тези неща ми се отдават — рече той. — Когато майката и бащата започнат да ме разпитват за дома и издръжката ми, ще изпадна в паника. Не го казвам като нещо хубаво, всъщност точно обратното, но се опасявам, че не притежавам користолюбиви склонности.

— Това са глупости.

— О, да, така е. Признавам.

— Мъжете трябва да бъдат користолюбиви, иначе ще умрат от глад. Мъжът, който от сутрин до вечер оре, за да се изхранва, има късмета да бъде користолюбив.

— Така е. Но аз не съм такъв късметлия.

— Едва ли има по-широко разпространена заблуда от тази, че користолюбивите склонности са нещо лошо. Желанието да бъдеш богат е в основата на прогреса. Нашата цивилизация е възможна благодарение на онова, което хората наричат алчност. Ако успееш да съчетаеш користолюбивите си склонности с почтеност, нищо не може да те спре.

Бъдещият канцлер на хазната изрече всичко това с увереността и проницателността, подобаващи на един бъдещ канцлер на хазната.

— Но не притежавам такива склонности — отвърна Джефри.

— Искаш ли да притежаваш ферма в Шотландия? — попита Плантагенет Палисър.

— И да плащам рента?

— Разбира се, че ще трябва да плащаш рента.

— Тогава благодаря, но не. Би било непочтено, защото знам, че никога няма да платя.

— Опасявам се, че си твърде стар за държавна служба.

— Имаш предвид работа зад бюро в хазната, за сто лири на година? Да, мисля, че съм твърде стар.

— Но нямаш ли собствени планове?

— Не бих казал. Понякога си мисля, че мога да замина за Нова Зеландия.

— Там ще трябва да станеш фермер.

— Не мисля. По-скоро бих създал опозиция на правителството или нещо такова, надявайки се, че ще откупят мълчанието ми и ще ми дадат земя.

— Това би се получило тук, Джефри, ако бъдеш избран в парламента и имаш достатъчно капитал, за да изчакаш, но не мисля, че ще се получи там. Искаш ли да станеш член на парламента?

— Какво… тук? Разбира се, че искам. Но ще затъна в дългове. В момента не дължа пари на никого… освен на теб, разбира се.

— Не ми дължиш нищо — отвърна Плантагенет с нотка на високопарност в гласа. — Не искам да чувам да говориш за дългове. Ние сме като братя, а дълговете между братя не означават нищо. Виждаш ли, Джефри, може би трябва да започна да те смятам за мой… за мой наследник, така да се каже.

Джефри промърмори нещо за малката вероятност да възникне подобна необходимост и нищожните шансове това наистина да се случи.

— Всичко това е вярно — отвърна старши наследникът на рода Палисър, — но все пак… С две думи, искам да се занимаваш с нещо. Помисли над това и ми се обади, когато вземеш решение, за да го обсъдим.

Джефри излезе от кабинета на братовчед си с чек за петстотин лири в джоба и впечатлението, че разговорът, който бе започнал много обещаващо, не се бе развил особено задоволително. Член на парламента! О, да! Ако братовчед му използваше политическото, финансовото и херцогското си влияние, за да направи това за него и да му издейства статута, който му се полагаше по право като младши наследник на рода, то животът му наистина щеше да се обърне! Но що се отнасяше до ферма в Шотландия или работа в лондонски офис, Джефри предпочиташе новозеландския си план. Той се замисли, че може би все пак имаше някакъв шанс да умре и да бъде погребан в лилавото на херцога на Омниум. В такъв случай несъмнено имаше дълг да остави наследник, който да получи титлата след смъртта му, ако това бе възможно.

— Ще яздиш ли с нас след обяд? — попита го лейди Гленкора, когато влезе в дневната.

— Не — отвърна Джефри. — Имам да уча.

— Какво имаш да правиш? — възкликна лейди Гленкора.

— Да уча… или по-скоро смятам да прекарам деня в размисли относно това какво бих искал да уча. Братовчед ми току-що ми каза, че трябва да се занимавам с нещо.

— Прав е — обади се Ифигения с ентусиазъм от бюрото си.

— Но нямаше ясна представа какво да бъде това нещо. За съжаление, не може да има двама канцлери на хазната по едно и също време. Госпожо Спаркс, с какво според вас трябва да се занимава един млад мъж като мен?

— Бих казала, че трябва да се кандидатира за парламента — отвърна госпожа Спаркс.

— А, да, точно така. Предложи ми нещо такова, но не спомена конкретен избирателен район. Мисля да пробвам в лондонското сити. Там има четири района, следователно шансовете ми ще бъдат двойни.

— Мислех, че в ситито предпочитат финансисти — рече херцогинята, демонстрирайки жив и добронамерен интерес към темата.

— Господин Палисър смята да се подготви, като стане успешен бизнесмен — каза госпожа Спаркс.

— Не мисля, че смята да прави подобно нещо — отвърна херцогинята.

— Във всеки случай трябва да направя нещо, така че не мога да изляза да яздя с вас — рече Джефри.

— Трябва да направиш нещо — съгласи се Ифигения от бюрото си.

Докато течеше този разговор, лейди Гленкора два пъти вдигна глава в опит да улови погледа на братовчедка си. И Алис много добре знаеше защо. „Виждаш ли, сякаш казваше погледът, Плантагенет вече започва да се интересува от своя братовчед и причината за това е очевидна. Не може да допусне мъжа, който ще бъде баща на бъдещите херцози, да прекара живота си в пълна неизвестност. Ако горе имаше бебешка люлка, Джефри щеше да бъде свободен да бездейства колкото си иска.“ Алис разбираше това много добре.

Джефри излезе да язди с тях, разбира се.

— Какво може да прави човек като мен, който иска да прави нещо? — попита той Алис.

Тя бе напълно наясно, че лейди Гленкора бе накарала господин Палисър да язди до нея. Алис го харесваше и следователно не възразяваше, но вече бе взела решение, че братовчедка й нямаше да получи нищо за усилията си.

— Госпожа Спаркс смята, че трябва да се кандидатирате за парламента.

— Да, а скъпата херцогиня сигурно ще ми предложи къща на площад „Белгрейв“[59]. Сега искам да чуя вашия съвет.

— Само мога да се присъединя към госпожица Палисър.

— Какво? Ифи? Затова да не губя времето си? Но виждате ли, колкото повече време губя, толкова по-добре за мен.

— Това е проблемът, който трябва да решите.

— Братовчед ми Плантагенет смята, че решението е брак.

— Сигурна съм, че това е добро предложение — отвърна Алис. — Но може би зависи от съпругата, която ще си изберете.

— Имате предвид с колко пари ще разполага, разбира се.

— Отчасти.

— Предполагам, че за братовчед ми само това има значение. Тази година има ли много нови наследници?

— Боя се, че нямам представа. Първо трябва да ми кажете колко пари превръщат една жена в наследница?

— За мъж като мен, предполагам, че десет хиляди на година ще бъдат напълно достатъчни.

— Това не е много — каза Алис, която разполагаше именно с толкова.

— Да, може би сумата е прекалено скромна. Но колкото по-скромна е, толкова по-голям ще бъде изборът ми, както и шансът самата жена да бъде поносима. Аз също разполагам с малко пари — не много, както знаете, но заедно с десетте хиляди на дамата, бихме могли да живеем сравнително удобно… в някой малък френски град, може би.

— Но не виждам каква би била вашата полза от това.

— Поне хората тук ще се отърват от мен. Изглежда това е най-важното нещо в момента. Ако чуете за момиче с подобна издръжка, което има приятна външност, но не е твърде младо и неопитно, произлиза от благородно семейство и умее да чете и пише, може би ще ме имате предвид.

— Да, разбира се — отвърна Алис, която бе напълно наясно, че той бе описал нейното положение. — Ако срещна такова момиче, веднага ще ви извикам.

— Може би вече познавате такова?

— Не, в момента не.

— Струва ми се, че едва ли би могъл да намери нещо по-добро — обяви братовчедка й по-късно същата вечер. Лейди Гленкора бе започнала да кани Алис в стаята, която наричаше своя гардеробна, всеки ден след вечеря. Обикновено разговаряха там до малките часове на деня. Господин Палисър работеше до късно и винаги си лягаше след тях. Те често обсъждаха него и неговите планове за бъдещето и Алис успя да накара братовчедка си да започне да се интересува и от двете. Освен това съумяваше да държи лейди Гленкора далече от онези теми, които смяташе за опасни: намеците за нейната бездетност и подмятанията, че в сърцето й все още има място за Бурго Фицджералд. И понякога говореха за бъдещето на самата Алис, разбира се, която постепенно започна да се отпуска и да споделя чувствата си със своята братовчедка. Лейди Гленкора често й казваше, че е била права да го отритне, ако наистина не го е обичала.

— Ръката ти е била протегната в очакване на пръстена — рече й тя веднъж, — но щом не си го обичала, значи е трябвало да я дръпнеш.

— Но аз го обичах — каза Алис.

— Тогава не те разбирам — отвърна лейди Гленкора.

Те бяха много близки, но това не означаваше, че се разбираха напълно. В момента обаче обсъждаха Джефри Палисър.

— Струва ми се, че едва ли би могъл да намери нещо по-добро — заяви лейди Гленкора.

— Ако смяташ да говориш глупости, ще си тръгна — заплаши я Алис.

— Но защо да са глупости? Според мен ще живеете много удобно с общия си доход. И той е един от най-страхотните мъже на света. Очевидно е, че те харесва, а ако се омъжиш за него, двете постоянно ще бъдем заедно. Сигурна съм, че господин Палисър ще направи нещо за него, ако се ожени… и особено, ако аз го помоля.

— Знам само два довода против.

— И те са?

— Той не би ме взел за жена и аз не бих го взела за свой съпруг.

— Защо не? Какво не харесваш в него?

— Не съм казала, че не го харесвам. Всъщност го харесвам много. Но човек не може да се омъжи за всеки, когото харесва.

— Но каква е причината да не го вземеш за свой съпруг?

— Най-вече това, че наскоро се разделих с мъж, когото наистина обичах и не мога толкова бързо да прехвърля любовта си на друг — отговори Алис.

Веднага щом думите излязоха от устата й, тя осъзна, че не бе трябвало да ги изрича. Братовчедка й направила точно това. Бе обикнала мъж, когото отритнала, а два месеца по-късно се бе омъжила за друг. Лейди Гленкора веднага се изчерви, като лицето и раменете й пламнаха от срам. Алис последва примера й, а когато вдигна глава, в погледа й се четеше молба за прошка.

— Несъмнено не подобава на една девойка — каза лейди Гленкора, говорейки много тихо и бавно. — Не подобава и на една жена. Но човек може да бъде принуден. Може да бъде принуден да загърби всичко благородно и благовъзпитано в себе си.

— О, Гленкора!

— Не съм казала, че трябва да го направиш толкова бързо.

— Гленкора!

— Аз прибързах. Знам това. Бях като животно, което се подчинява на своя господар и прави онова, което му е било наредено. Знам това. Бях като животно. О, Алис, само да знаеш колко много се мразя!

— Но аз те обичам с цялото си сърце — отвърна Алис. — Гленкора, обичам те толкова много!

— Значи си единственият човек, който ме обича. Той не може. Как е възможно? Ти… и може би още един.

— Има много хора, които те обичат. Той те обича. Господин Палисър те обича.

— Невъзможно. Не съм му казвала нищо, което да го накара да ме обикне. Не съм направила нищо за него, което да го накара да ме обикне. Може би щеше да обикне майката на детето си, но защо би обикнал мен? Беше ни заповядано да се омъжим и го направихме. Той нямаше време да се научи да ме обича. Но той не се нуждае от любов, Алис. Не се нуждае нито да обича, нито да го обичат. Иска ми се и аз да бях като него.

Алис направи всичко по силите си, за да я утеши, но думите й нямаше как да облекчат тези брачни мъки.

— Да ти простя?! — възкликна Гленкора. — Какво имам да ти прощавам? Не си мисли, че не знам. Постоянно мисля за това и нямам нужда от случайни думи, които да ме подсещат. Да ти простя? Когато съм ти толкова благодарна за това, че ме обичаш? Ако не бях открила тази любов, нямаше да мога да остана тук.

Двадесет и шеста глава

Лейди Мидлотиан

Десетина дни по-късно Алис слезе на закуска една сутрин и се озова в компанията на господин Бот. Традицията в Мачинг Праяри повеляваше гостите да се събират за закуска доста късно. Много рядко някоя от дамите можеше да бъде видяна долу преди десет часа. Някои от господата закусваха по-рано, особено когато ходеха на лов, и в тези случаи дамите, слезли на закуска, се чувстваха изоставени от своите братя и съпрузи. В този ден се случи така, че господин Бот представляваше силния пол и когато Алис влезе в трапезарията, той стоеше на килима с гръб към камината, чакайки появата на поне още един гост, за да може да започне да се храни. Ако можеше да избяга, Алис би го направила, защото бе започнала да го ненавижда и дори да се страхува от него, но нямаше как да стори това, без да изглежда твърде очевидно.

— Възнамерявате ли да удължите престоя си тук, госпожице Вавасор? — попита господин Бот, използвайки първия случай, когато тя бе вдигнала глава от писмото, което четеше.

— С още няколко дни, струва ми се — отвърна Алис.

— А, радвам се. Господин Палисър настоява да остана до тяхното заминаване, така че не мога да си тръгна по-рано. Както знаете, аз не съм женен и мога да разпределям времето си както пожелая, поне в този период на годината.

— Предполагам, че намирате това за голямо удобство — рече Алис.

— Да, наистина е удобство. Виждате ли, човек като мен, който е член на парламента и работи за държавата, е длъжен да се съобразява с много неща. Един държавник не може да служи на родината си, ако не е готов да посвети времето си на това. И да прави взаимни отстъпки, госпожице Вавасор.

Тъй като госпожица Вавасор посрещна тези думи с мълчание, господин Бот продължи:

— Постоянно повтарям на своите съпартийци… разбира се, аз считам себе си за представител на крайните радикали.

— О, нима? — каза Алис.

— Да. Влязох в парламента като техен представител и досега не съм бил изкушаван да променя политическите си възгледи. Но постоянно повтарям на своите съпартийци, че нищо не може да бъде постигнато без взаимните отстъпки. Нямам нищо против да споделя с вас, госпожице Вавасор, че за мен господин Палисър е най-перспективният държавник в страната. О, да.

— Радвам се да го чуя — отвърна жертвата му, чувствайки се принудена да каже нещо.

— И смятам, че аз, като краен радикал, служа най-добре на партията си, като поддържам близки отношения с него, стига тази близост да е взаимна. Онзи ден един приятел ми рече: „Ще те превърне в правителствен чиновник“. Отвърнах му: „А аз ще го превърна в министър-председател от манчестърската школа“. Струва ми се, че съм наясно със способностите си, госпожице Вавасор.

— Несъмнено — отвърна Алис.

— Той също е наясно с тях. Господин Палисър не е от хората, които биха допуснали някой да ги заблуждава. Това е една справедлива система на взаимни отстъпки. Не можеш да станеш политик без нея. Вашата братовчедка лейди Гленкоурър е такава чаровна жена! Помня какво ми казахте онази вечер.

— Нима? — отвърна Алис.

— И съм напълно съгласен с вас, че не бива с лека ръка да водим поверителни разговори за близки приятели.

— Със сигурност — каза Алис.

— Но има случаи, госпожице Вавасор, има случаи, когато обичайните правила, от които се ръководим в социалното си поведение, трябва да бъдат донякъде огънати.

— Не мисля, че това е един от тези случаи, господин Бот.

— Не е ли? Просто ме изслушайте, госпожице Вавасор. Горд съм да заявя, че господин Палисър разчита много на скромното ни приятелство. Първото нещо, което ни сближи, беше политиката, разбира се, но приятелството ни премина отвъд нея и придоби приятно социално измерение. Бих казал дори много приятно социално измерение.

„Що за вкус има господин Палисър, помисли си Алис.“

— Но едва ли има нужда да ви казвам, че лейди Гленкоурър е много млада. Дори бих казал прекалено млада.

— Господин Бот, няма да разговарям с вас за лейди Гленкора Палисър.

Алис изрече това с решителен глас и цялата сдържаност, на която бе способна в този момент. Освен това се намръщи и изгледа свирепо своя събеседник. Но господин Бот бе много смел мъж и дори не трепна, въпреки враждебния й тон.

— Уверявам ви, госпожице Вавасор, че мисля единствено за нейното семейно щастие!

— Не смятам, че тя се нуждае от подобен пазител на семейното й щастие.

— Ами ако той се нуждае, госпожице Вавасор? Сигурен съм, че господин Палисър разчита много на вашата преценка.

В този миг Алис стана с намерението да напусне трапезарията, но на прага се сблъска с госпожа Конуей Спаркс.

— Нима бягате от закуската си, госпожице Вавасор? — рече тя.

— Не, госпожо Спаркс, бягам от господин Бот — отвърна Алис, която трепереше от гняв.

— Господин Бот, какво означава това? — попита госпожа Спаркс.

— Ха-ха-ха — засмя се господин Бот.

Алис се върна в стаята и госпожа Спаркс веднага осъзна, че тя наистина се бе опитала да избяга от господин Бот.

— Надявам се, че ще успея да ви помиря — каза госпожа Спаркс. — И че обидата не е била толкова сериозна, че да изисква специално порицание.

— Ха-ха-ха — засмя се отново господин Бот, който се наслаждаваше на ситуацията.

Алис бе ядосана на себе си, защото чувстваше, че бе разкрила прекалено много на госпожа Спаркс. Но не бе готова да й разкрие всичко. Все пак трябваше да каже нещо, но не знаеше какво. Лейди Гленкора я избави от агонията, като влезе в трапезарията.

— Добро утро, госпожо Спаркс — рече тя. — Надявам се, че никой не е чакал закуската. Добро утро, господин Бот. О, Алис!

— Какво има? — попита Алис и се приближи до нея.

— О, Алис, какъв удар!

Но Алис виждаше, че братовчедка й не бе напълно сериозна и че тази нова неприятност, каквато и да бе тя, бе по-скоро досадна, отколкото гибелна.

— Ела тук — заповяда лейди Гленкора и двете се оттеглиха в амбразурата на прозореца. — Сега ще изпитам твоята вяра в мен. Това писмо е от… познай от кого.

— Как бих могла да позная?

— От лейди Мидлотиан! Ще пристигне тук в понеделник на път за Лондон. И ако не ми кажеш, че си напълно сигурна, че това е толкова неочаквано за мен, колкото е за теб, никога повече няма да ти проговоря.

— Напълно сигурна съм.

— А! Тогава можем да го обсъдим. Но първо да закусим.

В този момент още няколко дами влязоха в стаята. Сред тях бяха херцогинята и дъщеря й, както и двете госпожици Палисър. Господин Бот се зае с това да угажда, или по-скоро да предлага да угажда, на малките им прищевки.

Почти стана обяд, преди Алис и нейната братовчедка да могат да обсъдят насаме предстоящата визита на лейди Мидлотиан. Господин Палисър се бе появил и му бяха съобщили прекрасната новина.

— С удоволствие ще приемем лейди Мидлотиан — заяви той.

— Но тук има човек, който няма да е толкова очарован да я види — каза лейди Гленкора на своя съпруг.

— Нима? — отвърна господин Палисър. — И кой е този човек?

— Нейната непокорна братовчедка Алис Вавасор. Но, Алис, господин Палисър не знае нищо за това, а е твърде дълго за обясняване.

— Много съжалявам… — започна господин Палисър.

— Мога да ви уверя, че няма никакъв проблем — заяви Алис. — Просто ще си тръгна три дни по-рано.

Когато чу това, господин Палисър доби много сериозен вид. Що за кавга можеше да направи пребиваването на госпожица Вавасор и лейди Мидлотиан в една и съща къща невъзможно?

— В никакъв случай! — възкликна лейди Гленкора. — Нима искаш да кажеш, че се страхуваш от нея и ще избягаш?

— Госпожице Вавасор, опасявам се, че не можем да я помолим да не идва — рече господин Палисър.

В отговор на това, Алис заяви, че за нищо на света не би предотвратила идването на лейди Мидлотиан в Мачинг.

— Трябва да знаете, господин Палисър, че аз никога не съм виждала лейди Мидлотиан, въпреки че сме далечни братовчеди. Нито съм се карала с нея. Но тя ми даде съвет в едно свое писмо и аз не й отговорих, защото сметнах, че не е нейна работа да се меси. Ще си замина, но не защото се страхувам от нея, а защото, след случилото се, срещата ни би била много неловка за нея.

— Можеш да й кажеш, че госпожица Вавасор е тук — предложи господин Палисър на своята съпруга. — Така ще й дадеш възможност да отмени посещението си, ако реши.

Нещата се развиха така, че Алис не можеше да напусне Мачинг, без да превърне визитата на лейди Мидлотиан в проблем. Несъмнено тази среща щеше да бъде безкрайно неприятна, но, както самата лейди Гленкора бе посочила, лейди Мидлотиан нямаше да я изяде. Истината бе, че Алис се страхуваше от старата дама и този страх я караше да се срамува. Бе принудена да признае това пред себе си. Но в същото време реши, че няма да допусне да бъде принудена да избяга от Мачинг.

Нима господин Бот ухажва вашата братовчедка? — попита госпожа Спаркс тази вечер, обръщайки се към лейди Гленкора.

— Струва ми се малко вероятно — отвърна тя.

— Боже мой! — възкликна една старица, възхитена от близките отношения между Алис и лейди Гленкора. — Дори не бих си помислила подобно нещо.

— Но аз си го помислих, колкото и невероятно да звучи — отбеляза госпожа Спаркс.

— Какво ви накара да си го помислите? — попита лейди Гленкора.

— Обърнете внимание, че не ви питам дали госпожица Вавасор харесва него — каза госпожа Спаркс. — Нямам подобни подозрения. По-скоро ми се струва, че когато той играе ролята на Бакхус, тя е Ариадна, отчаяно опитваща се да избяга от него.

— Нима господин Бот има навика да играе Бакхус? — попита лейди Гленкора.

— Така ми се стори тази сутрин. Сигурно забелязвате богоподобното му, ликуващо излъчване.

— Не мисля, че това божество би могло да ликува тук — заяви лейди Гленкора.

— Аз пък мисля, че тя непременно трябва да се опита да му избяга — каза старицата.

— Госпожица Вавасор не е склонна да бяга — отвърна госпожа Спаркс, слагайки точка на разговора.

Лейди Мидлотиан пристигна следващия понеделник. Каретата, която трябваше да я посрещне на гарата, бе изпратена в три следобед. Алис трябваше да избере дали да се запознае с нея веднага след пристигането й, или да я отбягва, докато стане време всички да се съберат в салона преди вечерята.

— Ще я приема тогава, когато дойде — каза лейди Гленкора. — И ще й кажа, че ти си тук, разбира се.

— Да, така ще бъде най-добре и… Боже мой, не знам как да постъпя.

— Ако искаш, мога да ти я доведа в стаята ми.

— Не, това би било твърде официално — отвърна Алис. — Веднага ще разбере, че съм мислила за нея.

— Тогава предлагам да оставим всичко на случайността. Ще я срещнеш тогава, когато я срещнеш.

Накрая стигнаха до заключението, че това бе най-правилното решение, но и че лейди Мидлотиан трябва да бъде уведомена за присъствието на Алис веднага след пристигането й.

Алис бе в стаята си, когато каретата, превозваща нежеланата старица, спря пред входната врата. Тя съвсем ясно чу колелетата и разбра, че врагът й вече бе в къщата. Цяла сутрин се бе опитвала да се убеди, че е напълно безразлична към пристигането й, но не бе успяла и сега се ядоса на себе си за това, че се бе изправила е разтуптяно сърце в мига, в който бе чула хлопването на входната врата. Каква й бе лейди Мидлотиан, че да се страхува толкова от нея? Но тя се страхуваше. Отново и отново поставяше страха си под съмнение и всеки път трябваше да признае, че той бе там. Най-накрая, малко преди пет часа, след много вътрешни дебати и самокритични мисли за собствената си плахост, Алис слезе долу. Лейди Гленкора й бе обещала, че ще бъде в салона в този час. Отвори вратата и веднага почувства, че бе в присъствието на своята знатна родственица. Лейди Мидлотиан беше заела голямото кресло до огъня, а лейди Гленкора седеше на една табуретка до нея. Една от госпожиците Палисър четеше в далечния ъгъл на стаята, но иначе в салона нямаше никой друг.

Графинята на Мидлотиан бе дребничка жена, между шестдесет и седемдесетгодишна, която трябва да е била много красива като млада. В момента нямаше претенции нито за младост, нито за красота (като някои други дами, прехвърлили шестдесетте). Изглеждаше напълно наясно с напредналата си възраст. Носеше кръгло боне, което скриваше голяма част от лицето й. Бе свикнала да го носи до вечерта, щом веднъж е била принудена от обстоятелствата да го сложи. Освен това бе облякла къса, прилепнала пелерина и въпреки че седеше на огромно кресло, гърбът й бе изправен и се взираше в пламъците. Тялото й наистина бе дребно, но сивите й очи и острите й черти й придаваха важност, която я спасяваше от впечатлението за незначителност. Веднага щом я зърна, Алис осъзна, че не бе от онези жени, които се предаваха лесно.

— Ето я Алис — рече лейди Гленкора и се надигна, когато братовчедка й влезе в стаята. — Алис, позволи ми да ти представя лейди Мидлотиан.

Когато се приближи, Алис успя да си придаде небрежен и непринуден вид, въпреки че сърцето й се пръскаше. Подаде ръка и остави възрастната дама първа да я поздрави.

— Радвам се, че най-накрая имам възможност да се запозная с вас, мила моя — заяви лейди Мидлотиан. — Много се радвам.

Но Алис продължаваше да мълчи.

— Вашата леля, лейди Маклауд, е една от най-старите ми приятелки и тя често говори за вас.

— И лейди Маклауд често ми е говорила за вас — отвърна Алис.

— Познаваме се по име — каза графинята, — но ще бъде добре да се опознаем и лично. Аз не съм първа младост и ако не ви опозная скоро, нищо чудно никога да не го направя.

Алис не можеше да не си каже, че това обстоятелство нямаше да се превърне в повод за съжаление за нито една от двете им. Замисли се за писмото на лейди Мидлотиан и се опита да прецени дали не трябваше веднага да насочи разговора в тази посока. Беше сигурна, че лейди Мидлотиан ще го спомене и предпочиташе това да стане сега, в присъствието на лейди Гленкора, отколкото по-късно, когато двете щяха да останат насаме.

— Много мило от ваша страна — рече Алис.

— Наистина бих искала да се опознаем — повтори лейди Мидлотиан. — Кръвта вода не става, мила моя, и на този свят няма нещо, което да свързва хората така, както семейните връзки. Когато бяхме млади, вашата майка бе най-скъпата ми приятелка.

— Не познавах майка си — отвърна Алис, но още докато говореше, тя почувства как силите й на съпротивление срещу старицата започват да отслабват.

— Не, мила моя, не сте я познавали и според мен това е още една причина онези, които обичаха нея, сега да обичат вас. Но лейди Маклауд е най-близката ви родственица, по майчина линия, разбира се, и съм склонна да мисля, че е изпълнила дълга си към вас.

— Несъмнено е така, лейди Мидлотиан.

— И от това следва, че не е имало голяма необходимост от намесата на други хора в делата ви. Казвам това, мила моя, като оправдание, защото чувствам, че трябва да се извиня за поведението си.

— Сигурна съм, че Алис не смята така — обади се лейди Гленкора.

— Важното е какво мисля аз, а не какво мисли Алис, поне що се отнася до собствените ми недостатъци — отвърна лейди Мидлотиан с усмивка, която опита, но не успя да направи дружелюбна. — Истината е, че просто исках да наваксам пропуснатите възможности.

Алис усети, че се канеше да спомене писмото и потръпна.

— Но единственото, което искам в момента, е да бъда считана за една от приятелките на Алис Вавасор.

— Бих се гордяла с вашето приятелство, ако…

— Ако какво, мила моя? — попита старицата.

Сигурен съм, че се опитваше да звучи любезно, но в маниера й имаше нещо, или може би в гласа й, което отврати Алис и тя веднага реши, че никога нямаше да станат истински приятелки.

— Ако какво, мила моя?

— Алис има предвид… — започна лейди Гленкора.

— Оставете Алис сама да каже какво има предвид — прекъсна я лейди Мидлотиан.

— Трудно ми е да изразя какво имам предвид — рече Алис и почувства как смелостта в нея се надига, може би призована от факта, че съвсем скоро щеше да има нужда от нея. — Сигурна съм, че двете с вас, лейди Мидлотиан, имаме различно мнение по един въпрос. А това е въпрос, при който трябва да се ръководя от собственото си мнение, а не от мнението на други хора.

— Имате предвид по отношение на господин Грей?

— Да — отвърна Алис. — Имам предвид господин Грей.

— Доста разсъждавах по този въпрос, мислейки единствено за вашето щастие, и когато чух, че сте тук, реших да мина през Мачинг на път за Лондон с надеждата да разговарям с вас.

— Тогава сте знаели, че Алис е тук — каза лейди Гленкора.

— Разбира се, че знаех. Предполагам, че си чула цялата история, Гленкора?

Лейди Гленкора бе принудена да признае, че бе запозната е „историята“, както графинята бе нарекла начина, по който Алис се отнесла с господин Грей.

— И какво мислиш?

Както Алис, така и нейната домакиня се обърнаха към далечния край на стаята, където госпожица Палисър четеше, опитвайки се да намекнат, че младата дама не бе запозната с тези обстоятелства и нямаше причина да ги научава точно в този момент.

— Може би трябва да изберем друго място и време — заключи лейди Мидлотиан. — Но вдругиден си заминавам. Всъщност мислех да си тръгна още утре.

— О, лейди Мидлотиан! — възкликна лейди Гленкора.

— Това е едно съвсем кратко посещение, направено по работа, скъпа Гленкора. Кога ще мога да говоря с Алис, без да бъдем прекъсвани?

Лейди Гленкора предложи да използват нейната стая, сега или по-късно тази вечер, когато стане време за лягане. Но мисълта за тази предумишлена лекция ужасяваше Алис и тя бе решена на всичко да я избегне.

— Лейди Мидлотиан, няма да има никакъв смисъл.

— Никакъв смисъл, драга!

— Никакъв. Получих писмото ви.

— И тъй като не ми отговорихте, дойдох чак тук, за да обсъдя въпроса с вас.

— Не искам да ви обиждам, но това е тема, която не мога да обсъждам с…

Тя щеше да каже „непознат човек“, но се спря навреме.

— Която не мога да обсъждам с никого.

— Нима искате да кажете, че отказвате да говорите с мен?

— Отказвам да говоря с вас по този въпрос — отвърна Алис. — Не бих го направила дори с лейди Маклауд.

— Да — каза лейди Мидлотиан и в стоманеносивите й очи проблесна гняв, — и точно по тази причина е наложително някой друг ваш приятел да се намеси.

— Няма да допусна подобна намеса — отвърна Алис, — нито от хора, които са ми приятели, нито от такива, които не са.

Докато говореше, тя се надигна от стола си.

— Трябва да ме извините, лейди Мидлотиан, но не мога да говоря с вас по този въпрос.

И тя излезе от стаята, оставяйки графинята сама с лейди Гленкора. Госпожица Палисър вдигна очи от книгата си и веднага осъзна, че бе имало кавга, но се съмнявам, че бе чула причината за нея.

— Най-опърничавата млада жена, която съм срещала през живота си — заяви лейди Мидлотиан след напускането на Алис.

— Бях сигурна, че разговорът ви ще протече по този начин — отбеляза лейди Гленкора.

— Но това е неприемливо, скъпа. Била е сгодена за този млад мъж, със съгласието на всичките си приятели.

— Знам това.

— Не смяташ ли, че е постъпила ужасно?

— Не претендирам, че я разбирам, но сигурно е решила, че няма да бъдат щастливи заедно.

— Да я разбираш! Как би могла? Никой не би могъл. Млада жена, която се е сгодила за уважаван джентълмен по този начин, пред очите на целия свят, така да се каже, посетила е дома му и е говорила с прислужниците му, за да ги уведоми за изискванията си по отношение на обзавеждането, а после просто е заявила, че е размислила! И доколкото знам, дори не е дала причина за това свое решение!

Лейди Мидлотиан продължи да настоява, че Алис бе постъпила грубо и несправедливо и се разгорещи до такава степен, че изплаши своята домакиня. Графинята бе от хората, които, преди почти две години, бяха накрали лейди Гленкора да се подчини на волята им. Тя сякаш напълно бе забравила за това, но лейди Гленкора помнеше всичко до най-малката подробност.

— Няма да се откажа — заяви лейди Мидлотиан. — Никак не одобрявам баща й, който успя да се обвърже с нашето семейство по един напълно позорен начин, без да бъде канен. Не мисля, че съм разговаряла с него оттогава, но сега ще поискам да ме приеме и ще му кажа какво мисля по въпроса.

Алис не отстъпи и успя да избегне всички по-нататъшни разговори с лейди Мидлотиан. Остана непоклатима дори след като лейди Гленкора й предаде съобщение от графинята, в което старицата я умоляваше да размисли.

— Довиждане, мила моя — рече й лейди Мидлотиан, когато стана време да си ходи. — Все още се надявам, че нещата ще се наредят и ако това се случи, ще откриете, че мога да забравям и да прощавам.

— Ако упоритостта винаги води до успех — каза лейди Гленкора на Алис, — тя няма как да не успее.

— Но няма да успее — отвърна Алис.

Двадесет и седма глава

Развалините на Приората

Лейди Мидлотиан замина за Лондон в сряда сутринта и Алис щеше да я последва в четвъртък. Вече бе декември и времето бе ясно и мразовито, но нощем изгряваше ярка луна. Тази нощ щеше да има пълнолуние и лейди Гленкора обяви, че двете с Алис задължително трябва да се разходят из руините на манастира. Това не беше тайна среща, тъй като я бяха обсъдили на всеослушание и неколцина от гостите се бяха опитали да ги разубедят. Господин Палисър бе отбелязал, че нощният въздух ще бъде много студен, а господин Бот бе откроил редица вредни последствия за здравето им. Ако само съпругът й бе изразил своето неодобрение, лейди Гленкора може би щеше да се предаде, но думите на господин Бот още повече засилиха решимостта й.

— Няма да се уплашим — рече тя.

— Хората обикновено не излизат на нощни разходки през декември — отбеляза господин Палисър.

— Точно затова искаме да го направим — отвърна неговата съпруга. — Но ще се облечем топло, така че не се притеснявайте за нас. Джефри, от теб очаквам да стоиш на стража пред старата порта, за да ни закриляш от зли духове.

Джефри Палисър се съгласи с мисълта, че може да му позволят да изпуши една пура.

Не бяха останали много гости в Мачинг Праяри. Всъщност, без да броим представителите на рода Палисър, гостите в къщата бяха всичко на всичко трима: госпожица Вавасор, господин Бот и една старица, която бе познавала майката на господин Палисър. Минаваше десет вечерта, когато лейди Гленкора обяви, че е дошло време за тяхната разходка. Покани двете госпожици Палисър да се присъединят към тях, но те отказаха, позовавайки се на страха си от нощния въздух и демонстрирайки, че смятат идеята за изключително неразумна. Господин Бот изрази желание да ги придружи, но лейди Гленкора безцеремонно отклони това предложение.

— Не, благодаря, господин Бот. Вие бяхте един от онези, които тази сутрин ми изнесоха цяла лекция за вредните последици от тази разходка, така че няма да ви позволя да се присъедините към нея и да й се насладите.

— Скъпа моя лейди Гленкора, ако бях на ваше място, не бих излязла навън — рече старицата, оглеждайки се за господин Палисър.

— Скъпа моя госпожо Маршъм, ако бяхте на мое място, несъмнено щяхте да го направите — отвърна лейди Гленкора и също погледна към съпруга си.

— Мисля, че идеята е глупава — каза строго той.

— Ако ни забраниш, разбира се, че няма да излезем — каза лейди Гленкора.

— Да ви забраня? Не, няма да ви забранявам.

— Хайде тогава! — възкликна лейди Гленкора.

Двете с Алис вече се бяха обвили в дълги пелерини и дебели шалове и сега Алис я последва навън. В билярдната зала имаше врата, която извеждаше на голямата тераса, минаваща пред къщата. Именно там завариха Джефри Палисър, въоръжен със своята пура. Истината бе, че на Алис не й се излизаше, но в същото време тя чувстваше, че не може да предаде лейди Гленкора по този начин. Двамата с господин Палисър не бяха станали близки приятели, но той й имаше доверие и сякаш я насърчаваше да прекарва повече време с жена му. Алис искаше да оправдае това предполагаемо доверие и бе почти сигурна, че господин Палисър очакваше от нея да го направи точно сега. Тя бе разменила няколко думи с братовчедка си горе, посочвайки, че съпругът й е против тази идея.

— Тогава да се обяви против нея — отвърна лейди Гленкора — и веднага ще се откажа. Но няма да позволя нито на господин Бот, нито на старата госпожа Маршъм да ме разубеждават чрез четене на лекции втора ръка. Разбирам тези хора, скъпа моя. И ако ме предадеш, Алис, никога няма да ти простя — добави тя.

Този разговор убеди Алис, че не можеше да се откаже от разходката, без да застраши тяхното приятелство. Боеше се да го направи. Но в същото време започваше да се страхува от своята братовчедка — страхуваше се, че някой ден ще бъде принудена да я предаде или да й каже нещо, което тя ще намери за неприемливо.

— Когато минем през старата порта, Джефри — говореше лейди Гленкора, докато вървяха един до друг по широката тераса към развалините, — трябва да ни оставиш сами. Ще заобиколим общата спалня и параклиса и ще се върнем през галерията със сводовете. След това ще направим още една обиколка с теб. Отвън е най-красиво на лунна светлина, но преди това искам да покажа нещо на Алис насаме.

— Сигурен съм, че ти не се страхуваш и ако госпожица Вавасор също не се страхува…

— Госпожица Вавасор, която, струва ми се, би ти позволила, в момент като този, да се обърнеш към нея с първото й име, никога не се страхува.

— Гленкора, как посмя да кажеш това? — възропта Алис. — Мисля, че е време да се връщаме.

Тя се бе ядосала на братовчедка си и дори бе започнала да подозира, че имаше по-високо мнение за нея, отколкото заслужаваше. Казаното от лейди Гленкора й се бе сторило вулгарно. Всъщност вулгарността бе предумишлена и това още повече я подразни. И господин Палисър несъмнено щеше да си помисли, че бе дала съгласието си за предложението, отправено към него.

— Да се върнем! — възкликна Гленкора. — В никакъв случай. Продължаваме, като ще го оставим да ни чака тук. Така няма да се обръща към никого с първото му име. Моля те, не ми се сърди — прошепна Гленкора веднага, след като се отдалечиха достатъчно. — Истината е, че ако решиш да го вземеш за съпруг, можеш да го направиш.

— Ами ако не реша?

— Тогава няма да е станало нищо лошо. Просто ще му кажа. Но, Алис, замисли се. Едва ли някога ще срещнеш мъж, който е по-подходящ за теб. И не си длъжна да решаваш веднага. Не е нужно да казваш нищо. Остави ме аз да му кажа, че ако изобщо си склонна да обмислиш това предложение, би го направила, само след като се срещнете отново в Лондон. Можеш да ми имаш доверие.

— Няма да му казваш нищо подобно — отвърна Алис. — Струва ми се, че се шегуваш и ако е така, трябва да знаеш, че това е една много лоша шега.

— Не си справедлива към мен. Не се шегувам. Това, което ти казвам, е самата истина. Самият той ми е казал достатъчно, за да имам оправдание за действията си. Алис, замисли се. Това ще означава толкова много за мен, а няма ли да е прекрасно да бъдеш бъдещата майка на херцога на Омниум?

— За мен това не би означавало нищо — отговори Алис. — По-малко от нищо. Толкова ми е лесно да устоя на това изкушение, че дори не бих го нарекла изкушение. Моля те, не казвай нищо повече по тази тема, Гленкора.

— Щом не искаш, няма.

— Не искам. Съмнявам се, че някога съм виждала по-ярка лунна светлина. Погледни очертанията на онзи прозорец на фона на луната. Виждат се по-ясно, отколкото през деня.

Стояха съвсем близо до вратата на стария кръстовиден параклис, след като бяха влезли в трансепта[60] през порутен коридор, който едно време бе свързвал църквата с общата спалня. Покривът на църквата липсваше, но стените все още стояха. Малките прозорчета на централния кораб бяха съвършени, а големите прозорци на двата трансепта бяха почти толкова добре запазени. Но от прозореца зад хора не бе останало почти нищо. Горната му част напълно липсваше и се виждаха единствено три вертикални пръчки с различна височина, които преди бяха разделяли крилата. Само това бе останало от стария прозорец, но някой бе добавил каменен трегер или напречна греда, за да предпази резбования камък от двете страни и да спаси рамката от още по-голяма разруха. Трегерът бе скорошна добавка и това бе очевидно, имайки предвид изкусната и елегантна изработка на останалите прозорци, при които дългите и тънки пръчки се издигаха от основата до ажурната украса по средата без подпори и предпазни греди и постепенно се губеха сред извивките, вместо да продължават нагоре до покрива или софита[61], сякаш иначе не биха могли да останат цели. Изглежда по времето, когато бяха строили приората в Мачинг, още не бе имало подобни слабости в английската църковна архитектура.

— Не е ли красиво! — възкликна Гленкора. — Обичам това място! И лунната светлина е студена по един особен начин, който не може да бъде сравнен с никой друг. Този студ те кара да се загръщаш, но без да трепериш. Сякаш смразява сетивата, а не кокалите ти. Но предполагам, че това са глупости — добави тя след кратка пауза.

— Не е по-глупаво от идеята, че трябва да разговаряме на лунна светлина.

— Не си справедлива. Искам нещата, които казвам на лунна светлина, да бъдат по-поетични и нелепи, отколкото нещата, които други хора казват при същите обстоятелства. И сега ще ти кажа защо винаги се сещам за теб, когато идвам тук нощем.

— Но предполагам, че не го правиш често.

— Правя го. Или поне го правех през август, когато имаше пълнолуние. Тогава не беше толкова студено и излизах през отворените прозорци. Никой не знаеше къде отивам. Веднъж го накарах да дойде, но не му хареса. Казах му, че част от стената на трапезарията се е срутила и той отиде да я види. Още на следващия ден изпрати зидар. Ако нещо не е както трябва, той незабавно го оправя. Изобщо нямаше да има развалини, ако всички от рода Палисър бяха като него.

— За целия свят щеше да е по-добре.

— Не, не съм съгласна. Някои неща живеят прекалено дълго. Но сега ще ти кажа. Помниш ли вечерта, когато те изпратих до вкъщи след онази пиеса?

— Помня я много добре.

Алис имаше причина да я помни, защото, именно в каретата на път за улица „Кралица Ан“, тя бе отказала да помогне на братовчедка си по отношение на Бурго Фицджералд.

— И помниш ли как блестеше луната тогава?

— Струва ми се, че да.

— Аз помня. Когато завихме на ъгъла на площад „Кавендиш“, той стоеше там, заедно с един твой приятел.

— Какъв мой приятел?

— Вече няма значение.

— Имаш предвид братовчед ми Джордж?

— Да, него имам предвид и о, Алис! Мила моя Алис! Не знам защо те обичам толкова, при положение че ако бе проявила поне малко милост онази вечер, ако бе изневерила на коравосърдечните си принципи за благоприличие, щях да отида при него и това ледено безразличие щеше да бъде избегнато.

Тя стоеше съвсем близо до Алис и се разтрепери, докато говореше, така че се загърна още по-плътно с кожената си пелерина.

— Студено ти е — рече Алис. — Хайде да се прибираме.

— Не, не ми е студено… поне не по този начин. Още е рано да се прибираме. Джефри всеки момент ще дойде. Да, трябваше да избягаме онази вечер. Трябваше да го поканиш вкъщи. Е, нищо! Не го направихме и това е.

— Но Гленкора… не можеш да съжаляваш, че не сме го направили?

— Да не съжалявам? Алис, къде е сърцето ти? Нима нямаш такова? Да не съжалявам? Бих дала всичко, което имам на този свят, за да върна времето назад и да му остана вярна. Казаха ми, че ще изхарчи парите ми. Дори да бе изхарчил всичко до последното пени, пак съжалявам. Дори да ме бе обрекъл на бедност, пак съжалявам. Казаха ми, че ще ме използва, ще ми изневерява и дори ще ме бие. Не вярвам, но дори да се бе оказало истина, пак съжалявам. По-добре е да имаш неверен съпруг, отколкото да бъдеш невярна съпруга.

— Гленкора, не говори така. Не ме карай да мисля, че нещо би могло да те изкуши да изневериш на брачните си клетви.

— Да ме изкуши да изневеря на брачните си клетви? Но, мила моя, аз никога не съм му била вярна. Никога не съм го обичала. Как можеш да говориш така, когато знаеш, че никога не съм го обичала? Те ме наплашиха и ме принудиха да се подчиня, но сега… какво съм сега?

— Ти си неговата почтена съпруга. Гленкора, изслушай ме.

Алис взе ръката й.

— Не! — отвърна братовчедка й. — Не. Не съм почтена. Аз съм негова законна съпруга, но законите лъжат! Не съм негова жена. Няма да кажа какво съм. Когато минах под венчилото, аз знаех, че не обичам човека, за когото се омъжвам. Но обичам него. Обичам Бурго с цялото си сърце и с цялата си душа. Бих могла да се хвърля в краката му и да излъскам обувките му, без да се почувствам унизена!

— О, Кора, не говори такива неща, моля те! Не забравяй какво дължиш на съпруга си и какво дължиш на себе си. Хайде да се прибираме.

— Знам, че съм му задължена и ще му се отплатя. Може би, ако му бях родила дете, щях да му бъда вярна. Всъщност съм напълно убедена, дори и животът ми да се превърнеше в мъчение. Но има само едно почтено нещо, което бих могла да направя сега. Да го напусна. Ако го напусна, той ще може да се ожени пак и да стане баща. Нима ще го нараня толкова дълбоко, ако го напусна? Той не ме обича. Самата ти знаеш, че не ме обича.

— Сигурна съм, че те обича.

— Не е вярно. Не ме обича и ти много добре знаеш това, Алис. Възможно е изобщо да не умее да обича. Може би няма да обикне и втората си съпруга. Но тя ще го дари със син и ще го направи щастлив. Казвам ти, че всеки ден и всяка нощ мисля за мъжа, когото обичам. Нямам за какво друго да мисля. Нямам работа, нямам приятели, нямам човек, с когото да си говоря. Но постоянно разговарям с Бурго в мислите си и той ме слуша. Сънувам, че ме прегръща…

— О, Гленкора!

— Какво? Нима ми завиждаш за това, че ти казвам истината? Прояви желание да станеш моя приятелка. Сега трябва да носиш бремето на това приятелство. Веднага след Коледа заминаваме за Монкшейд и той ще бъде там. Лейди Монк му е леля.

— Не трябва да ходиш. За нищо на света.

— Лесно е да го кажеш, мила моя, но въпреки това трябва да отида. Казах на господин Палисър, че ще бъде там и той отвърна, че това не е важно. Това бяха точните му думи: „не е важно“. Чудя се дали разбира какво е да обичаш някого. Чудя се дали някога се е замислял по този въпрос.

— Трябва категорично да му заявиш, че няма да ходиш.

— Направих го. Бях напълно категорична. Той ми отговори, с онзи господарски тон, който използва, когато реши да се прави на строг съпруг: „Гленкора, това е неприятност, която трябва да изтърпиш и превъзмогнеш. Искам да отидем в Монкшейд, защото това ще бъде благоприятно за кариерата ми, но не искам там да има човек, от когото се страхуваш.“ Можех ли да му кажа, че ще загуби жена си, ако ме накара да отида? Можех ли да го заплаша, че ще се хвърля в обятията на Бурго, ако ми се отвори такава възможност? Ти си мъдра и практична. Какво трябваше да му кажа според теб?

— Според мен трябва да му кажеш всичко, вместо да ходиш в онази къща.

— Алис, чуй ме. Знам какво съм и в какво най-вероятно ще се превърна. Мразя себе си и мразя нещото, за което постоянно мисля. Ако ми бяха позволили да избера съпруга си, щях да го обичам десет пъти повече, отколкото себе си, дори и да се отнасяше ужасно с мен. Дори ако единственото хубаво нещо в него беше външността му. Бурго щеше да профука парите ми. Щеше да изхарчи всичко, което бих могла да му дам. Но щеше да остане нещо и постепенно щях да го накарам да ме обикне. Но не и господин Палисър! Алис, ти си много умна. Какво да направя?

Алис нямаше колебания относно онова, което трябваше да направи братовчедка й — да спазва брачните си клетви, независимо дали вярва в тях или не. Трябваше да ги спазва, доколкото можеше. И трябваше да бъде искрена със съпруга си и да му признае всичко, или поне достатъчно, за да го принуди да й спести пътуването до Монкшейд. Тя обясни всичко това на лейди Гленкора, докато прекосяваха параклиса. Но братовчедка й бе по-заета със собствените си мисли, отколкото със съветите на своята приятелка.

— Ето го и Джефри! — възкликна след малко тя. — Колко дълго го накарахме да ни чака!

— Няма нищо — отвърна Джефри. — Не трябваше да ви пресрещам, но се притесних, че сте станали на камък от студ.

— Не сме толкова студенокръвни, нали, Алис? — пошегува се лейди Гленкора. — Сега ще обиколим развалините. Но не бива да се бавим, защото ще изплашим двете стари гувернантки — имам предвид госпожа Маршъм и господин Бот, разбира се.

Тя прошепна последните няколко думи на Алис, но го направи толкова високо, че Джефри Палисър нямаше как да не я чуе. Алис си помисли, че Гленкора не биваше да използва думата „гувернантка“, говорейки за когото и да било, и още повече в присъствието на братовчеда на господин Палисър.

Направиха пълна обиколка на руините, вървейки по издигнатата чакълена пътека, която ги опасваше. Алис не продума през целия път, защото казаното от Гленкора все още отекваше в мислите й. За нейна изненада, братовчедка й продължаваше да бъбри непринудено, сякаш нищо не гнетеше духа й.

Двадесет и осма глава

Алис напуска Мачинг Праяри

Когато влязоха в билярдната зала, господин Палисър ги чакаше.

— Сигурно сте измръзнали — рече той на Гленкора, която бе влязла първа.

— Никак даже — отвърна жена му, но зъбите й тракаха и беше очевидно, че лъжеше.

— Джефри, ядосан съм ти — заяви господин Палисър, обръщайки се към братовчед си. — Трябваше да проявиш здрав разум. Как можа да й позволиш да остане навън толкова дълго?

И той излезе от стаята с жена си под ръка, без да обърне каквото и да било внимание на госпожица Вавасор.

Алис веднага разбра причината за пренебрежителното му отношение. Той съвсем ясно й бе показал, че поверява жена си на нейните грижи и Алис не бе оправдала доверието му. Вместо да накара Гленкора да се прибере след пет или шест минути, тя й бе позволила да стои близо четвърт час на ледения нощен въздух. Това бе обвинението, което господин Палисър бе отправил към нея и го бе отправил с цялата строгост, на която бе способен. Не я бе попитал дали й е студено. Не й бе казал нищо. Дори не я бе погледнал. Можеше сама да се изпрати до стаята си. Алис разбираше всичко това много добре. Знаеше, че не бе заслужила подобно отношение, но въпреки това не се обиди. Положението на господин Палисър бе такова, че тя го съжаляваше и не можеше да му се ядоса.

— Бесен ни е — обади се Джефри Палисър, който бе останал с нея в билярдната зала и сега й подаде една запалена свещ.

— Бои се да не настине.

— Да, не одобрява дългите разходки на студено. Сигурно ви е ясно, че не е от най-романтичните хора на света, госпожице Вавасор.

— Опасявам се, че има право — отвърна Алис, която не знаеше какво да каже и още не бе забравила намеците на Гленкора за нея и Джефри Палисър. — Струва ми се, че в повечето случаи романтиката е безсмислена.

— Гленкора определено не би се съгласила.

— Да, но тя е по-млада от мен. Господин Палисър, краката ми замръзнаха, така че смятам да се кача в стаята си.

— Лека нощ — рече Джефри и й подаде ръка. — Според мен с нищо не сте заслужили този гняв.

— Няма да ме нарани — отвърна Алис с усмивка.

— Да, но той не забравя.

— Дори това няма да ме нарани. Лека нощ, господин Палисър.

— Тъй като това е последната ми нощ тук, може ли да ви кажа „Лека нощ, Алис“? Утре сутринта заминавам, най-вероятно, преди да сте станали.

Той още държеше ръката й, но не бе минала и половин минута, откакто я бе взел в своята. Алис не я дръпна внезапно след въпроса му, но отговори:

— Не, Гленкора, грешеше. Без да иска, тя унижи и двама ни. Няма причина да се обръщате към мен по друг начин.

— Възможно ли е някога да има такава причина?

— Не, господин Палисър. Лека нощ и ако не ви видя утре сутринта, довиждане.

— Със сигурност няма да ме видите утре сутринта.

— Довиждане. Ако не беше тази глупост, казана от Гленкора, познанството ни щеше да бъде много приятно.

— За мен беше много приятно. Лека нощ.

Тя излезе от билярдната зала и тръгна нагоре по стълбите към втория етаж. Не знаеше дали в салона бяха останали гости, но бе видяла как господин Палисър изпровожда жена си горе и бе заключила, че веселието бе приключило за тази вечер. По всички правила на благоприличието, господин Палисър, имам предвид Плантагенет Палисър, трябваше да й каже нещо, преди да се оттегли, но вече стана дума, че Алис бе готова да му прости тази грубост. Тя се качи сама в стаята си и с удоволствие седна пред огъня. Истината беше, че бе премръзнала, въпреки всичко, което лейди Гленкора бе казала за лунната светлина. През повечето време двете бяха стояли неподвижно и когато седна, Алис откри, че краката й бяха изтръпнали от влагата, която се просмукала в ботушите й. Господин Палисър определено имаше причина да бъде ядосан за това, че жена му бе стояла навън толкова дълго, но може би не на Алис.

Тя започна да си мисли за всичко, което бе научила тази вечер, и да се чуди какво бе длъжна да предприеме при тези обстоятелства. Нямаше съмнение, че лейди Гленкора бе възнамерявала да й каже, че ще напусне съпруга си, ако й се отвори такава възможност, и ще потърси закрилата на господин Фицджералд. И Алис бе осъзнала, за свой ужас, че заблудената и безразсъдна Гленкора се бе убедила, че може да извини този грях с факта, че е бездетна и така би дала възможност на съпруга си да си потърси нова жена, която да го дари с наследник. Алис чудесно съзнаваше колко недостатъчно щеше да бъде това извинение дори за клетата жена, която го бе измислила. Но извинението работеше, поне засега, и я бе накарало да повярва, че това зло можеше да доведе до нещо добро. Алис, която разсъждаваше напълно трезво по отношение на братовчедка си (колкото и нетрезво да разсъждаваше по отношение на самата себе си), беше сигурна, че този план ще доведе до пълна катастрофа. Това бе един пъклен план и Алис знаеше, че братовчедка й споделя това мнение, тъй като бе казала: „Мразя себе си и мразя нещото, за което постоянно мисля.“

Какво можеше да направи Алис при тези обстоятелства? За нея бе очевидно, че се бе скарала с господин Палисър, който първо й показал, по своя тих начин, че й има доверие по отношение на жена си, а тази вечер й бе демонстрирал, отново по своя тих начин, че бе престанал да й има доверие. Но това нямаше значение за Алис. Ако му кажеше, че иска да говори с него, той несъмнено щеше да я изслуша, каквото и да мислеше за нея, след което щеше да направи нещо, за да спаси жена си. Алис не се интересуваше толкова много от неговото мнение.

Но после в главата й се зароди идея, която бе типично женска. Тя нямаше право да предава доверието на своята приятелка. Когато една жена сподели любовта си с друга, последната винаги чувства, че ще извърши долно предателство, ако разкрие тайната. Ако лейди Гленкора бе накарала Алис да си помисли, че смята да извърши убийство или обир, братовчедка й не би имала колебания да я издаде, за да предотврати престъплението. Но сега Алис се колебаеше, чувствайки, че ще се посрами, ако предаде приятелката си и все пак, не беше ли по-вероятно Гленкора никога да не осъществи заплахата, която бе направила, имайки предвид, че самата мисъл я караше да се чувства ужасно?

Докато разсъждаваше над това, седнала близо до огъня по пеньоар, Алис чу как някой чука на вратата й. Тъй като бе превъртяла ключа, тя беше принудена да стане, за да отвори. На прага стоеше Ифигения Палисър, братовчедка на Джефри и на господин Палисър.

— Госпожице Вавасор, знам, че си позволявам твърде много, но може ли да вляза за няколко минути? — попита тя. — Много искам да говоря с вас!

Алис я покани, разбира се, и сложи втори стол до камината. Истината бе, че тя не бе опознала двете госпожици Палисър достатъчно добре. Струваше й се, че в къщата бе имало две групи от хора и тя бе принадлежала към онази, предвождана от съпругата, докато госпожиците Палисър се бяха придържали към групата на съпруга. Тя бе видяла, че те почти боготворят своя братовчед и въпреки че доскоро Плантагенет Палисър се бе отнасял към Алис с уважение и учтивост, между тях не бе припламнало приятелство и следователно такова не бе припламнало и между нея и неговите последователи. Освен това госпожиците не бяха склонни да завържат внезапно приятелство с човек като Алис Вавасор. По-скоро биха завързали внезапно приятелство с високомерния президент на чуждестранна научна общност или с напълно непозната дама, посветила живота си на женската емиграция. Но Алис не се бе показала нито като много образована, нито като особено полезна. Близостта й с лейди Гленкора я бе изолирала от техния кръг.

— Сигурна съм, че ви безпокоя — рече госпожица Палисър, сякаш се боеше от Алис.

— О, в никакъв случай — отвърна тя. — Ако мога да направя нещо за вас, за мен ще бъде удоволствие.

— Утре си заминавате и ако не говоря с вас сега, няма да имам друга възможност. Гленкора е много привързана към вас и всички си помислихме, че е прекрасно да има толкова близък приятел.

— Надявам се, че не сте размислили — отвърна Алис с бегла усмивка, предполагайки, че „всички“ включваше и господарят на къщата.

— О, не, в никакъв случай. Нямах това предвид. Братовчед ми, имам предвид господин Палисър, ви хареса много, когато пристигнахте.

— И сега не ме харесва толкова, защото излязох на нощна разходка с жена му. Нали така?

— Ами… не, госпожице Вавасор. Изобщо не възнамерявах да споменавам това. Наистина. Видях го, след като се върнахте и да, ядосан е. Но не дойдох да говоря с вас за това.

— За мен бе очевидно, че ми е ядосан.

— Мислеше, че ще я приберете по-рано.

— И защо смята, че мога да се разпореждам с жена му? Тя бе господарка на къщата там, каквато е и тук. Господин Палисър се държи неразумно. Не че това има някакво значение за мен.

— Не мисля, че се държи неразумно. Определено не съм съгласна с вас, госпожице Вавасор. Да, ядосан е. Понякога има много неща, които го ядосват. Виждате ли, Гленкора е много млада.

Господин Бот също бе заявил, че лейди Гленкора е много млада. Следователно тази фраза най-вероятно се бе появила по време на дискусия, посветена на слабостите на лейди Гленкора, в която бяха взели участие гостите на нейния съпруг.

— Не е по-млада сега, отколкото когато господин Палисър се е оженил за нея — каза Алис.

— Имате предвид, че ако мъж си вземе млада жена, трябва да търпи недостатъците й? Да, това е в реда на нещата. Но всъщност той не е много по-възрастен от нея, госпожице Вавасор. Братовчед ми още няма трийсет години. Когато казвам, че Гленкора е млада…

— Имате предвид, че е по-млада по дух и може би по поведение, отколкото е очаквал.

— Но не предполагайте, че той се оплаква, госпожице Вавасор. Твърде е горд за това.

— Радвам се — отвърна Алис, мислейки за господин Бот.

— Трудно ми е да ви обясня какво искам да кажа и не знам дали бих могла да ви убедя, че мисля единствено за доброто на лейди Гленкора. Вие упражнявате някакво влияние върху нея… и ми се струва, че това не може да бъде казано за някой друг.

— Приятелството ни е съвсем скорошно, госпожице Палисър.

— Знам това, но все пак е факт. Права ли съм да предполагам…

— Какво да предполагате?

— Права ли съм да предполагам, че сте чували името на господин Фицджералд във връзка с това на Гленкора, преди тя да се омъжи за братовчед ми?

Алис се замисли за миг, преди да отговори.

— Права сте — каза тя.

— И сте били на мнение, заедно с останалите й роднини, че подобен брак би бил истинска катастрофа за нея?

— Никога не съм обсъждала въпроса в присъствието на роднини на Гленкора. Трябва да разберете, госпожице Палисър, че аз дори не познавам най-близките й хора, въпреки че сме далечни братовчедки. Не бях срещала лейди Мидлотиан, преди да пристигне тук онзи ден.

— Но сте я посъветвали да отхвърли господин Фицджералд.

— Никога!

— Разбрах, че по онова време сте прекарвали много време заедно.

— Да, често се виждахме.

Последва пауза, защото госпожица Палисър не знаеше как да продължи. В отговорите на Алис имаше остра нотка, която посетителката й не бе очаквала, както и нежелание да говори и дори да слуша, което дотолкова я смути, че почти й се прииска да излезе от стаята. Но вече бе споменала името на Бурго Фицджералд и не можеше да си тръгне, без да обясни защо го бе направила. Точно в този миг Алис неочаквано й се притече на помощ.

— По онова време тя редовно ме посещаваше — продължи тя, — и двете често обсъждахме господин Фицджералд. Едва ли има значение какво съм я съветвала, но ми се струва, че двете с вас можем да се съгласим за едно нещо — че Гленкора не бива да бъде принуждавана да го вижда отново.

— Значи ви е казала?

— Да, каза ми.

— Казала ви е, че той ще бъде гост на лейди Монк?

— Каза ми, че господин Палисър очаква от нея да го срещне на мястото, където ще ходят, след като напуснат дома на херцога и че не е справедливо да бъде подлагана на такова изпитание.

— Не би трябвало да бъде изпитание, госпожице Вавасор.

— Как би могло да не бъде? Хайде, госпожице Палисър. Ако наистина сте нейна приятелка, трябва да бъдете справедлива към нея.

— Наистина съм нейна приятелка, но преди това съм приятелка на братовчед си. Той ми каза, че тя му се е оплакала заради това, че ще трябва да срещне този мъж. Според него това не би трябвало да означава нищо за нея и става дума за неоправдан страх. Съгласна съм, че не би трябвало да означава нищо за нея, но въпреки това смятам, че страхът може и да не е неоправдан. Има ли някаква причина, някаква истинска причина, която не й позволява да отиде? Госпожице Вавасор, умолявам ви да ми кажете, дори ако това означава да почерните името й! Всичко би било за предпочитане пред пълния позор!

— По никакъв начин не почерням името й, когато ви казвам, че има истинска причина да не иска да отиде в Монкшейд.

— Мислите ли, че е необходимо да се намеся? Знаете, че трябва да му кажа, ако наистина има от какво да се страхува.

— Струва ми се… не, госпожице Палисър, сигурна съм, че сте длъжна да я спасите от това посещение в Монкшейд, ако имате възможността да го направите.

— Има само един начин да го направя или поне да се опитам да го направя: като му кажа онова, което вие ми казахте.

— Кажете му тогава. Предполагам, че сте знаели това, преди да дойдете тук.

— Да, госпожице Вавасор, знаех го. Несъмнено го знаех. Но се надявах, че вие ще ме уверите, че няма никаква опасност. Вярвах, че ще ми кажете, че тя е невинна.

— Но тя е невинна! — отвърна Алис, надигайки се от стола си, сякаш в опит да подчертае думите, които едва смееше да изрече на глас. — Тя е невинна! Кой се опитва да й вмени вина? Зададохте ми въпрос като негов представител…

— И като неин, госпожице Вавасор.

— Въпрос, на който се чувствам длъжна да ви отговоря искрено и с мисъл както за неговите, така и за нейните интереси, но няма да допусна някой да каже, че съм я обвинила в нещо. Беше обвързана с господин Фицджералд преди братовчед ви да се ожени за нея. Той знаеше това. Тя му каза цялата истина. И от практична гледна точка, бракът й за господин Фицджералд щеше да бъде крайно неблагоразумен.

— Щеше да бъде пагубен.

— Може би. Не твърдя нищо по този въпрос. Но тя пренебрегна собствените си желания и се омъжи за братовчед ви.

— Не съм сигурна, че е пренебрегнала желанията си, госпожице Вавасор.

— Направи точно това. Щеше да се омъжи за господин Фицджералд, ако хората около нея не я бяха спрели. Нищо не ви дава основание да предполагате, че може да го забрави толкова бързо. И няма никаква вина за това, че не го е забравила.

— Има вина, ако обича някой друг, освен съпруга си.

— В такъв случай, госпожице Палисър, бракът й носи тази вина, а не увлечението й по господин Фицджералд. Но всичко това е в миналото. Братовчед ви трябва да се опита да я накара да забрави господин Фицджералд и няма как да постигне това, ако я заведе в къща, където той е отседнал.

— Самата тя ви е казала всичко това?

— Не съм сигурна, че съм длъжна да ви казвам какво самата тя ми е казала. Зададохте ми въпрос и аз ви отговорих. Признателна съм ви за това, че ми го зададохте. И двете преследваме една и съща цел, а именно да й помогнем.

— И да спасим него от позор. Толкова се надявах това да е най-обикновен детински страх от нейна страна.

— Не е детински страх. Ако имате възможност да предотвратите заминаването й за Монкшейд, умолявам ви да я използвате. Дори ще ви помоля да ми обещаете, че ще го направите.

— След всичко, което ми казахте, нямам друг избор.

— Точно така. Нямате друг избор. Трябва да го направите, както за нейно добро, така и за негово.

След тези думи госпожица Палисър стана, пожела лека нощ на Алис и си тръгна. По време на разговора между двете не бе имало топли чувства и не се разделиха като приятелки. Бяха признали, че преследват различни цели. Алис се опитваше да спаси лейди Гленкора от падение, а госпожица Палисър да спаси братовчед си от позор, както и може би да предотврати една катастрофа. Едната обичаше лейди Гленкора, докато другата определено не я обичаше. Въпреки това Алис чувстваше, че госпожица Палисър бе постъпила правилно, като бе дошла да говори с нея и този разговор й бе донесъл огромно облекчение. Знаеше, че ще бъдат предприети стъпки, за да може срещата между лейди Гленкора и господин Фицджералд да бъде избегната. И тя не бе предала доверието на братовчедка си, за да накара госпожица Палисър да предприеме тези стъпки. Не бе казала нищо, което би могло да почерни името на лейди Гленкора.

На следващата сутрин слезе на закуска малко преди девет часа, а господин Палисър влезе в трапезарията няколко минути след пристигането й.

— Каретата ви ще бъде тук в десет без петнайсет — обяви той. — Слязох, за да ви сервирам закуската лично.

Усмихваше се, докато говореше, и Алис видя, че се опитваше да бъде любезен и услужлив.

— Ще ми позволите ли аз да сервирам вашата? — попита тя.

Но се случи така, че нито един от двамата не бе принуден да сервира, защото закуската на Алис бе донесена отделно от неговата.

— Гленкора ми заръча да ви предам, че веднага ще слезе — каза господин Палисър.

Алис попита за последиците от снощната неразумна разходка, но въпросът й остана без отговор. Явно господин Палисър бе готов да прояви галантност, но не и да й прости за снощи. След малко влязоха двете госпожици Палисър, последвани от господин Бот и госпожа Маршъм. Всички се интересуваха от състоянието на лейди Гленкора, сякаш сигурни, че тя бе в разклатено здраве след преживяното предишната вечер. Господин Бот бе особено разтревожен.

— Въздухът снощи бе много студен — заяви той, — и съм сигурен, че би навредил на всеки човек, изложен на него, особено деликатна жена като лейди Гленкора.

Намекът, че Алис не бе деликатна жена и господин Бот не бе разтревожен за нейното здраве, бе повече от явен за всички присъстващи. Господин Бот бе осъзнал, че неговият покровител е променил мнението си за госпожица Вавасор и това, разбира се, го бе накарало да промени своето. Само преди две седмици Алис щеше да бъде също толкова деликатна в очите му.

— Надявам се, че не смятате лейди Гленкора за деликатна — каза Алис, обръщайки се към господин Палисър.

— Със сигурност не е устойчива — отвърна съпругът.

— В никакъв случай — обади се госпожа Маршъм.

— О, не — произнесе се господин Бот.

Алис знаеше, че те обвиняваха самата нея в устойчивост, но запази мълчание. Орачите и доячките бяха устойчиви, така че обвинението беше сериозно. Тя нямаше да се засегне толкова, ако можеше да се защити по някакъв начин, но си заминаваше след малко, така че не можеше.

— Мисля, че Гленкора е толкова силна, колкото сме всички — заяви Ифигения Палисър, която се чувстваше задължена на госпожица Вавасор.

— Колкото са някои от нас — каза господин Бот, решен да упорства с обвинението, което бе отправил.

В този миг лейди Гленкора влезе и бе посрещната с нетърпеливи въпроси от двете гувернантки. Но тя бързо ги отклони и се насочи към Алис.

— Това е последната ни сутрин заедно — рече Гленкора.

— Да — каза Алис. — Господин Палисър сигурно се е уплашил, че никога няма да си тръгна.

— От друга страна — отвърна той, — трябва да кажа, че съм ви много задължен за това, че останахте.

Но тонът му бе студен и накара Алис да съжали, че не си бе тръгнала по-рано.

— Задължен! — възкликна лейди Гленкора. — Нямаш представа колко съм ти задължена! О, Алис, иска ми се да можеше да останеш с нас.

— След една седмица заминаваме — посочи господин Палисър.

— Да — отвърна лейди Гленкора, — но как ми се иска да не беше така! Скъпа Алис! Предполагам, че следващия път, когато се видим, ще бъде в Лондон.

— Пиши ми, за да ми кажеш кога ще дойдеш — рече Алис.

— Разбира се, че ще ти пиша, Алис. Ще ти пиша и от Гадъръм… или от Монкшейд.

Алис не реагира по никакъв начин, но стрелна госпожица Палисър с поглед. Тя стоеше с крак на решетката на камината, но бе обърната с лице към Алис и й кимна едва забележимо, сякаш за да й каже, че лейди Гленкора няма да има възможност да й пише от Монкшейд. Но не каза нищо.

Когато бе обявено, че каретата е пристигнала, господин Палисър хвана Алис под ръка и я изпрати до входната врата.

— Не се показвай навън, Гленкора — рече той. — Забранявам ти.

Двете братовчедки се целунаха за сбогом и Алис се насочи към каретата си.

— Довиждане, госпожице Вавасор — рече й господин Палисър от прага, но не я покани да им гостува отново в Мачинг Праяри.

Докато пътуваше към гарата в празната карета, на Алис й се прииска никога да не бе стъпвала там.

Двадесет и девета глава

Бурго Фицджералд

Вечерта преди Бъдни вечер двама мъже седяха в квартирата на Джордж Вавасор на улица „Сесил“ и пушеха. Минаваше полунощ и на масата пред тях имаше квадратни шишета с алкохол и кани с гореща и студена вода, а един от тях използваше и бе използвал тези материали за лично удоволствие. Вавасор не пиеше и не изглеждаше склонен да започне. До него имаше чаша със слабо бренди, разредено с вода, но тя стоеше недокосната от двайсетина минути. Но за това време събеседникът му бе допълвал чашата си два пъти и сега изпускаше дим от лулата си с настървението на комин на параход, току-що зареден с пресни въглища. Този мъж беше Бурго Фицджералд, красив както винаги. Бурго бе от онези хора, на чиято красота всички обичат да се любуват, както жени, така и мъже. Но сега в очите му се четеше онази изпита измъченост, характерна за прекалено разгулния живот. Живот, който го бе изтощил със своята продължителност. Всеки би могъл да прочете историята на този живот в изражението му. Повечето мъже, които пият нощем и вършат мрачни дела по тъмна доба, придобиват червендалести лица, пъпчиви бузи и воднисти очи, а телата им стават смущаващо подпухнали. Това е милостивото наказание на Провидението, което по този начин придава външен израз на греховете им, за да може вредата от тях да бъде измервана нагледно. Много мъже са се отказвали от алкохола след първия цирей на носа, получен на около трийсетгодишна възраст. Никой не обича да има цирей на носа си или да се появи сред приятелите си с очи, които сякаш плуват в грог. Но Провидението, в гнева си, не бе предоставило тази предпазна мярка на Бурго Фицджералд. Понякога той ставаше блед, жълтеникав, отпаднал и унил. Слабееше все повече и повече. Понякога се разболяваше тежко. Най-близките му приятели често го чуваха да казва, че черният му дроб е станал безполезен и в тялото му не са останали никакви стомашни сокове. Но все още бе красив. Съвършеното му, почти богоподобно лице не се бе променило и очите му продължаваха да бъдат бистри и яркосини.

Той бе дошъл в квартирата на Вавасор с целта да го помоли както за помощ, така и за съвет. Но що се отнася до последното, струва ми се, че Бурго бе като повечето мъже, които си търсят някой да ги посъветва да направят ужасното нещо, което вече са си наумили. Ако съветът съвпадаше със собственото му мнение по въпроса, той щеше да му вдъхне допълнителна увереност, а ако не съвпадаше, щеше да бъде напълно пренебрегнат. Тези двама мъже се познаваха отдавна и в миналото между тях бе съществувала близост. Става дума за времето преди годежа на лейди Гленкора за господин Палисър. Когато лейди Гленкора се бе обърнала към Алис Вавасор за помощ, както знаем напразно, Бурго се бе обнадеждил, мислейки, че братовчедът на Алис също ще бъде привлечен към каузата. Джордж Вавасор бе откликнал. Той бе оказал финансова помощ на Бурго, тъй като тогава разполагал с повече средства отсега, и Бурго дори бе повярвал, че неговият приятел ще успее да им осигури къщата на улица „Кралица Ан“, превръщайки я в отправна точка на тяхната любов. Но всичко това бе приключило. Надеждите му не се бяха оправдали и лейди Гленкора М’Клъски бе станала лейди Гленкора Палисър, а не лейди Гленкора Фицджералд. Но сега се бе появила една нова надежда и Бурго отново се бе обърнал към своя приятел с молба за помощ.

— Вярвам, че ще го направи — рече Бурго и надигна чашата си. — Това е едно от онези неща, които трябва да пробваш. Иначе ще си останеш само с надежди. Знам, че не е щастлива с него и вече реших да я попитам.

— Но той ще продължи да разполага с богатството й?

— Нямам представа. Не съм се интересувал и не смятам да се интересувам. Разбира се, че не очаквам някой да ми повярва, но парите й вече не означават нищо за мен. Имам нужда от пари, разбира се, но не бих отнел съпругата на друг мъж за пари.

— Нима намекваш, че би сметнал това за грях? Мислех, че си над тези предразсъдъци.

— Лесно ти е да се шегуваш.

— Не се шегувам. Аз не бих избягал със съпругата на друг мъж. Вярвам в старомодната идея, че когато един мъж се ожени, трябва да му бъде позволено да задържи съпругата си. Знам, че повечето хора не биха се съгласили с мен.

— Струва ми се, че той отне моята съпруга — отвърна Бурго с чувство. — Така виждам нещата аз. Първо бе сгодена за мен и наистина ме обичаше. А него никога не го е обичала.

— Въпреки това бракът си е брак и законът е против теб. Но ако някога реша да предприема такова опасно действие, несъмнено ще мисля и за парите.

— Парите вече нямат значение.

— Предполагам, че са имали някакво значение, когато си решил да се ожениш за нея?

— Разбира се. Моите хора ни събраха, защото тя разполагаше с огромно богатство, а аз с никакво. Това е безспорно. И ще ти кажа още нещо: струва ми се, че онази стара вещица леля ми е готова да го направи отново. Не го казва на глас, разбира се. Не би се осмелила, но съм сигурен, че би го направила. Чудя се къде ли смята, че ще се озове!

— Каква признателност от твоя страна.

— Мразя я до дъното на душата си. Наистина. Не го прави от любов към мен, а от омраза към Палисър, защото провали плановете й. Тя е една зла старица. На този свят има много зли мъже — например аз и ти…

— Благодаря. Но не мисля, че съм достоен да се меря с теб.

— Но ние сме ангели в сравнение с този стар дявол. Ако искаш ми вярвай. Сигурно няма да ми повярваш.

— Във всеки случай ще кажа, че ти вярвам.

— Истината е, че я искам, защото я обичам, но най-вече защото вярвам, че тя обича мен.

— Правиш го за нея, така ли? Готов си да жертваш себе си, за да я спасиш.

— Що се отнася до това да жертвам себе си, вече го направих. Аз съм напълно разорен и бих прерязал гърлото си още утре за доброто на роднините си, ако ми пукаше за тях. Много добре знам, че животът ми е корабокрушение. Провалих се във всичко и ми остана само да потъна под вълните.

— Но искаш да вземеш лейди Гленкора със себе си.

— Не, за Бога! Но понякога, когато мисля за това, въпреки че не го правя често, започвам да се чудя дали няма да се променя, ако се оженя за нея.

— Ако се бе оженил за нея, когато тя бе свободна жена и се разпореждаше с парите си, може би щеше да се промениш.

— Мисля, че и сега това би ме променило. Всъщност съм сигурен. Ако успея да я заведа в Италия или може би в Гърция, бих могъл да се отнасям много добре с нея. Бихме могли да водим тих и спокоен живот. Знам, че поне бих опитал.

— Без помощта на бренди и пури?

— Да.

— И без пари.

— Със съвсем малко. Знам, че ще ми се изсмееш, но си представям живота, който бихме водили заедно и той не би имал нищо общо с това противно съществуване, което водя в момента и което ненавиждам.

— Нещо като Дон Жуан и Хайди, само че вместо стария Ламбро[62], ще ви преследва стария Планти.

Планти беше прякорът, който Джордж Вавасор бе измислил за сегашния съпруг на лейди Гленкора, Плантагенет Палисър.

— Той ще получи развод от нея, разбира се, след което двамата ще се оженим. Не мисля, че ще има нещо против. Казват ми, че не я обича.

— Виждал ли си я, откакто се омъжи за него?

— Да, два пъти.

— Разговаряхте ли?

— Да, но само дотолкова, доколкото да я попитам дали е добре. Разговорът ни продължи не повече от две минути.

— И тя какво ти отговори?

— Каза, че ще бъде по-добре да не се срещаме. Това ме убеди, че все още е привързана към мен. Можех да се хвърля в краката й още тогава, но стаята бе пълна с хора. Но наистина вярвам, че е привързана към мен.

В продължение на няколко минути Вавасор мълчеше.

— Съгласен съм, че е привързана към теб — рече най-накрая, — но се чудя дали има достатъчно смелост за подобно приключение. Съмнявам се. Но дори да има, ти най-вероятно ще се провалиш.

— Първо ми трябват малко пари — каза Бурго.

— И това е нещо, което всеки ден ще става по-трудно, колкото повече остаряваш.

— Не виждам някаква промяна. Тази сутрин бях при Магруин.

— Онзи мъж, който живее близо до Грейс Ин Лейн?

— Точно зад болницата за подхвърлени деца. Отидох при него и той се държа много учтиво. Заяви, че му дължа над три хиляди лири, но това сякаш няма никакво значение.

— Колко си взел от него?

— Не си спомням някога да съм взимал пари от него. Получи една моя сметка от един шивач, който фалира. Постоянно я подновяваше, докато накрая станаха няколко сметки. Мисля, че веднъж ми даде двайсет и четири лири назаем, но това е всичко.

— И казва, че сега ще ти даде пари? Предполагам, че си му обяснил за какво ти трябват.

— Нея споменах по име, но му казах онова, което искаше да чуе — че се надявам да избягам с дама, която е много богата. Помолих го за двеста и петдесет. Той отвърна, че ще ми заеме сто и петдесет за два месеца, като трябва да му върна петстотин… с твоето име на сметката.

— С моето име! Много мило от негова страна… и от твоя.

— Разбира се, че не бих могъл да му платя след два месеца.

— Едва ли — отвърна Вавасор.

— Но той няма веднага да си поиска парите. Ще изчака година, може би повече. Нали ти върнах онова, което ти дължах?

— Да, върна го. Винаги съм смятал, че това е страхотен комплимент от твоя страна.

— Ще видиш, че и сега ще успея да ти се изплатя по някакъв начин. Ако се проваля, с мен ще бъде свършено, но ако умра, роднините ми ще покрият всичките ми дългове.

Преди да се разделят, Вавасор обеща да му помогне. Знаеше, че заема името си на мъж, който е напълно разорен и го дава в ръцете на друг, който е напълно безскрупулен в преследването на целите си. Знаеше, че си създава излишни неприятности и поема риска да претърпи финансови загуби, които не можеше да си позволи. Но тази молба се вписваше в личните му разбирания за джентълменство. Той често бе отправял подобни молби и бе получавал помощ. Решението му бе безразсъдно, но той винаги действаше безразсъдно. Така живееше.

— Знаех си, че ще ми помогнеш, стари приятелю — каза Бурго, когато стана да си върви. — Знаеш ли, може и да успея в това начинание и нищо чудно някаква част от богатството й да остане в нейни ръце. Ако това се случи, ще бъдеш възмезден.

— Може би. Но виж какво, Бурго, не плащай на онзи мъж, преди да си стиснал парите в юмрука си.

— Можеш да бъдеш сигурен в това. Познавам номерата им. Двамата ще отидем до банката заедно и сигурно още на вратата ще се скараме за няколко златни лири. Накрая ще се видя принуден да му дам две или три. Проклет обирджия! Кълна се, че е по-лош дори от мен.

След тези думи, Бурго Фицджералд изпи още малко бренди с вода и си тръгна.

По онова време живееше в къщата на един свой роднина на площад „Кавендиш“, северно от улица „Оксфорд“. Чичовците и лелите му, както и всичките му приятели, продължаваха да го подкрепят с упорство, което бе изненадващо, тъй като той не им се отплащаше по никакъв начин и дори не се преструваше, че ги харесва. Баща му, с когото дълги години не си бяха говорили, бе починал наскоро, но Бурго имаше сестри, чиито съпрузи продължаваха да го канят в домовете си, както в Лондон, така и в провинцията. Не само го канеха в домовете си, но и му заемаха къщите си и му предоставяха всички удобства, на които се радват богатите хора, освен пари в брой. А когато финансовото му положение станеше катастрофално, те му подхвърляха нещо, за да избегне катастрофата. И Бурго продължаваше да живее по същия начин. Хората вече не го укоряваха. Знаеха, че няма смисъл и само си губят времето. Но го харесваха, защото беше красив, но никога суетен в красотата си и защото, въпреки безразсъдния му начин на живот, в него имаше някаква приветливост, която го превръщаше в приятен събеседник. Беше мил и грижовен с деца и безкрайно любезен с братовчедките си. Всички знаеха, че като мъж бе напълно безполезен, но въпреки това го обичаха. Мисля, че тайната му бе много проста: самият той нямаше високо мнение за себе си.

Но сега, докато прекосяваше нощен Лондон от улица „Сесил“ до площад „Кавендиш“, той мислеше именно за себе си. Подобни мисли често минават през главата на всеки мъж, колкото и безразсъден да е той. Всеки мъж счита себе си за център на своята вселена; за оста, около която се върти всичко. Той знае само онова, което вижда около себе си. Любовта, безпокойството за другите и загрижеността за състоянието на света зависят изцяло от собствените му чувства и разбирания за нуждите и достойнствата на този свят. Той не бе играл ролята на ос, около която се върти всичко, достатъчно добре и чудесно съзнаваше това. Беше достатъчно разумен, за да знае, че един мъж трябва по някакъв начин да изкарва хляба си и често си повтаряше, че досега не бе успял да изкара и една кифла. Бе наясно с факта, че световният напредък зависи от начина, по който мъжете изпълняват дълга си един към друг и че напредъкът на едно поколение се обуславя от начина, по който предишното е изпълнило своя дълг. Знаеше, че самият той, като представител на своето поколение, не бе допринесъл с нищо за този напредък. Презираше се за това, но каква бе ползата?

В моменти като този, когато изпитото вино бе достатъчно, за да прогони сковаността на отчаянието, когато бе останал сам с нощния въздух и когато звездите над главата му блестяха ярко, а светът около него спеше, той се питаше дали все пак не бе останала надежда за изкупление за човек като него, а може би дори шанс за по-добър живот. Той все още бе млад, тъй като нямаше трийсет години. Възможно ли бе да намери някакъв начин да се измъкне от тази окаяна ситуация?

Знаем кой бе начинът, който обмисляше в момента. Смяташе, че най-доброто възможно решение бе да отнеме съпругата на друг мъж и да заживее с нея! Онова, което бе казал на Вавасор по отношение на парите на лейди Гленкора, бе напълно вярно. Не се интересуваше от тях. Въпреки това вярваше, че ако тя избяга с него, ще успее да задържи някаква част от огромното си състояние. Тъй като нямаше деца, той не виждаше къде другаде би могло да отиде то. Но разсъждавайки над това, той мислеше за нея, а не за себе си. Когато й бе предложил брак (едно напълно почтено предложение, колкото и неизгодно да бе изглеждало от нейна гледна точка), той бе имал предвид ползите, които би могъл да извлече от един такъв съюз: да си купи хрътки и три или четири коня, които да язди всеки ден, без повече да му се налага да ходи при Магруин и да чака половин час в неприветливата му задна стаичка, преди онзи злодей най-накрая да се покаже. Отначало се бе държал като хищник, надушил плячка, но постепенно се бе научил да обича Гленкора и да се интересува повече от нея, отколкото от парите й. И когато тя му бе заявила, че всичко между тях е приключило, той бе изпитал огромно разочарование и за няколко часа го бе боляло повече от загубата на любовта, отколкото от загубата на парите й.

Тогава не бе имал надежда за бъдещето. В главата му още не бе присъствала идеята, която в момента го караше да мечтае. Тя бе избягала от него и се бе омъжила за друг. И това бе краят. Но постепенно бе научил, че Гленкора не е щастлива, от хора, които с охота бяха преувеличавали всички слухове. Повечето му роднини от женски пол бяха подкрепяли брака му с лейди Гленкора М’Клъски, вярвайки, че след като той бъде сключен, Бурго ще забогатее и ще остави всички неприятности зад гърба си. Тази сигурност почиваше на убеждението, че богатството на лейди Гленкора е толкова голямо, че дори Бурго не би могъл да го прахоса. Осуетяването на брака бе разочаровало тези роднини, а когато те бяха научили, че господин Палисър все още няма наследник и новата му булка е нещастна, те бяха ликували, вместо да изразят съчувствие. Не мога да кажа, че биха одобрили стъпката, която Бурго се канеше да предприеме, въпреки обвинението, което той бе отправил към леля си лейди Монк, но несъмнено бяха на мнение, че подобни неща се случваха и можеха да бъдат очаквани при скалъпени бракове като онзи между господин Палисър и лейди Гленкора.

Докато вървеше и размишляваше над своя план, Бурго се мъчеше да убеди самия себе си в това, че отвеждането на лейди Гленкора от нейния съпруг щеше да бъде добро дело. Колкото и порочно да бе живял досега, през главата му никога преди не бяха минавали по-долни мисли. И колкото по-сигурен ставаше в необходимостта от това действие, толкова по-тежко и сериозно му се струваше престъплението, което обмисляше. Бягството с чужда съпруга вече не му изглеждаше като безобидна шега. Казваше си, че в този случай имаше специфични обстоятелства, които оправдаваха както него, така и самата лейди Гленкора. Двамата се бяха обичали и се бяха врекли във вярност. Не бе имало промяна нито в чувствата, нито в желанията им. Но между тях бяха застанали безчувствени хора с безчувствени изчисления, които ги бяха разделили. Бурго си каза, че именно тези хора бяха принудили.

Гленкора да се омъжи за човек, когото не обича. Ако двамата наистина се обичаха, не беше ли по-добре отново да се съберат? Този грях нямаше ли да бъде простен заради огромната несправедливост, извършена срещу тях? Нима господин Палисър имаше право да очаква нещо друго от жена, принудена да се омъжи за него против волята си?

След това Бурго се отдаде на мечтите за безоблачен живот, изпълнен с взаимна любов, които бе споделил с Вавасор и дори се опита да ги развие и подхрани. Вавасор му се бе изсмял, споменавайки дон Жуан и Хайди. Но Вавасор беше студенокръвен и циничен мъж, който бе неспособен на романтични чувства. Човек като него не можеше да го разколебае с подигравки. И не би могъл да го изплаши с някой Ламбро, тръгнал да ги преследва, независимо дали ставаше дума за възмутен чичо или наскърбен съпруг.

Прекоси улица „Риджънт“ през площад „Хановер“ и мина през желязната порта, за да излезе на улица „Оксфорд“, когато едно бездомно момиче, облечено в тънки дрипи и зъзнещо от студ, го помоли за пари. Зачуди се дали да й даде нещо, за да почувства топлината на живота в измръзналото си тяло поне за миг. Но се бе наслушал на подобни нощни молби и почти я отмина, без да се замисли. Но тя бе отчаяна и го хвана за ръката.

— Бог да ви поживи, искам само едно пени, за да си купя чаша джин! — рече тя. — Пипнете ръката ми. Почувствайте колко е студена.

И тя се опита да го докосне по бузата. Той я изгледа и видя, че бе много млада — едва ли имаше шестнайсет години. И някога, може би съвсем доскоро, е била изключително красива. В очите й все още се виждаха останки от съвършената невинност и чистосърдечната вяра, които само допреди няколко месеца й бяха вдъхвали сили. Но сега, посред нощ, тя просеше на улицата, тъй като това бе единствената утеха, която познаваше и която можеше да очаква!

— Студено ли ти е? — попита нежно той.

— Студено?! — повтори тя и се загърна в парцалите, в които бе обвито тялото й. — Мили Боже! Никога не ви е било толкова студено, колкото ми е на мен в момента! Нямам нищо на този свят, нито пени. Нямам дори дупка, в която да легна!

— Тогава двамата си приличаме — отвърна Бурго и се засмя. — Аз също нямам нищо. Не може да си по-бедна от мен.

— Вие, беден?! — възкликна тя, след което се вгледа в лицето му. — Божичко, колко сте красив! Хора като вас не могат да бъдат бедни.

Той отново се засмя, но този път тонът му бе различен. Смееше се всеки път, когато някой го наречеше красив.

— По-беден съм от теб, момиче — рече Бурго. — Ти нямаш нищо, но аз дължа трийсет хиляди лири. Но ела, ще ти купя нещо за ядене.

— Ще го направите ли? — отвърна тя и очите й се разшириха лакомо, но после отново се втренчиха в лицето му и тя възкликна: — Ох, колко сте хубав!

Той я заведе в най-близката пивница, купи й хляб, месо и бира и седна до нея, за да я гледа как се храни. Тя се срамуваше и ако й бе позволил, щеше да вземе храната и да се свие в някой ъгъл. Бурго осъзна това и й обърна гръб, за да не я притеснява, въпреки че й каза една-две думи, докато ядеше. Жената на бара, която го обслужи, го изгледа любопитно, младият сервитьор се разбуди и се втренчи в лицето му, момчето, което поеше конете на стоянката за карети отвън, го зяпна учудено и няколкото жени, влезли да си купят джин, се вгледаха почти влюбено в очите му. Той не обръщаше внимание на никого и по никакъв начин не показваше, че се чувства унизен от позицията си. Нито пък се правеше на безделник или на големец. Спокойно плати сметката, когато момичето се наяде, след което излезе с нея.

— А сега какво да правя с теб? — попита Бурго. — Ако ти дам един шилинг, ще си намериш ли легло за нощта?

— Ще си намеря за шест пенса — отвърна тя.

— Тогава задръж другите шест за закуската — каза той. — Но искам да ми обещаеш, че тази нощ няма да си купуваш джин.

Тя му обеща и той й подаде ръката си, за да й пожелае лека нощ — ръката, която лейди Гленкора толкова много бе искала да нарече своя. Момичето я взе и притисна в устните си.

— Как ми се иска да ви видя отново! — рече тя. — Толкова сте мил и красив!

Бурго се засмя весело и тръгна, пресичайки улицата в посока към площад „Кавендиш“. Момичето гледаше след него, докато се скри от поглед, а после, докато вървеше, надявам се към леглото, осигурено от шилинга, а не към пивницата за джин, отново и отново повтаряше:

— Божичко, колко бе красив!

— Добър човек — бе казала съдържателката на пивницата веднага след като Бурго бе излязъл. — Някога виждал ли си мъж с по-красиво лице?

Клетият Бурго! Всеки, който го видеше, незабавно го обикваше и искаше да му угоди. Но докъде бе пропаднал въпреки тази любов! Клетият Бурго! Ако очите му не бяха толкова искрящо сини, а лицето му толкова божествено, може би животът му щеше да се развие по-добре. Едва ли имаше мъж с по-благ характер и по-голямо сърце от него. Но в момента му бяха останали точно толкова пари, колкото да плати за пътуването до къщата на леля си в Монкшейд, а тъй като бе обещал да бъде там преди Коледа, трябваше да тръгне още на следващата сутрин и нямаше да има време за срещата с господин Магруин. Въпреки това бе отделил половин крона от скромните си средства, за да помогне на едно клето създание, заговорило го на улицата.

Тридесета глава

Която съдържа любовно писмо

Вавасор седеше сам в стаята си след заминаването на Фицджералд и си мислеше за времето, отпреди да реши да помогне на своя приятел по отношение на лейди Гленкора, или по-скоро мислеше за поведението на Алис тогава и за нейните думи. Тя упорито бе отказвала да помогне на своята приятелка. И едва ли можеше да бъде намерен по-малко вероятен помощник. Но въпреки това бе обявила, че Гленкора е длъжна да спази обещанието си към Бурго.

— Но той е окаян разсипник — бе заявила Кейт Вавасор.

— Тогава тя трябва да го накара да се промени — бе отвърнала Алис. — Това е била добра причина да му откаже първоначалното предложение за брак, но не може да бъде извинение за неискреност, след като вече му е казала, че го обича! Ако една жена не е готова да рискува богатството си за мъжа, когото обича, значи любовта й не е истинска.

Джордж Вавасор си спомни всичко това и се запита дали жената, която някога го бе обичала, все още би рискувала богатството си за него.

Въпреки че сестра му го бе притиснала по този въпрос с цялата настойчивост, на която бе способна, той все още не бе решил дали наистина искаше да се ожени за Алис. Напоследък бе придобил някои бохемски наклонности, като например желанието за пълна независимост, както по отношение на мислите, така и по отношение на действията си, а тези наклонности бяха несъвместими с брака. Започваше да се убеждава, че бракът бе старомоден обичай, който подхождаше на скучния живот на повечето добросъвестни мъже (според разбиранията, които мъжете имаха за добросъвестност, както в християнски, така и в езически времена), но не се вместваше в представите на интелигентен човек като него. Ако изобщо обичаше някого, то това бе братовчедка му Алис. И ако изобщо уважаваше някого, то това бе тя. Но идеята доброволно да влезе в клетката на семейния живот му бе чужда.

— Каква ужасна мисъл! — бе казал той на един свой приятел. — Да разрешиш на свещеник да те върже за друго човешко същество като сиамски близнак, отнемайки завинаги твоята независимост и способността ти за самостоятелни действия! Животните в джунглата не се отнасят толкова зле едно с друго. Нито пиянстват, нито чревоугодничат, нито се обвързват в съюзи, които мразят.

По този начин Джордж Вавасор бе оправдал необикновените си теории, позовавайки се на мъдростта на зверовете. Но в този случай, мислейки за Алис Вавасор, той започна да чувства, че ако някога се види принуден да се обвърже със сиамски близнак, несъмнено би избрал нея пред всички останали жени.

И ако изобщо го направеше, щеше да го направи сега. Тя бе развалила годежа си с господин Грей, подтикната от дружните усилия на сестра му Кейт и на самия него — Вавасор бе убеден в това и имаше някакви основания да го вярва. Освен това бе много вероятно Алис да поднови този годеж, ако я оставят да го направи. И въпреки своята свръх интелигентност, благодарение на която се бе научил да възприема обичаите и церемониите с философско безразличие, той все още бе податлив на някои напълно човешки слабости и мисълта да отнеме от Джон Грей онова, което той почти бе отнел от него, го изпълваше със задоволство. Би предпочел Алис да споделя неговото мнение относно абсурдността на неразрушимите връзки, но на този свят едва ли имаше по-невъзможна задача от това да накараш Алис Вавасор да възприеме тази идея. Джордж Вавасор беше дързък и безстрашен мъж, но дори той не би посмял да я защити в присъствието на братовчедка си.

И какви бяха неговите перспективи в този момент? Имаше големи амбиции и се надяваше, че ще успее да ги осъществи, стига всичко да се развие по план през следващата година или две. Все още беше беден мъж, който някога е бил богат, но от някогашното му богатство бе останало достатъчно, за да се надява, че ще успее да влезе в парламента. Беше покрил разходите на предишния си опит и можеше да си позволи да плати за сегашния на кредит. Ако се увенчаеше с успех, щеше да получи достъп до начин на живот, който бе приятен сам по себе си, но и престижен. Но как щеше да покрие разходите си през следващата година или дори две? Дядо му все още бе жив и това едва ли щеше да се промени през следващите две години. Ако се оженеше за Алис, щеше да го направи с идеята да си присвои парите й. Тя щеше да научи, всъщност вече бе научила от самия него, колко рисковано бе неговото начинание. Но той я познаваше достатъчно добре и знаеше, че бе от онези жени, които смело биха заложили всичките си пари, но никога и при никакви обстоятелства не биха заложили репутацията си. Той не би се осмелил да я убеждава в достойнствата на своята идея за безполезността на брачните връзки, но дори за миг не би се поколебал да й заяви, че възнамерява да изхарчи всичките й пари през първите две години на брака им!

Джордж все още бе в креслото си, потънал в мисли, с малката недокосната чаша бренди до него, когато чу как часовникът от другата страна на реката удря три. Тогава се надигна, грабна свещите от масата и се премести зад бюрото в другия край на стаята. „Не е нужно да го изпращам, когато го напиша, каза си той. И най-вероятно няма да го направя.“

След това взе един лист хартия и написа следното:

„Скъпа Алис,

Едно време имах привилегията да започвам писмата си към теб с много по-недвусмислен израз на любов, отколкото думата по-горе предполага, като например «мила моя», но загубих тази привилегия в глупостта си и тя бе отдадена на друг. Но ти реши, с искрената и почтена целеустременост, която е толкова типична за теб, че е редно да оттеглиш и тази привилегия. Едва ли има нужда да казвам, че нямаше да ти пиша по този начин, ако не се бе почувствала длъжна да го направиш. Сега отново те моля да станеш моя жена. Въпреки всичко, случило се между нас в миналото и въпреки всичките ми себични прегрешения, аз винаги съм те обичал и мисля, че ти винаги си знаела това. Смея да твърдя, че любовта ми към теб беше искрена от началото до края и съм сигурен, че ми вярваш. Всъщност не мисля, че някога си се съмнявала в любовта ми.

Въпреки това, когато ми каза, че вече нямам право да се надявам да те направя своя съпруга, аз не бях в позиция да споря. Ти направи онова, което би направила всяка жена, която не иска да стане жертва на любовта си. След това се запозна с господин Грей и въпреки горчивите чувства, които изпитвах, докато траеше вашият годеж, аз не направих опит да застана между теб и живота, който бе избрала. Казвайки това, аз не забравям думите, които отправих към теб миналото лято в Базел, когато, доколкото знам, ти все още възнамеряваше да се омъжиш за него. Но казаното тогава е нищо в сравнение с онова, което, с огромно усилие на волята, се въздържах да кажа. Не знам дали помниш онези думи, но несъмнено щеше да ги забравиш, а може би дори нямаше да ги забележиш, ако сърцето ти беше в Недъркоутс.

Но всичко това не означава нищо. Ти отново си свободна жена и аз отново те моля да се омъжиш за мен. И двамата сме по-стари от предишния път, когато се обичахме и може би вече виждаме брака в различна светлина. Тогава мислехме предимно за любовта си един към друг. И дано тя продължава да бъде в мислите ни и сега! Може би се заблуждавам, когато твърдя, че тя вече не е по-важна за мен от всяка друга причина. Но и двамата достигнахме онзи период от живота си, когато, разсъждавайки над едно предложение за брак, ние мислим повече за приспособимостта си един към друг, отколкото преди. За себе си мога да кажа, че моят характер и моите наклонности ме правят неподходящ съпруг за жена от простолюдието. Знаеш как живея, какви са надеждите и шансовете ми за успех. Рискът от крах е много голям. Възможно е да се проваля в своето преследване на репутация и почтена кариера. Всъщност шансовете за провал са по-големи от шансовете за успех. Но каквито и да са шансовете ми, ще продължавам да опитвам, поне докато средствата за постигането на тази цел са на мое разположение. Ако утре станеш моя жена, ще очаквам да разполагам с парите ти и да ги използвам, ако се наложи, в битката за място в парламента. Едва ли е нужно да казвам, че не ти предлагам брак заради парите ти, но ако приемеш да станеш моя жена, ще очаквам помощ от теб: може би пари, но най-вече морална подкрепа.

И сега, Алис, скъпа моя Алис, отново ще те попитам — ще се омъжиш ли за мен? Бях наказан и приех това наказание смирено. Нямаш основание да се съмняваш в любовта ми. Откакто можех да те прегръщам през кръста, не съм прегръщал друга. Откакто устните ти бяха мои, не съм поглеждал ничии други. Откакто ти беше мой съветник, не съм имал други съветници, ако не броим клетата Кейт, чието желание най-сетне да се оженим е почти толкова силно, колкото е моето. И не смятам, че имаш основание да се съмняваш в разкаянието ми. Не че заслужавам похвала за него, тъй като това разкаяние е съвсем естествен резултат от загубата, която претърпях. Засега Провидението беше милостиво към мен, тъй като не направи тази загуба необратима с един твой брак за господин Грей. Искам внимателно да обмислиш предложението ми и да ми кажеш дали би могла да ми простиш и да ме заобичаш отново. Дали се лаская, когато си мисля, че по-скоро бих се усъмнил в прошката, отколкото в любовта ти?

Трябва да вземеш предвид всички аспекти на този въпрос, преди да ми отговориш. Настоявам да го направиш внимателно и затова ще очаквам отговора ти най-рано след седмица. Едва ли искаш да прекараш остатъка от живота си неомъжена. Дори бих казал, че за да постигнеш целите си, трябва да се обвържеш с мъж, който ги споделя. Именно по тази причина се видя принудена да прекратиш връзката си с мъжа, чието предложение за брак бе приела. Но смея да твърдя, че при нас няма да има такова несъответствие. Именно защото вярвам, че в това отношение си подхождаме по начин, по който малко мъже и жени си подхождат, аз отново те моля да станеш моя жена.

Ще получиш това писмо в имението Вавасор, където ще бъдеш в компанията на дядо ми и Кейт. Не съм й казвал, че смятам да ти пиша. Ако ми отговориш така, както се надявам, ще използвам възможността на повторния ни годеж, за да се сдобря със стария джентълмен. Той не ме разбира и се отнася ужасно с мен. Но съм готов да му простя, ако ми позволи да го направя. В такъв случай двете с Кейт трябва да уредите тази среща и смятам да пристигна във Вавасор, докато вие все още сте там. Но може би избързвам с плановете си и броя пилетата, преди да са се излюпили. От теб зависи дали те някога ще се излюпят.

Ако отговорът ти е отрицателен, не споменавай идеята ми да се помиря с него. При такива обстоятелства подобно помирение би било невъзможно. Ох, Алис, как се надявам той да не е отрицателен! Вярвам, че ме обичаш. Женската ти гордост е нещо благородно и прекрасно, но тя вече бе задоволена и ако наистина ме обичаш, може би е време да я преглътнеш.

Скъпа Алис, ще станеш ли моя жена?

Твой предан приятел, независимо от отговора ти,

Джордж Вавасор“

След като свърши, Вавасор се премести обратно в креслото до огъня и седя почти час с писмото в ръка. Веднъж или два пъти с мъка устоя на изкушението да го хвърли в пламъците. Защипваше листа между палеца и показалеца си и замахваше към камината, сякаш се надяваше, че писмото ще се изплъзне от ръката му и ще бъде изпепелено от пламъците. Но това не се случи и то бе върнато на масата до лакътя му. Малко преди да удари четири часа, той го прочете отново. „Две към едно, че ще приеме, рече си той, докато прибираше листа обратно в плика. Жените са толкова глупави.“ След това взе свещта и се насочи към спалнята си.

Следващата сутрин бе сутринта преди Коледа. Малко след девет часа в стаята му влезе момче, очакващо да получи заповедите си за деня.

— Джем, оставил съм половин крона на огледалото — рече той.

Момчето погледна натам и я видя.

— Какво показва? Ези или тура?

Джем се втренчи в монетата, след което обяви:

— Ези.

— Тогава вземи това писмо и го изпрати — нареди Вавасор.

Без да задава въпроси и да се учудва на странните обстоятелства, при които бе дадено това нареждане, Джем взе писмото и го изпрати. То бе доставено във Вавасор Хол още на следващата сутрин, съобразно всички пощенски разпоредби.

Тази година Коледата на Джордж Вавасор не бе никак весела. Той получи ранен подарък от своя приятел Бурго под формата на набързо надраскана бележка.

„Стиклинг ще ти донесе тази бележка“, пишеше в нея, въпреки че Вавасор нямаше представа кой беше този Стиклинг. „Изпращам ти сметката. Би ли могъл да вземеш парите и да ми ги изпратиш, за да не ми се налага отново да пътувам до града? Ти си прекрасен човек и знам, че ще направиш всичко по силите си. Не оставяй онзи мошеник да се измъкне с по-малко от сто и двайсет. Твой приятел, Б. Ф.“

Вавасор нямаше какво друго да прави, така че прекара Коледната си сутрин в компанията на господин Магруин.

— О, господин Вавасор, какво неподходящо време за бизнес сделки! — възкликна господин Магруин.

— Времето и приливът не чакат никого, господин Магруин, а моят приятел се нуждае от парите още утре.

— Утре, господин Вавасор?!

— Да, утре. Щом времето и приливите не чакат, любовта също не го прави. Хайде, господин Магруин, извадете чековата си книжка и да не се занимаваме с глупости.

— Но дамата благонадеждна ли е, господин Вавасор? — попита разтревожено господин Магруин.

— Дамите никога не са благонадеждни — отвърна Вавасор. — И същото може да се каже за сметките, изготвени при лихвари. Не мога да ви чакам цял ден. Ще му дадете ли парите?

— Коледа е, господин Вавасор! Днес в града не могат да се намерят пари.

Но преди да си тръгне, Вавасор все пак получи пари от господин Магруин — сто двайсет и две лири и десет шилинга. В замяна на тази сума даде акцепт за петстотин лири, които трябваше да бъдат изплатени в срок от два месеца.

— Предайте му да бъде редовен — заръча господин Магруин, когато Вавасор стана да си ходи. — Харесвам редовните мъже. А ми се струва, че господин Фицджералд е най-нередовният млад мъж, когото някога съм срещал.

— Съгласен съм — отвърна Джордж Вавасор и излезе.

Той изяде коледната си вечеря в пълна самота в една гостилница близо до квартирата си. Можем да предположим, че никой мъж не би се осмелил да вечеря в клуба си на Коледа. Във всеки случай той не се осмели, а след това излезе на дълга разходка, размишлявайки над ограниченията на семейния живот. През следващите няколко дни животът му продължи да бъде скучен и еднообразен, докато чакаше, в никакъв случай нетърпеливо, да получи отговор на писмото си. Той дойде, преди да е изтекла седмицата.

Тридесет и първа глава

Сред голите склонове

На Коледа Алис слезе на закуска във Вавасор Хол без по никакъв начин да показва, че нещо бе смутило спокойствието й. Присъедини се към дядо си, баща си и братовчедка си Кейт и четиримата си пожелаха весела Коледа, като Алис приемаше и правеше пожелания, без да издава, че писмото на Джордж Вавасор я бе разстроило. Кейт отбеляза, че тази сутрин бе получила писмо от леля Гринаул и обеща да го покаже на Алис след закуска. Но самата Алис не спомена писмото, което бе получила.

— Защо леля ти не дойде тук, за да прекара Коледа с нас? — попита старецът.

— Може би защото не я поканихте, сър — отвърна Кейт, като се приближи, тъй като дядо й недочуваше.

— А ти защо не я покани, щом се нуждае от покана, за да посети стария си дом?

— Не бих го направила без вашето позволение, сър. Освен това ние от семейство Вавасор невинаги искаме да се виждаме.

— Внимавай какво говориш, Кейт. Знам какво намекваш, но точно ти не бива да го правиш. Алис, скъпа моя, ела и седни до мен. Много съм ти задължен за това, че измина целия този път, за да бъдеш с дядо си на Коледа. Само ми се иска да имаше по-добри новини за твоя годеник.

— Сигурен съм, че скоро ще размисли, сър — обади се баща й.

— Татко, не говори такива неща. Едва ли искаш да се омъжа против убежденията си.

— Не знам много за женските убеждения — рече старецът. — Но ми се струва, че когато една дама даде обещание, тя трябва да го спази.

— По тази логика, ако се сгодя за мъж и после открия, че е убиец, трябва да се омъжа за него — отбеляза Кейт.

— Но господин Грей не е убиец — отвърна старецът.

— Моля ви… не говорете повече за това — рече Алис. — Ако продължите, не знам дали ще мога да остана на масата.

— Вече казах всичко, което мисля по този въпрос — обяви Джон Вавасор, сякаш бе произнесъл дълга реч, преливаща от бащинска мъдрост. Всъщност не бе казал нищо повече от онова, което бе записано в тези страници. По време на целия разговор Алис седеше с писмото на братовчед си в джоба и още дори не бе започнала да обмисля отговора си.

Господарят на Вавасор Хол беше набит старец с червендалесто лице и сиви очи, които се впиваха втренчено в човека, с когото разговаряше. Освен това имаше дълга сива коса и рошава сива брада, които го караха да изглежда като стар лъв. Беше избухлив, безразсъден и нетърпящ възражения, но също така бе предан, склонен да прощава, ако бъде помолен, несебичен и гостоприемен и се ръководеше от стриктни принципи. Внукът му Джордж го бе обидил жестоко, а след това не му се бе извинил. Старецът бе решил, че никога няма да му прости, освен ако не бъде помолен на колене, но продължаваше да го смята за свой наследник и за момента нямаше намерение да го обезнаследява. Според него правото на първородство не можеше да бъде отменено, въпреки факта, че в случая с Джордж Вавасор то не бе узаконено. Старецът можеше да завещае Вавасор Хол, на когото си поиска, но нямаше да може да почива спокойно в гроба си, ако го оставеше на човек, който не беше най-големият син на неговия най-голям син. Той бе сприхав и суров, но бе по-склонен да обича, отколкото да се гневи и въпреки че хората около него не смееха да споменават внука му, той копнееше за възможността двамата да се сдобрят.

Тази сутрин отидоха заедно на църква: малка и непретенциозна дървена сграда с една-единствена камбана, чието дрънчене можеше да бъде чуто в радиус от няколко километра. Енорийската църква на Вавасор стоеше сама в подножието на скалистите хълмове, на около два километра от имението. Енорията бе разположена в междинния район между планините и равнините, където земята бе неплодородна, зле дренирана и недоброкачествена, като в същото време не притежаваше красотата, която привличаше туристи. Районът бе заобиколен от голи чукари и гледката бе безкрайно постна и скучна. От едната страна на имението се издигаха тъмни борове, а зад къщата започваше гъста гора от ели, простираща се до върха на близкия хълм, наричан Бийкън Хил от местните. През гората минаваше обрасла стръмна пътека, която излизаше от другата й страна и се превръщаше в дълъг планински брод, водещ до Хоус Уотър и Надал, а по-нататък и до красотите на Боунес и Уиндърмиър. Онези, които познаваха английската провинция и обичаха да ходят, можеха да открият величествени гледки на няколко километра от Вавасор Хол. Но за други мястото бе същинска пустиня. Самият аз откривам някакъв чар в това да бродиш из откритата, непроменлива пустош. Може би защото предпочитам мекотата на тревата под краката и свежестта на въздуха в дробовете пред зрелищните гледки. Можеш да вървиш километри на североизток, изток или югоизток от Вавасор, без да видиш нещо, което да задържи погледа ти. Големият път от Ланкастър до Карлайл минаваше през енорията на около километър от църквата, но отвъд него голите хребети сякаш продължаваха вечно. На север земята се надигаше, а на юг се спускаше, като и в двата случая го правеше постепенно. Тук-там се виждаше някоя долина, издълбана от водите, но тези отклонения от еднообразието бяха истинска рядкост и не прекъсваха суровата монотонност на безкрайната пустош.

Скучното ежедневие във Вавасор бе потискащо за сина на земевладелеца, който считаше Лондон за единственото място на света, където човек можеше да живее удобно. Голите полета не го привличаха, нито се наслаждаваше на удобствата, които предлагаше самата къща. Тя бе топла, но прекалено малка и старомодна, а готвачът бе почти толкова стар, колкото своя господар. По тази причина посещенията на Джон Вавасор бяха въпрос на дълг, а не на удоволствие. Но за Алис бе различно. Тя можеше да бъде много щастлива във Вавасор Хол в компанията на Кейт, която, подобно на нея, обичаше да се разхожда и обожаваше планинските гледки. Двете бяха станали още по-близки, тъй като бяха прекосили безчет реки и изкачили безброй върхове, преодолявайки заедно онези кални и влажни препятствия, които плашеха повечето момичета и ги лишаваха от възможността да се насладят на красотата на природата.

Тази Коледа всички отидоха заедно на църква, като старецът бе придружен от Алис в превозно средство, което в Ирландия наричат кола за излети. Според мен това е най-неудобното превозно средство, създавано някога. Джон Вавасор отиде пеша с племенницата си, като момичетата се бяха разбрали веднага след службата да изкачат Бийкън Хил и да се разходят до Хоус Уотър. Вечерята във Вавасор Хол беше в неудобен час, точно в пет, но тъй като службата щеше да свърши малко след дванайсет, а старецът не слизаше на обяд, разполагаха с четири пълни часа за своята експедиция. Бяха си съставили този план преди Алис да получи писмото, но то не я накара да се откаже от разходката.

— Скъпа Алис, трябва да се омъжиш — рече й старецът, докато пътуваха заедно към църквата.

Дядо й недочуваше, а колата за излети не бе подходящо място за водене на разговори, тъй като всяко движение на коня караше зъбите на пътниците да тракат. По тази причина Алис не каза нищо и само се усмихна на дядо си. На връщане от църквата той отново настоя Алис да го придружи, защото искаше да говори с нея.

— Мило дете — рече той, — напоследък много мислих за теб и смятам, че трябва да се омъжиш.

— Може би някой ден ще го направя, сър.

— Не и ако се караш с всичките си ухажори — отвърна земевладелецът. — Първо се скара с братовчед си Джордж, а сега и с господин Грей. Ако продължаваш в същия дух, никога няма да се омъжиш, мила моя.

— Защо това е по-важно за мен, отколкото за Кейт?

— О, Кейт! Не познавам някой, който иска да се ожени за Кейт. Моля те, помисли над това, което ти казах. Ако скоро не се омъжиш, може би никога няма да го направиш. Младите господа не могат вечно да търпят подобно поведение.

Момичетата си взеха по парче кейк и излязоха на своята разходка.

— Няма да можем да отидем до езерото — заяви Кейт.

— Не — съгласи се Алис, — но можем да се качим до голямата скала в Суиндейл. Гледката оттам е прекрасна.

— Помниш ли последния път, когато седнахме там? — попита Кейт. — Беше преди почти три години. Именно тогава ми каза, че всичко между теб и Джордж е приключило. Помниш ли каква глупачка бях и как се развиках от мъка? Понякога се чудя на себе си и се питам как е възможно да бъда толкова глупава. И защо не мога да защитавам интересите на близките си? А на връщане се измокрихме до кости.

— Помня.

— И колко бе тъмно! Беше септември, но бяхме вечеряли рано. Ако днес отидем чак до Суиндейл, на връщане ще бъде тъмно… но всъщност нямам нищо против, защото познавам Бийкън Уд много добре. Нали няма да се уплашиш от една половинчасова разходка по тъмно?

— О, не — отвърна Алис.

— Да, помня онзи ден. Е, всичко е било за добро, предполагам. Но сега дойде моментът да ти прочета писмото на леля!

Те все още бяха в гората, но Кейт извади писмото и го изчете, докато бавно вървяха нагоре по хълма. Изглежда нито един от двамата ухажори на вдовицата не бе успял да вземе превес. Тя продължаваше да пише за господин Чийзакър така, сякаш този джентълмен все още оплакваше загубата на Кейт. Съветваше племенницата си незабавно да се върне в Норфък, за да си набави един отличен съпруг.

Кейт спря да чете и рече:

— Алис, трябва да разбереш, че този мъж не ми е давал и най-малкото основание да мисля, че би поискал ръката ми, като същевременно знам, че иска нейната поне два пъти в седмицата — всеки път, когато пазарът в Норич е отворен. Трябва да имаш това предвид, за да оцениш хумора на ситуацията.

Алис обеща, че ще го има предвид и Кейт продължи да чете. Според госпожа Гринаул, клетият Белфийлд работеше много здраво — толкова здраво, че понякога се притесняваше за здравето му. Посещаваше я всеки понеделник и четвъртък, но пиеше само чай.

— Тогава пазарът е затворен — обясни Кейт — и по този начин избягва неприятните срещи.

Госпожа Гринаул пишеше:

„Той сяда и отпива от чая си и понякога си мисля, че ще припадне в краката ми.“

— Пада на колене пред нея и повтаря предложението си — рече Кейт. — Сигурна съм, че го прави поне два пъти в седмицата.

— Тя няма ли най-накрая да приеме?

— Истината е, че не знам какво да мисля. Понякога ми се струва, че се наслаждава на тази игра, но в същото време е твърде саможива, за да се остави да бъде подчинена на някой мъж. Не се съмнявам, че му дава пари назаем, защото той има нужда, а тя е много щедра. Заема му пари, но описва всеки шилинг и го кара да й дава разписки. Точно такъв човек е.

По-нататък в писмото се казваше, че вдовицата бе решила да остане в Норич до пролетта и много искаше Кейт да се върне при нея. „Ела и разгледай Ойлимид. Ако решиш, че не харесваш нито имението, нито неговия господар, повече няма да те карам да мислиш за тях. Но ми се струва, че той е много почтен мъж.“

— Някога познавала ли си друга такава жена? — попита Кейт. — Въпреки всичките й недостатъци, аз съм сигурна, че би направила всичко за мен. Дори би ми заела пари без разписка.

След тези думи тя прибра писмото на леля Гринаул в джоба си и двете излязоха на голия склон.

Беше прекрасен следобед за зимна разходка. Въздухът бе чист и студен, но не мразовит. Земята под краката им бе суха, а небето, въпреки че не бе ясно, изглеждаше непроменливо и не им даваше основания да се притесняват от дъжд. Има една особена зимна светлина, която е бистра, но не ярка, и кара всяко нещо да изпъква пред очите и всяка природна картина да изглежда елегантна и дори красива. За съжаление, тази светлина е придружена от чувство за меланхолия, може би защото е следобедна и намеква за бързо приближаващия се здрач. Намеква за това колко кратък е денят и съдържа обещание за мрак в своята яркост. Светлина, която носи частица от тъмнината, която ще я последва. Тя едва ли може да бъде видяна и почувствана толкова ясно, колкото в откритата пустош, където човек вижда на километри и погледът стига до ниската линия на далечните облаци, образуващи хоризонта. Такава бе светлината през този коледен следобед и момичетата усетиха ефекта й още преди да достигнат голямата скала на Суиндейл, откъдето възнамеряваха да съзерцават прекрасния Хоус Уотър. Вървейки през гората, те се бяха забавлявали с писмото на леля Гринаул и бяха обсъждали със смях достойнствата на Ойлимид и господин Чийзакър, но когато излязоха на открито, сред меланхоличното еднообразие на голите хълмове, смехът им секна и след известно време съвсем се умълчаха.

Писмото на Алис все още бе в джоба й. Беше го пъхнала там, преди да слезе за закуска и го носеше оттогава. Още не бе решила как да отговори и дали да го покаже на Кейт. Тя винаги бе смятала братовчедка си за верен приятел, с когото може да обсъжда всичко. Знаем, че Кейт донякъде бе предала доверието й, но Алис не подозираше за това предателство. Тя често се бе карала с Кейт, но никога заради грях, извършен срещу тяхното приятелство. Алис имаше пълна вяра в своята братовчедка, въпреки че често се виждаше принудена да изразява категоричното си несъгласие с нея. Защо да не й покаже това писмо и да го обсъди с нея, преди да изпрати отговор? Това минаваше през главата й, докато бавно крачеше по склона.

Читателят ще заключи, че тя бе склонна да се предаде и да приеме предложението на братовчед си Джордж. Уви, да! Читателят ще бъде прав. Но онова, което я караше да поеме този ужасен риск, не бе любовта й към Джордж. Ако бе така, може би щеше да ни бъде по-лесно да й простим. Но Алис започваше да си мисли, че любовта, която някога бе ценила толкова високо, нямаше значение. Каква полза имаше от нея и докъде я бе докарала? Какво бе причинила на нейната приятелка Гленкора? Какво бе причинила на самата нея? Нима не бе обичала Джон Грей и нима не бе осъзнала, че въпреки тази любов, животът й с него ще бъде непоносим? Никога не би се омъжила за някой, когото не харесва, но тя харесваше братовчед си Джордж и си повтаряше този факт с нещо, което граничеше с равнодушие.

Като цяло тази задача ставаше все по-трудна напоследък — става дума за задачата да направи нещо с живота си. Не беше ли всичко безсмислено и безполезно? Що се отнасяше до мечтата на онова момиче да изпита радостите на любовта — тя отдавна бе изчезнала и никога повече нямаше да се появи. В момента въпросът, който най-много я измъчваше, бе как да бъде полезна по начин, който да задоволи амбициите й.

Писмото на братовчед й бе много лукаво. Той бе изучил характера й до съвършенство. Когато бе седнал да пише, Джордж го бе направил е безразлично отношение към резултата, но въпреки това бе писал с усърдието на мъж, който не иска да се провали в начинанието, което е предприел. Това дали в крайна сметка щеше да се ожени за братовчедка си, беше маловажно за него и дори бе оставил решението на случайността, но когато то все пак бе взето, за него бе въпрос на чест да спечели онова, за което си бе дал труда да преследва.

Писмото му бе хитро и много лукаво. Когато прочете думите му за парите й и онова, което смяташе да прави с тях, Алис си каза: „Във всеки случай е напълно откровен с мен. Може да ги вземе всичките, ако реши, че ще помогнат на кариерата му, независимо дали ще бъде в ролята на мой приятел или съпруг.“ После си спомни за скромния принос, който Кейт бе обещала да направи, и си каза, че няма да бъде по-малко благородна от нея. И нямаше ли да е прекрасно, ако именно тя успееше да помири Джордж с дядо му? Джордж е представител на род, който бе толкова древен, че никой не помнеше кой пръв бе носил името на стария саксонски земевладелец енорията или самия мъж. В миналото бе имало знатни Вавасори, както ги наричаше Чосър, които бяха дали титлите и гербовете си на много местни забележителности. Алис доста поразсъждава над този въпрос и постепенно достигна до заключението, че бе неин дълг да подсигури бъдещата слава на този знатен род. Само след няколко години Джордж Вавасор щеше да бъде господарят на Вавасор Хол. Нима имаше нещо нередно в това да му помогне да направи тази позиция почтена?

Продължиха да вървят, като от време на време си разменяха по някоя дума. Постепенно къмбърландските върхове се извисиха над тях и започнаха да се обособяват в красиви малки групи.

— Най-накрая! — възкликна Кейт. — Това е Хелвелин. Винаги се чувствам щастлива, когато го видя.

— А онова там не е ли Кидсти Пайк? — попита Алис.

— Не, Кидсти още не се вижда. Но ще го зърнем, когато превалим онзи хълм. Вляво е Ско Фел — онзи далечен заоблен връх. Аз го различавам, но ти едва ли ще можеш.

Отново тръгнаха и скоро изкачиха възвишението, откъдето се виждаше острият връх, който Алис бе споменала.

— Сега вече сме в Суиндейл и след пет минути ще достигнем скалата.

Отне им по-малко от пет минути, но едва когато я достигнаха, те успяха да се насладят на красотата на малкото езерце, почиващо в тихата планинска долина под тях. Според мен всички езера трябва да бъдат малки. И за да бъде оценена красотата им, трябва да бъдат съзерцавани отгоре. Разстоянието трябва да бъде такова, че сенките на заобикалящите ги планини да се отразяват във водата и вълничките, набраздяващи повърхността, да бъдат видими с просто око. Формата трябва да бъде неправилна и необикновена, за предпочитане извита около по-ниските хълмове и продължаваща нагоре и навътре в планината, откъдето извират притоците. Точно такава бе гледката, която се разкриваше към езерото Хоус Уотър от плоската скала, стърчаща над Суиндейл Фел. Коритото на езерото имаше формата на числото „3“, като горната му половина се врязваше дълбоко в дивите и непристъпни чукари на уестморлендските планини. На дължина нямаше пет километра и от мястото, където бяха момичетата, се виждаше всяка извивка. Водите на езерото бяха напълно неподвижни, тъмни и студени, но над него бавно се търкаляха облаци, които се отразяваха във водата и постепенно променяха цвета й. Водите бяха неподвижни, но от време на време се забелязваше отблясък, който подсказваше, че повърхността е била набраздена от порив на вятъра.

— Толкова се радвам, че дойдохме тук — рече Алис и седна. — Не мога да понеса мисълта да посетя Вавасор, без да видя поне едно от езерата.

— Някой ден трябва да се разходим до Уиндърмиър — каза Кейт.

— Не мисля, че ще го направим. Едва ли ще остана толкова дълго. Кейт, искам да ти покажа едно писмо.

В тона й имаше нещо, което накара Кейт да затаи дъх. Тя също седна и протегна ръка за писмото.

— От господин Грей ли е?

— Не — отвърна Алис. — Не е от господин Грей.

Тя даде писмото на братовчедка си. Още преди да го докосне, Кейт видя, че бе от брат й Джордж. Докато го отваряше, тя се вгледа разтревожено в лицето на Алис.

— Нали не те е обидил? — попита тя.

— Прочети го и ще го обсъдим по пътя обратно — отвърна Алис, след което стана и направи няколко крачки към ръба на пропастта. Докато братовчедка й четеше писмото, тя гледаше надолу към езерото.

— Е? — попита след малко Алис и се върна на мястото си.

— Според мен трябва да го послушаш — отвърна Кейт. — О, Алис, мога ли да се надявам, че ще го направиш? О, Алис, мила моя Алис, скъпа Алис! Кажи ми, че ще го послушаш.

Кейт коленичи в краката на своята приятелка, вдигна глава и я погледна с очи, пълни със сълзи. Какво да кажем за жена, която може да бъде толкова подла, но в същото време толкова искрена?

Алис не отговори веднага, а дълго време се взира в лицето на своята приятелка.

— Едва ли нещо може да ме зарадва повече тази Коледа, Алис — продължи Кейт. — И ти не би ме довела тук, не би ми показала това писмо и не би ме помолила да го прочета с такъв спокоен тон, ако отговорът ти бе отрицателен. Не, не би ми причинила това! Алис, толкова съм щастлива! Ще заобичам това място. Преди го мразех.

Тя се наведе, допря лице до камъка и го целуна. Алис продължаваше да мълчи, но бе започнала да чувства, че е стигнала по-далече, отколкото бе възнамерявала. Сега щеше да й бъде почти невъзможно да заяви, че трябва да откаже на Джордж.

Кейт продължи:

— Писмото му е толкова красиво, нали, Алис? Не е ли писмо, с което всяка сестра би се гордяла? Аз наистина се гордея с него. Знам, че той е мъж с мъжко сърце и мъжки кураж, който някой ден ще постигне велики неща. Алис, искам да ми кажеш честно, тук, в тази планина, където сме сами и никой не би могъл да ни чуе — обичаш ли го?

— Дали го обичам? — отвърна Алис.

— Да, обичаш ли го така, както една жена трябва да обича своя съпруг? Нима сърцето ти не му принадлежи? Алис, това не е моментът за лъжи. Ако наистина го обичаш, трябва да ми кажеш, тук и сега, държейки писмото му в ръка.

— Винаги съм го обичала, Кейт, но не толкова страстно, колкото си мислиш.

— Значи в сърцето ти няма място за страст.

— Може би си права, Кейт. Понякога се надявам да е така. Но хайде да се връщаме. Ще закъснеем, а ти ще изстинеш на този студен камък.

— Бих седяла тук цяла нощ, ако можех да гарантирам, че отговорът ти ще бъде такъв, какъвто искам да бъде. Алис, преди да стана, трябва да ми кажеш какъв ще бъде той. Знам, че няма да му откажеш, но искам да го чуя от собствените ти устни. Зарадвай ме!

— Не мога да ти кажа, преди да станеш, Кейт.

— Защо?

— Защото още не съм решила.

— Но това е невъзможно! Напълно невъзможно! При тези обстоятелства всяка жена би взела решение веднага! Сигурна съм, че си решила, още докато си чела писмото, но може би не искаш да ми кажеш.

— Грешиш. Хайде да тръгваме и ще ти кажа по пътя.

Кейт стана и те обърнаха гръб на езерото и поеха по дългия път към вкъщи.

— Не съм решила какво да му отговоря, но ти показах това писмо, за да имам човек, с когото да го обсъдя. Знаех как ще реагираш и бях сигурна, че веднага ще се опиташ да ме накараш да ти обещая.

— Не, не. Не искам подобно нещо.

— Но не мога да се лиша от утехата на твоето приятелство.

— Не, Алис, няма да те карам да ми даваш обещания. Няма да правя нищо, което не искаш. Но нетърпението ми едва ли те изненадва. Нима това не е мечтата, която преследвам цял живот? Нима от години не се опитвам да ви събера? Нима не мисля само и единствено за това? Знаеш ли колко страдах, когато по вина на Джордж годежът ви бе развален? Знаеш ли колко ме заболя, когато прие предложението на онзи мъж от Кеймбриджшир? Нима годежът ви не бе истинско изтезание за мен, въпреки че го търпях мълчаливо? И сега нима си изненадана от радостта ми, че всичко започва да се нарежда така, както искам? Защото това ще се случи, Алис. Може би още не си решила да приемеш предложението му, но щеше веднага да му откажеш, ако това бе твоят отговор.

Не си казаха нищо повече по темата, докато слизаха по склона, но когато поеха по пътеката през гората, Кейт наруши мълчанието:

— Нали няма да му отговориш без преди това да го обсъдиш с мен?

— Във всеки случай няма да му изпратя отговора си, без да ти кажа — отвърна Алис.

— И ще ми позволиш да го прочета?

— Не — каза Алис. — Не мога да ти обещая това. Но ако е неблагоприятен, ще ти го покажа.

— В такъв случай не бих го прочела — отвърна Кейт и се засмя. — Но това ми е напълно достатъчно. В никакъв случай не искам да критикувам любовните слова, чрез които му казваш, че си му простила. Сигурна съм, че ще бъдат прекрасни. О, небеса! Как му завиждам!

Неусетно стигнаха вкъщи и старецът ги срещна на прага, а лъвските му очи блестяха гневно, защото ростбифът вече бе опечен. Държеше грамадния си сребърен часовник в ръка, а той винаги избързваше с около четвърт час. Посочи свирепо към него и потупа по голямата стрелка, която показваше десет.

— Но, дядо, часовникът ти винаги избързва — оправда се Кейт.

— А вие винаги се бавите, госпожице — отвърна гладният земевладелец.

— Още няма пет часа. Нали, Алис?

— И колко време ще ви отнеме да се преоблечете?

— Не повече от десет минути, нали, Алис? Но не е нужно да ни чакаш, дядо.

— Да не ви чакам! Винаги така казват! — промърмори ядосано той. — Сякаш е по-добре да ги чакам, след като месото вече е на масата.

Но нито Кейт, нито Алис го чуха, защото вече се бяха качили в стаите си.

Те не си казаха нищо повече по темата тази вечер, но когато пожела лека нощ на братовчедка си, Кейт й заръча:

— Помоли се за него тази нощ, така, както се молиш за хората, които са ти най-скъпи.

Алис не отговори, но можем да заключим, че направи онова, което искаха от нея.

Тридесет и втора глава

Която съдържа отговор на любовно писмо

Алис имаше цяла седмица на разположение, за да напише своя отговор, но го изпрати още преди да е изтекла. „Защо да го държа в напрежение? — рече си тя. — Щом вече съм решила, нямам причина да отлагам.“

Освен това си мислеше, че трябва колкото се може по-скоро да разсея всички съмнения на господин Грей. Тя се бе отнесла много зле с него. Споменът за това ужасно отношение щеше да я измъчва до края на дните й и се чувстваше длъжна да му каже за намеренията си при първа възможност. Алис се опита да се утеши с мисълта, че раната, която му бе нанесла, щеше бързо да зарасне. „Той не е толкова чувствителен, рече си тя.“

Но се заблуждаваше. Господин Грей бе от мъжете, които се влюбват страстно и само веднъж през живота.

Всяка сутрин Кейт я питаше дали е готова с отговора си и на третия ден след Коледа, точно преди вечеря, Алис й каза, че го е написала и изпратила.

— Но днес не събират пощата — отвърна Кейт, която знаеше, че във Вавасор събираха пощата само три дни в седмицата.

— Дадох шест пенса на едно момче да занесе писмото в Шап[63] — обясни Алис и се изчерви.

— И какво му писа? — попита Кейт и я стисна за ръката.

— Спазих обещанието си — отвърна Алис. — Сега ти спази своето и не ми задавай повече въпроси.

— Вече имам сестра! Своя собствена сестра! — възкликна Кейт и когато Алис откликна на прегръдката й, тя осъзна, че вече нямаше причина да се съмнява в отговора й.

Двете веднага започнаха да обсъждат бъдещите стъпки, които трябваше да бъдат предприети. Кейт искаше братовчедка й незабавно да пише на господин Грей и малко се уплаши, когато Алис отказа да го направи, преди да е получила отговора на Джордж.

— Нали не си му поставила някакви ужасни условия? — възкликна тя.

— Не съм сигурна какво имаш предвид под ужасни условия — отвърна Алис мрачно. — Условията ми са напълно изпълними и ми се струва, че ще ги одобриш.

— Но той е толкова невъздържан! Възможно ли е да не ги приеме?

— Просто му казах, че… но Кейт, нали обеща да не ме питаш за това?

— Защо трябва да има тайни между нас? — попита Кейт.

— Добре, няма да има. Казах му, че не мога веднага да се омъжа за него и трябва да ми даде дванайсет месеца, за да имам време да се отърся от тъгата и самообвиненията, които ме измъчват в момента.

— Дванайсет месеца, Алис?

— Да, Кейт, това е моето условие, но му писах, че ако поиска, веднага ще кажа на татко и дядо, че сме сгодени, за да е сигурен, че съм обвързана с него и нищо не може да промени това. Добавих и още нещо, Кейт.

Тя направи кратка пауза, след което продължи:

— Нещо, което мога да разкрия само на теб. Писах му, че всичките ми пари са на негово разположение и може да ги използва както пожелае, преди да са изтекли тези дванайсет месеца.

— О, Алис! Не, не! Не бива да правиш това. Прекалено щедро е.

В този миг Кейт може би осъзна, че брат й не бе от мъжете, които биха пренебрегнали подобно предложение.

— Но го направих. Мъркюри замина за Шап с моите шест пенса в джоба и най-вероятно вече е изпратил писмото. И да ти кажа честно, Кейт, мисля, че му го дължа. Той бе напълно откровен с мен, когато ми каза, че докато старият земевладелец е жив, ще се нуждае от парите ми, за да подпомогне кариерата си. А това е кариера, която одобрявам и подкрепям. Винаги съм искала да го видя в парламента. И ще продължавам да го искам, докато не се случи. Това ще бъде единственото нещо, за което ще се тревожа. И как бих могла да го помоля да изчака дванайсет месеца за нещо, което ще му трябва след шест? Ще бъде като онези клетници в приютите за бедни, които умират от глад, чакайки да получат хляб.

— Но той няма да умре от глад — отвърна Кейт. — Моите пари, колкото и да са малко, ще му бъдат достатъчни. Казах му, че ще му ги дам и че очаквам да ги изхарчи. Освен това съм сигурна, че леля Гринаул ще ми заеме парите, които ще му трябват за кандидатурата.

— Но не искам да взима пари назаем от леля Гринаул. Тя ще му ги даде срещу разписка и всички ще научат.

— Ще получи моите пари — рече Кейт.

— И коя си ти? — попита Алис и се засмя. — Нима ще му станеш жена?

— Няма да докосне парите ти, докато не се ожените — отвърна Кейт сериозно. — Иска ми се да промениш решението си за тази глупава година. Ако го направиш, ще можеш веднага да му ги дадеш. Сигурна съм, че може да бъде изготвено споразумение за този имот, със съгласието на дядо, което да гарантира, че ще бъдеш в пълна безопасност.

— И защо мислиш, че искам да бъда в пълна безопасност, както се изрази? Мила моя Кейт, ти не ме разбираш.

— Май е така. Но си мислех, че те познавам по-добре.

— Ще се омъжа за брат ти, именно защото не се интересувам от безопасността, за която говориш. Нима мислиш, че не съм наясно с рисковете, които поемам?

— Предпочиташ вълненията на Лондон пред спокойствието на Кеймбриджшир.

— Точно така. И затова казах на Джордж, че може да разполага с парите ми и да ги използва, както и когато пожелае.

Кейт продължи да възразява срещу този план и не бе променила мнението си, когато Алис получи отговора на Джордж. Той бе придружен с писмо до сестра му и след като го прочете, Кейт спря да настоява. Но това не означава, че щеше да се откаже от опитите си да предотврати намерението на Алис да жертва всичките си пари за нуждите на брат й — поне преди двамата да се оженят. Но писмото на Джордж я бе накарало да замълчи. Първо трябваше да обсъди въпроса с него, преди отново да говори с братовчедка си.

Читателят трябва да узнае думите, с които Алис бе изразила съгласието си, за да може да разбере колко усилия й бяха коствали, но ще ги научи след малко, когато опиша реакцията на Джордж Вавасор при тяхното получаване. Неговият отговор бе кратък и много откровен. Съжаляваше за отлагането с дванайсет месеца и изразяваше надеждата си, че ще успее да я убеди да се смили над него. Съветваше я веднага да пише на господин Грей, а по отношение на стария земевладелец й даваше картбланш да действа така, както намери за добре. Ако старецът настояваше за извинение, израз на разкаяние или смирена молба за прошка, Джордж, при тези обстоятелства, бе готов да се подчини, считайки това за формалност, през която трябва да премине, за да се оженят. Що се отнасяше до парите на Алис, той сърдечно й благодареше за този израз на доверие. Ако предстоящите избори в Челси го наложеха, щеше да се възползва от предложението й с откровеността, с което то бе направено. Това бе неговото писмо до Алис, а самата тя така и не научи какво бе написал на сестра си.

Сега й предстоеше мъчителната задача да каже за този годеж на баща си и на дядо си — нещо, което бе правила вече три пъти. Тя се притесняваше много повече от реакцията на баща си и затова реши първо да каже на дядо си, или по-скоро реши да каже на дядо си, а междувременно Кейт щеше да говори с баща й.

— Дядо — рече му тя на сутринта, в която бе получила второто писмо от братовчед си.

Старецът имаше навика да закусва сам в една малка стаичка, която наричаше своя гардеробна, но която не съдържаше дрехи, а само голяма колекция от стари мотики, бастуни и конски мундщуци. Имаше една счупена лопата, две-три гребла и малка масичка в ъгъла, отрупана с фактури от Пенрит и мръсни парчета хартия, които той наричаше своите фермерски сметки.

— Дядо, онзи ден ми казахте, че според вас трябва да се омъжа — започна Алис без заобикалки.

— Така ли, скъпа моя? Да, помня. Вярно е. Имам предвид за господин Грей, разбира се.

— Това е невъзможно, сър.

— Тогава защо си дошла да говориш с мен по този въпрос?

Тези думи направиха задачата на Алис още по-трудна, но въпреки това тя продължи.

— Дойдох, за да ви кажа за друг годеж, сър.

— Друг! — възкликна старецът.

Тонът му съдържаше обвинение към неговата внучка за това, че имаше повече ухажори, отколкото бе редно. Алис се смути, но продължи:

— Знаете, че преди няколко години щях да се омъжвам за братовчед си Джордж. Тук тя се поколеба.

— И? — подкани я старецът.

— И помня, че тогава ми казахте, че сте много доволен.

— Бях. Джордж се справяше добре, или по-скоро, и това е много по-вероятно, ни бе убедил, че се справя добре. Нима отново си се събрала с него?

— Да, сър.

— И затова заряза господин Грей?

Клетата Алис! Трудно ми е да опиша колко дълбоко я нарани тази дума! От всички думи в английския език, тази я плашеше най-много. Самата тя бе отправяла това обвинение към себе си, но досега не го бе чувала от друг. Клетата Алис! Тя наистина бе зарязала господин Грей и може би бе добре, че старецът й го бе казал в лицето.

— Дядо! — възкликна тя и в тона й имаше нещо, което размекна сърцето на стария земевладелец.

— Извинявай, скъпа, не исках да те обиждам. Смяташ най-накрая да се омъжиш за Джордж, така ли? Надявам се, че ще се отнася добре с теб, това е всичко. Баща ти одобрява ли?

— Казах първо на вас, сър, защото искам да получа съгласието ви да поканя Джордж тук като ваш внук.

— Никога! — изръмжа старецът. — Никога!

— Ако ви е обидил, ще ви се извини.

— Ако ме е обидил! Нима не поиска да прахоса всичките ми пари? Нима не поиска това имение, което никога не е било негово? Имение, което утре бих могъл да завещая, на когото си поискам? Ако ме е обидил!

— Не го защитавам, сър, но… реших, че… може би, при тези обстоятелства…

— Проклети да са обстоятелствата! Ти имаш собствени пари. И той ще ги изхарчи всичките.

— Едва ли би го направил, ако го признаете за ваш наследник. Трябва да ми повярвате, сър. Той не е мъжът, който беше преди.

— Трябва да е много хитър мъж, щом е успял да те накара да развалиш годежа си с Джон Грей. Просто удивително, с тази грозна муцуна! Но ако баща ти одобри и ако Джордж ме помоли за прошка… но не мисля, че някога ще го направи…

— Ще го направи, сър. Помоли ме да ви предам това.

— О, така ли? Тогава му предай от мен, че ще му позволя да се върне тук заради теб. Знам, че още първия ден ще ме обиди, но ще се опитам да му простя заради теб, мила моя. Винаги заради теб. Разбира се, преди това трябва да знам какво мисли баща ти по този въпрос.

Можем да приемем, че задачата на Кейт бе дори по-трудна от тази на Алис.

— Знаех си, че ще стане така! — възкликна Джон Вавасор, когато Кейт му съобщи новината, и удари с юмрук по масата. — Бях сигурен, че ще го приеме обратно.

— И защо да не го приеме, чичо Джон?

— Той е твой брат и няма да ти кажа защо.

— Мислиш, че е прахосник?

— Мисля, че е последният мъж, който трябва да бъде натоварен с отговорността да направи една жена щастлива. Това е всичко.

— Съдиш го прекалено строго, чичо.

— Може би. Предай нещо на Алис от мен. Кажи й, че тъй като досега не съм успял да я накарам да цени мнението ми, не очаквам тепърва да започне. Дори няма да опитвам. Но отказвам да приема Джордж Вавасор за свой зет. Кажи й това.

Кейт предаде съобщението на Алис, като го направи, без да чувства голямо съжаление. Беше сигурна, че Алис няма да се разколебае от желанията на баща си. И не бе логично да го направи. Джон Вавасор отдавна не бе носил товара на бащинските грижи на раменете си и сега едва ли бе моментът да претендира за бащинското си право.

Време е отново да се насочим към квартирата на Джордж Вавасор на улица „Сесил“, където той получи писмото й. Обличаше се, когато му го донесоха и когато позна почерка, той го остави неотворено на тоалетката и продължи да реши косата си, сякаш за да си докаже, че му бе безразлично какви новини съдържаше. Писмото бе на сантиметри от него, докато чистеше зъбите си, оправяше яката си и гласеше вратовръзката си. Разбира се, че мислеше за него и разбира се, че бе напрегнат и от време на време погледът му се насочваше към него. Но го занесе в дневната все още неотворено и не го докосна, докато чакаше момичето да му сервира чая и препечената филийка.

— И сега — рече той и се отпусна в креслото, — да видим какво ми пише момичето, което обичам.

Момичето, което обичаше, му пишеше следното:

„Скъпи Джордж,

Много ми е трудно да отговоря на писмото ти. Ако зависеше от мен, нямаше да му отговоря сега, а след шест месеца, когато ще мога да съобразя отговора си с изискванията, наложени от обстоятелствата. Това едва ли те ласкае, но ласкае мен още по-малко. Какъвто и отговор да ти дам, нищо в тази ситуация не би могло да ни поласкае — нито теб, нито мен. Ние сме като деца, скарали се по време на игра. И сега, в края на деня, отново се срещаме, облени в сълзи, и признаваме, че сме търсили наслада там, където такава не може да има.

Кейт, която е тук, ми говори за страстна любов. Аз вече не съм способна на такава страст и ми се струва, че ти също не си. Не би имало смисъл да се уповаваме на страстта, очаквайки да ни събере. Не бихме могли да станем мъж и жена и да се надяваме на щастлив семеен живот, ако преди това не сме се съгласили, че това щастие трябва да бъде постигнато без страстна любов.

От всичко казано дотук можеш да заключиш, че не ти отказвам. Не съм страстно влюбена, но изпитвам топли чувства и дори привързаност към теб, която ме кара да се интересувам повече от твоята кариера, отколкото от всеки друг въпрос в живота ми. Разбира се, че ако стана твоя жена, този интерес ще се задълбочи и ще бъда загрижена за делата ти така, както подобава на всяка предана съпруга.

Ако искаш да стана твоя жена, ще го направя, но не мога да го направя веднага. Наскоро ми се случиха неща, които все още ме измъчват и за които все още се укорявам. Знам, че се държах ужасно. Понякога се обвинявам в това, че съм се държала по начин, който не подхожда на една жена. Трябва да разбереш, че не съм преминала невредима през тези изпитания и ще те помоля да ми дадеш малко време, за да могат белезите да зараснат. Те едва ли ще зараснат напълно, но съм убедена, че след дванайсет месеца ще съм възвърнала обичайното си спокойствие и душевно състояние и ще мога да се посветя напълно на твоето щастие. Скъпи Джордж, ако ме приемеш при тези обстоятелства, ще стана твоя жена и ще се опитам да изпълня съпружеския си дълг.

Вече споменах, че дори сега, в ролята на твоя братовчедка, аз живо се интересувам от кариерата ти. Имам предвид политическата ти кариера, разбира се, и по-специално надеждите ти да влезеш в парламента. Струва ми се, че разбрах твоя намек за парите ми и напълно оценявам искреността и прямотата ти. Ако не разполагах с нищо, ти не би се оженил за мен. Освен това съзнавам, че нуждите ти са непосредствени, а не бъдещи. Възможно е да имаш спешна нужда от парите ми още тази година, а вече ти казах, че не бих могла да се омъжа толкова скоро. Но парите ми не са обвързани с такива условия. Трябва да ми повярваш, когато ти казвам, че можеш да ги използваш за политическите си нужди, както и когато пожелаеш. Скъпи Джордж, окажи ми честта и гордостта да се омъжа за член на парламента на Великобритания! Според мен това е най-благородната длъжност, която един мъж може да заема.

Ще изчакам твоя отговор, преди да кажа на татко и дядо. Ако ми пишеш, че приемаш условията ми, веднага ще се опитам да те помиря със стария земевладелец, което може би ще се окаже по-лесно от това да накарам баща ми да погледне благосклонно към нашия брак. Но едва ли има нужда да казвам, че дори и двамата да са против, това не би ме разколебало.

Чакам твоя отговор и по друга причина: за да пиша на господин Грей.

Твоя предана братовчедка,

Алис Вавасор“

След като изчете писмото, Джордж Вавасор го хвърли небрежно на масата за закуска и започна да се храни. Захвърли го така, сякаш се гордееше със своята небрежност. „Много добре, рече си той. Така да бъде. Едва ли бих могъл да очаквам нещо по-добро, независимо от това как ще й се отрази на нея.“ След това разлисти вестника си. Но още преди денят да е изтекъл, той си бе съставил много планове, свързани с ползите, които можеше да извлече от нейното предложение. Изпрати своя отговор още преди да се е стъмнило. Писа и на сестра си, но както вече знаем, Кейт запази съдържанието на това писмо за себе си.

Тридесет и трета глава

Монкшейд

В първия ден от новата година лейди Гленкора не пристигна в дома на лейди Монк. Тя бе прекарала Коледа в замъка Гадъръм, наслаждавайки се на великолепното гостоприемство на херцога, но когато дойде време да се преместят в Монкшейд, тя бе неразположена и господин Палисър замина сам. Лейди Гленкора се върна в Мачинг и остана там, докато съпругът й отсъстваше, в компанията на двете госпожици Палисър.

Когато новината, че лейди Гленкора нямаше да дойде, достигна Монкшейд, Бурго Фицджералд вече бе там, въоръжен с паричната подкрепа, която Джордж Вавасор бе успял да изтръгне от ръцете на господин Магруин.

— Бурго — рече леля му една сутрин, заварвайки го пред вратата на спалнята му точно преди да слезе долу, облечен за лов, — старата ти изгора лейди Гленкора няма да дойде.

— Лейди Гленкора няма да дойде! — възкликна Бурго, като изражението и тонът му издадоха, че промяната в плановете на тази омъжена жена го вълнуваше повече, отколкото бе редно. Това, обаче, изглежда не трогна лейди Монк.

— Не, няма да идва. Но едва ли има някакво значение за теб.

— Има, по дяволите! — отвърна той, сложи ръка на челото си и се облегна на стената, сякаш изпаднал в отчаяние. — Има огромно значение. Аз съм най-злощастният мъж, живял някога.

— Срамота, Бурго, срамота! Не бива да говориш по този начин за една омъжена жена. Започвам да си мисля, че е по-добре, че няма да дойде.

В този миг още един облечен за лов мъж се насочи към тях по коридора. Лейди Монк му се усмихна и го поздрави, когато се разминаха. Бурго мълчеше и продължаваше да стои облегнат на стената с ръка на челото, показвайки, че току-що бе научил нещо, което го бе разстроило.

— Върни се в стаята си, Бурго — заръча леля му и двамата се насочиха към най-близката врата, тъй като лейди Монк се бе оглеждала за него и го бе пресрещнала веднага, след като бе излязъл в коридора. — Ако тази новина наистина те разстройва, не бива да го показваш. Какво ще кажат хората?

— Не мога да ги спра да говорят.

— Но предполагам, че не искаш да я нараниш? Реших, че ще бъде добре да ти кажа, преди да научиш от някой друг и да се издадеш пред всички. В момента показваш, че все още питаеш чувства към тази омъжена жена, а това е проява на слабост. Ако не ми докажеш, че можеш да се владееш, как бих могла да ти позволя да се срещнеш с нея на улица „Брук“?

За миг Бурго се вгледа в лицето на леля си, след което се обърна към вратата.

— Прави каквото искаш по този въпрос — отвърна той. — Но много добре знаеш какви са намеренията ми.

— Глупости, Бурго. Нямам представа за какво говориш. Време е да слезеш долу за закуска, но не бива да привличаш излишно внимание върху себе си.

Лейди Монк беше около петдесетгодишна жена, все още красива за възрастта си, с прекрасна фигура, висока и добре сложена. В никакъв случай не можеше да бъде описана с онзи епитет, който нашият американски приятел и критик господин Хоторн бе измислил, а именно „набита“, обявявайки, че това било обичайното състояние на английските дами на възрастта на лейди Монк. Но лейди Монк не беше набита. Беше миловидна, хубава и стройна жена, с която, поне по отношение на външния вид, всеки англичанин би се гордял и с която сър Козмо Монк несъмнено се гордееше. Тя произлизаше от рода Фицджералд от Уорчестършир, за чийто представители казваха, че винаги са красиви и безполезни. Гледайки лейди Монк, човек едва ли би си помислил, че е безполезна. Имаше хора, които претендираха, че я познават и които я смятаха за повече от достоен представител на рода, към който принадлежеше, твърдейки, че бе успяла да прахоса богатството на заможния си съпруг, да се скара с единствения си син и да омъжи дъщеря си за най-големия глупак в околността. Бе дала всичко от себе си в стремежа да ожени племенника си за богатата наследница и едва ли щеше да прости на онези, които бяха осуетили плановете й.

В момента Бурго бе напълно убеден, че леля му бе наясно с намеренията му и не можеше да й прости за това, че се преструваше на невинна. В това отношение той бе неблагодарен и неразумен, както и недискретен. Ако бе от онези мъже, които внимателно обмислят всичко, щеше да осъзнае, че жена като лейди Монк би му помогнала само, при условие че никой не би заподозрял, че е наясно с намеренията му. Но Бурго не обмисляше нищо. Представителите на рода Фицджералд започваха да разсъждават едва след тридесет и петата си година и тогава мнението на хората за тях ставаше още по-негативно.

Когато Бурго влезе в трапезарията, там се бяха събрали неколцина мъже, но нито една жена. Сър Козмо Монк, едър и напълно плешив мъж на около шестдесет години, стоеше прав до бюфета и разрязваше голям пай с месо от дивеч. Той също не бе от мъжете, които обмислят нещата, а по-скоро от онези, които се опитват да живеят честно и почтено без много да разсъждават.

— Палисър ще дойде без нея — обяви той с ясния си, силен глас, без да съобрази, че племенникът на жена му току-що бе влязъл в стаята. — Казва, че е болна.

— Много съжалявам — отвърна един от мъжете. — Предпочитам я пред него.

— Има два пъти повече енергия от стария Планти — добави друг.

— Планти не е глупав, да знаеш — отвърна сър Козмо и се насочи към масата с чиния, пълна с пай. — Смятаме го за най-перспективния мъж, с когото разполагаме.

Сър Козмо представляваше своето графство в парламента и бе либерал. Като млад работил в държавната хазна и оттогава говореше за правителството на вигите така, сякаш е бил негов член.

— Бурго, чу ли, че Палисър ще дойде без жена си? — попита един много млад мъж, който едва ли знаеше за обстоятелствата по случая. След влизането на Бурго, останалите бяха престанали да обсъждат темата.

— Чух и да е проклет дано! — изсъска Бурго.

Изведнъж в стаята стана много тихо и господата се съсредоточиха върху закуската си. Всички бяха ужасени от този недвусмислен израз на интимно отношение към съпругата на друг мъж. Бурго не погледна нито чинията, нито чашата си, а пъхна ръце в джобовете на бричовете си и се облегна назад с буреносно изражение на красивото си лице.

— Бурго, по-добре хапни нещо — посъветва го сър Козмо.

— Не съм гладен.

Въпреки това той грабна една препечена филийка, смачка я в юмрук и я пъхна в устата си, след което стана, приближи се до бюфета и си наля чаша черешово бренди.

— Ако няма да закусваш, колкото по-малко пиеш от това, толкова по-добре — отбеляза сър Козмо.

— Нищо ми няма — отвърна Бурго, върна се на масата и се престори, че яде, като си взе една кифла и си наля чай, но после не ги докосна.

По-късно присъстващите заявиха, че никога няма да забравят тази закуска. Бяха доловили нещо в тона на Бурго, когато бе отправил проклятието си към господин Палисър, което ги бе изплашило. Лицето му бе потъмняло по един ужасен за гледане начин и никой не бе посмял да подхване разговор. Когато най-накрая бе нарушил тягостната тишина, сър Козмо го бе направил с очевидно усилие. Шумният начин, по който Бурго бе погълнал съдържанието на чашата си, сякаш за да покаже, че мнението на присъстващите не го интересуваше, допълнително бе вгорчило атмосферата. Сигурно можете да предположите, че никой повече не спомена Планти или неговата съпруга.

През този ден Бурго Фицджералд изплаши всички, станали свидетели на необуздания начин, по който яздеше. Толкова рано сутринта нямаше извинение за подобно лудо препускане. Хрътките тичаха през гората, докато мъжете яздеха отстрани, какъвто бе обичаят в такива случаи. Но Бурго насочваше коня си към най-непристъпните места и го караше да прескача порти и огради, сякаш бе решен на всичко да нарани както себе си, така и жребеца на чичо си. Това бе толкова очевидно, че накрая един от мъжете привлече вниманието на сър Козмо.

— Нищо не мога да направя — отвърна той. — Бурго не е човек, който се влияе от чужди думи. Тази сутрин нещо го е разярило и трябва да се примирим, докато му мине.

Следобед имаше хубав бяг и Бурго яздеше толкова бързо, колкото му позволяваше животното. Все пак имаше извинение за това, а язденето в права линия не беше опасно, независимо от скоростта, за разлика от случаите, когато то не се налагаше. Бурго изкара деня без сериозно произшествие и докато яздеха към вкъщи, той увери сър Козмо, с глас, който бе почти приповдигнат, че кобилата Спинстър е най-добрият кон в неговата конюшня. Спинстър наистина се справи отлично през този ден и в края на сезона бе продадена за триста гвинеи именно заради това нейно представяне. Но аз съм склонен да мисля, че кобилата не бе нищо особено. Конете винаги улавят нещо от темперамента на своите ездачи и когато някой мъж иска да счупи врата си, животното привидно ще се опита да му помогне, но на практика ще го спаси. Във всеки случай Бурго не счупи врата си и настроението му по време на вечерята бе много по-добро, отколкото на закуска.

В уречения ден и час господин Палисър пристигна в Монкшейд. Целта, която преследваше, бе да си осигури подкрепата на либералната партия и не можеше да си позволи да пренебрегне покана от влиятелен мъж като сър Козмо, който имаше свой собствен кръг от приближени в Камарата, съставен от четирима или петима провинциални джентълмени, които, също като него, бяха плешиви и не обичаха да мислят. Сър Козмо бе един от хората, чието одобрение господин Палисър трябваше да спечели на всяка цена и по тази причина той замина за Монкшейд, въпреки че лейди Гленкора не можеше да го придружи.

— Много жалко наистина — заяви лейди Монк. — Нямахме търпение да приемем лейди Гленкора в дома си.

Господин Палисър обяви, че съпругата му била покрусена от факта, че не може да предприеме това пътуване. Но в замъка Гадъръм се почувствала толкова зле, че разтревоженият й съпруг я посъветвал да си стои вкъщи, за да може да се възстанови.

— Надявам се, че не е нещо сериозно — отвърна лейди Монк със скръбно изражение, което изглеждаше толкова искрено, че някой външен наблюдател би си помислил, че тя милее за представителите на рода Палисър.

След това господин Палисър обясни, че лейди Гленкора сторила голяма глупост, като излязла да се разхожда на лунна светлина, а нощта била особено мразовита. Направила го, за да покаже развалините на Мачинг на една своя приятелка, която, безразсъдно и неразумно, позволила на лейди Гленкора да остане навън прекалено дълго и да се простуди.

— Каква ужасна постъпка! — натърти лейди Монк.

— Наистина ужасна — съгласи се господин Палисър, говорейки за Алис с нещо, наподобяващо злоба. — В Гадъръм това простудяване още повече се влоши и се видях принуден да я заведа вкъщи.

В този миг Лейди Монк прозря нещо много важно: господин Палисър наистина вярваше, че жена му си бе останала вкъщи, защото е болна, а не защото се боеше от Бурго Фицджералд. Тя бе умна и съобразителна жена и не се съмняваше, че отсъствието на лейди Гленкора се дължеше на страха й от бившия й любовник, а не на среднощната разходка из развалините на Мачинг. Лейди Монк не можеше да бъде заблудена по този въпрос. Но бе осъзнала, че господин Палисър е бил заблуден. И тъй като бе права, трябва да се върнем за малко в Мачинг и да видим какво се бе случило там след заминаването на Алис Вавасор.

Алис бе казала на госпожица Палисър, че трябва да бъдат предприети стъпки, за да може лейди Гленкора да бъде спасена от тази визита в Монкшейд. Госпожица Палисър се бе съгласила и след заминаването на Алис бе взела решение да каже всичко на господин Палисър. Но когато дошъл моментът да го направи, смелостта й изневерила. Не бе успяла да намери думите, с които да предупреди съпруга, че жена му няма да е в безопасност в компанията на бившия си любовник. След това бе решила, че може би ще й бъде по-лесно да говори със самата лейди Гленкора, колкото и унизително да бе това, и го бе направила успешно.

— Гленкора, надявам се, че няма да ми се разсърдиш, ако ти кажа нещо? — попита госпожица Палисър, когато намери подходящ момент.

— Зависи какво е това нещо — отвърна лейди Гленкора.

Тук трябва да посочим, че съпругата на господин Палисър не бе направила достатъчно, за да се хареса на неговите братовчедки. А може би трябваше, имайки предвид, че ги бе заварила в дома си. Лейди Гленкора ги смяташе за твърде груби и надменни и прекалено горди от това, че носят името Палисър. Освен това се бяха опитали да я поучават и едва ли е нужно да казвам, че никоя млада съпруга не би простила подобен опит от страна на неомъжените роднини на своя съпруг. Лейди Гленкора несъмнено се държеше студено с тях и госпожица Палисър бе напълно наясно с това.

— Ами… това, което искам да ти кажа, е неприятно, но ще се опитам да го смекча — отвърна тя, оценявайки трудността на задачата си.

— Но защо изобщо ще го казваш, щом е неприятно? Но хайде, щом трябва да бъде казано, искам да го чуя.

— Разбрах, че ще ходиш в Монкшейд с Плантагенет.

— И какво от това?

— Скъпа Гленкора, според мен не бива да ходиш. Не си ли съгласна?

— С кого си говорила? — попита лейди Гленкора с остър тон.

— С никого не съм говорила…

— Нима Плантагенет ти е казал нещо?

— Нито дума — отвърна госпожица Палисър. — Можеш да бъдеш сигурна, че не би говорил за това с друг, освен с теб. Скъпа Гленкора, не бива да ходиш там. Казвам го с любов и загриженост за теб, повярвай ми!

Докато говореше, тя протегна ръка към снаха си, която я взе.

— Може би ти вярвам — прошепна Гленкора.

— Трябва да ми повярваш! Хората могат да бъдат толкова безмилостни и жестоки.

— Не ме интересува какво говорят хората.

— Но той се интересува.

— Вината не е моя. Не искам да ходя в Монкшейд. Двете с лейди Монк доскоро бяхме приятелки, но сега не искам да я виждам. Не съм уреждала тази визита. Плантагенет го направи.

— Но няма да те заведе там, ако му кажеш, че не искаш да ходиш.

— Казах му и той ми отговори, че трябва да отида. Едва ли ще ми повярваш, но дори му казах защо смятам, че не бива да ходя. Отговори ми, че това е глупава прищявка, която трябва да преодолея и че не ми отива да се страхувам от някой мъж.

— Разбира се, че не се страхуваш, но…

— Страхувам се. Това е самата истина. Страхувам се, но какво друго мога да направя?

Това бе ужасно разкритие за госпожица Палисър. Тя не бе предполагала, че лейди Гленкора ще й сподели толкова много и чувстваше искрено съжаление за това, че бе чула нейното признание. Но не можеше да направи нищо по въпроса. Това бе краят на разговора и вече знаем до какво бе довел той. Оказа се, че вечерната разходка сред руините бе разболяла лейди Гленкора и тя не можеше да замине за Монкшейд.

Господин Палисър прекара три дни там и укрепи политическия си съюз със Сър Козмо по същия начин, както го бе направил по-рано с херцога на Св. Банги. Те рядко говореха за политика и не си казаха нищо, което можеше да бъде възприето като партийно споразумение, но седяха на една и съща маса по време на вечеря, пиеха вино от една и съща гарафа и от време на време разменяха по някоя дума за следващата сесия на парламента. Нито един от двамата не бе очаквал нещо по-различно, но когато господин Палисър си тръгна, всички бяха наясно, че сър Козмо смяташе младия наследник за най-подходящия следващ канцлер на хазната в правителството на вигите.

— Не разбирам какво толкова виждаш в него — рече един млад член на парламента, обръщайки се към сър Козмо.

— В господин Палисър има нещо — отвърна баронетът. — Несъмнено има! Смея да твърдя, че не е особено умен, но не мисля, че имаме нужда от умен човек. Умният финансист може да бъде много опасен, а вече имахме достатъчно такива. Трябва ни здрав разум и точно толкова красноречие, колкото да може да изрази онова, което трябва да бъде казано! В днешно време това е напълно достатъчно.

От тези думи стана ясно, че сър Козмо бе доволен от новия кандидат за поста канцлер на хазната.

Лейди Монк се възползва от случая, за да запознае господин Палисър с Бурго Фицджералд. Не съм сигурен с каква цел. Може би просто, за да ги скара. Бурго се намръщи, но господин Палисър не забеляза това и учтиво подаде ръка на бившия си съперник. Бурго се видя принуден да я стисне.

— Жалко, че нямаме удоволствието да видим лейди Гленкора с вас — рече той.

— За съжаление, тя е болна — отговори господин Палисър.

— Много съжалявам — рече Бурго. — Наистина.

След това му обърна гръб и се отдалечи. Няколкото думи, които бе изрекъл, и начинът, по който го бе направил, бяха привлекли вниманието на всички наоколо. Гостите знаеха, че Бурго нямаше право да произнася името на лейди Гленкора по този начин, и се опасяваха, че това ще доведе до някакво неприятно развитие. Но господин Палисър сякаш не забеляза нищо и тонът на Бурго не го засегна, а до края на посещението му не се случи нищо неприятно.

Тридесет и четвърта глава

Господин Вавасор говори с дъщеря си

Алис Вавасор се върна в Лондон с баща си, оставайки Кейт във Вавасор Хол с дядо си. Пътуването беше изпитание и за двама им. Господин Вавасор се чувстваше длъжен да направи нещо и да предприеме някакви стъпки, за да предотврати брака, който дъщеря му обмисляше, но не знаеше какви трябва да бъдат тези стъпки и беше сигурен, че предприемането им ще бъде трудно и неприятно. Когато тръгнаха от Вавасор, той не бе казал почти нищо по темата.

— Не мога да те поздравя — бе рекъл на дъщеря си.

— Надявам се, че някой ден ще можеш — бе отвърнала Алис и двамата не си бяха казали нищо повече.

Старият земевладелец бе обещал да се помири с внука си, ако бащата на Алис даде съгласието си за брака й с Джордж. Но Джон Вавасор определено не бе давал такова съгласие.

— Имам такова лошо мнение за него — бе казал той на стареца, говорейки за Джордж — че по-скоро бих предпочел да й се случи всяко друго нещастие, отколкото да се обвърже с човек като него.

Старецът, с присъщото си упорство, бе защитил своя внук и бе опитал да докаже, че съюзът между двамата нямаше да бъде толкова пагубен, колкото си мислеше синът му.

— Ще се отрази много добре на имота — бе казал той. — Ще го завещая на най-големия им син и така Джордж няма да може да го докосне. А и не виждам защо не би могъл да се промени.

Джон Вавасор бе обявил, че Джордж е непоправим авантюрист и прахосник и никога няма да се промени. Това бе разгневило стареца и по този начин Джордж си бе спечелил помощ и подкрепа в наследствения си дом — нещо, което определено нямаше право да очаква. Когато Алис се сбогувала с дядо си, той й заръчал да предаде нещо на своя годеник.

— Можеш да му кажеш, че никога повече няма да говоря с него, освен ако не ми се извини за ужасното си поведение. Но ако се ожени за теб, ще обявя първородния ви син за свой наследник. Ти винаги си добре дошла тук, мила моя, но него ще приема, само ако преди това ме помоли за прошка.

Старецът не бе споменал съгласието на баща й и Алис започна да вярва, че той по-скоро подкрепяше решението й да се омъжи за Джордж. Но бе напълно наясно, че баща й беше и щеше завинаги да остане яростен противник на това решение — яростен, но може би не особено деен. По тази причина пътуването до Лондон не бе особено приятно.

Алис вече бе взела решение, след много душевни терзания, че по този въпрос не бе длъжна да се подчинява на волята на баща си. „Не може да има покорство от едната страна, без закрила и подкрепа от другата, каза си тя.“ Вярно е, че Джон Вавасор не можеше да се похвали с това, че бе закрилял или подкрепял дъщеря си. В началото, още преди тя да дойде да живее с него в Лондон, той се бе освободил от всякаква отговорност по отношение на нея, но тъй като нямаше други роднини, навиците му бяха станали такива, че за него бе невъзможно да живее с нея така, както един баща трябва да живее с дъщеря си. После, когато се бе наложило да живеят под един покрив, но без да споделят навиците си, той се бе оправдал пред себе си с това, че Алис бе различна от повечето момичета и не се нуждаеше от закрила. Бъдещето бе нейно и тя определяше съдбата си. Характерът й бе такъв, че дори не би си помислила да прехвърли тази отговорност на раменете на баща си. Освен това бе разсъдлива и улегнала и нямаше наклонности, които да изискват постоянно бащинско наблюдение. Според него тя бе момиче, което щеше да се справи еднакво добре със или без родителски контрол, а може би по-добре без. Ето защо Алис бе пълна господарка на действията си и имаше свободата да се разпорежда с времето си, както намереше за добре. Нямаме основание да смятаме, че бе прекарвала самотните си вечери на улица „Кралица Ан“, ден след ден, седмица след седмица и месец след месец, без нито веднъж да си каже, че баща й я пренебрегваше. Тя знаеше, че той прекарва вечерите си в компания, но никога в нейната компания, и не можеше да не заключи, че силната връзка, свързваща един баща с неговото дете, отсъстваше в техния случай. Алис не можеше да не се чувства онеправдана, когато той я оставяше сама вкъщи. Не се бе оплаквала, но подсъзнателно бе решила, че няма да допусне баща й да я направлява в живота. Известно време двамата бяха споделяли едно мнение по отношение на Джон Грей и господин Вавасор си бе помислил, че теорията му за самостоятелността на Алис се бе оправдала. Беше я оставил да решава сама и тя бе взела най-доброто възможно решение.

Но сега всичко се бе объркало и господин Вавасор, пътувайки към Лондон с дъщеря си, чувстваше, че бе дошъл моментът да се намеси. Отначало бяха единствените пътници в купето и той взе решение да каже онова, което си бе наумил да каже, но се забави прекалено много и постепенно купето се напълни, а моментът за този личен разговор отмина. Минаваше осем, когато най-накрая се прибраха вкъщи, като бяха вечеряли по пътя.

„Сигурно е изморена, рече си той и се отправи към клуба си. Ще говоря с нея утре.“

Тази вечер Алис се почувства дори по-изоставена от обикновено. Когато двама души изминат заедно пътя от Уестморланд до Лондон, между тях не може да не се установи интимно разбирателство, когато седнат да си починат след края на пътуването. Ако Вавасор си бе останал вкъщи, бе седнал да пие чай с дъщеря си и бе насочил разговора към темата за годежа й, Алис щеше да се опита да бъде отстъпчива, но той веднага излезе, оставяйки я сама да разсъждава върху рисковете, които криеше бъдещето.

— Искам да говоря с теб утре след закуска — рече той, преди да излезе.

Тя отговори, че ще бъде на разположение. Искаше да му каже, че винаги бе на разположение, защото винаги я оставяше сама вкъщи. Но досега не се бе оплаквала и нямаше да започне днес.

Дискусията на следващия ден започна след тържествена и почти церемониална подготовка. Баща и дъщеря седнаха да закусват заедно, но знанието, че тази дискусия предстоеше, притъпи апетита им и не си казаха почти нищо на масата.

— Ще се качиш ли горе? — попита Алис, когато видя, че баща й бе приключил.

— Може би така ще бъде най-добре — отвърна той и я последва в дневната, където току-що бяха запалили камината.

— Алис, трябва да говорим за твоя годеж — започна той.

— Защо не седнеш, татко? Не ми е приятно да стоиш надвесен над мен по този начин.

Той бе застанал с гръб към огъня, но сега изпълни молбата й и седна срещу нея.

— Бях много огорчен, когато научих за този годеж във Вавасор.

— Съжалявам, че си бил огорчен, татко.

— Бях огорчен. Трябва да призная, че така и не разбрах защо се отнесе толкова зле с господин Грей.

— О, татко, това вече е в миналото. И нека си остане там.

— Той знае ли за годежа ти за Джордж?

— Утре по това време вече ще знае.

— Тогава ще те помоля да ми направиш една голяма услуга и да отложиш изпращането на писмото си до него.

Алис мълчеше.

— Не съм отправял много такива молби към теб, Алис. Ще изпълниш ли тази?

— Имам дълг да му кажа истината.

— Но може би отново ще промениш мнението си.

Алис не отговори веднага, защото се почувства дълбоко засегната от обвинението, което съдържаха думите на баща й. В него все пак имаше частица истина и това я принуди да отстъпи.

— Нямам право да заявя, че това би било невъзможно — каза тихо тя.

— Точно така — кимна баща й. — И следователно ще бъде по-добре да отложиш изпращането на писмото.

— Колко дълго искаш да отлагам?

— Докато двамата се съгласим, че е време господин Грей да научи.

— Не, татко, не мога да се съглася с това. Чувствам се длъжна да му съобщя незабавно. Нараних го дълбоко и не искам да му причинявам повече болка.

— Несъмнено го нарани, мила моя, и то много дълбоко — каза господин Вавасор, отклонявайки се от темата. — И ми се струва, че ще изпитва тази болка до сетния си час, ако нещо не се промени.

— Надявам се, че няма да е така. Вярвам, че няма да е така. Сигурна съм.

— Но в момента мисля за теб, а не за него. Когато ми съобщи, че възнамеряваш да…

Алис трепна, защото очакваше да чуе ужасната дума, използвана по-рано от дядо й. Господин Вавасор се спря в последния момент, за да й спести унижението.

— … да развалиш годежа си с господин Грей — продължи той, — аз не ти казах нищо. Не бих те накарал да се омъжиш за някой против волята си, въпреки че бе обещала, че ще се омъжиш за него. Но когато разбрах, че си се сгодила за братовчед си Джордж, това е друг въпрос. Нямам добро мнение за братовчед ти. Всъщност мнението ми е много лошо. Длъжен съм да ти кажа, че той има много лоша репутация.

Баща й направи пауза, но Алис мълчеше.

— Може би трябваше да ти кажа това, когато реши да пътуваш с него — продължи Джон Вавасор. — Но не исках да огорчавам нито теб, нито сестра му. Но оттогава чух още по-лоши неща за него. Много по-лоши отпреди.

— Не ми ги каза тогава, можеш да ми ги спестиш и сега — отвърна Алис.

— Не, миля моя. Не мога да ти позволя да се жертваш, без да ти кажа, че го правиш. Ако не бяха парите ти, той никога не би се оженил за теб.

— Наясно съм с това — рече Алис. — Самият той ми го каза.

— И въпреки това ще се омъжиш за него?

— Разбира се, татко. Струва ми се, че хората имат престорено отношение към парите в брака — дори бих казала лицемерно отношение. Защо да се ядосвам на мъж, който иска онова, към което всеки мъж се стреми? В момента Джордж има нужда от пари, за да подпомогне кариерата си. Не би могъл да се ожени без пари.

— Тогава защо не му дадеш парите, без да му даваш самата себе си? — попита той с ирония.

— Точно това възнамерявам да направя, татко — каза Алис.

— Какво?! — подскочи Джон Вавасор. — Смяташ да му дадеш парите си, преди да се омъжиш за него?

— Разбира се, ако ги поиска. Или по-скоро толкова, колкото поиска.

— Небеса! — възкликна той. — Алис, сигурно си полудяла.

— Защо? Защото давам пари на свой приятел? — попита тя. — Ако това е лудост, определено не се срамувам от нея.

— Вече дала ли си му някакви пари?

— Нито шилинг, татко. Не ме гледай така, моля те. Ако не бях приела предложението му, нима щеше да ме наречеш луда за това, че съм дала пари назаем на братовчед си?

— Щях да кажа, че си прахосала парите си, но не е станало нищо фатално. По-скоро бих предпочел да му дадеш половината от всичко, което притежаваш, но без да му даваш ръката си, отколкото да му дадеш един шилинг с обещанието, че ще се омъжиш за него.

— Ти си предубеден към него, татко.

— Нима и ти си била предубедена, когато го отритна преди? Нима това предубеждение те накара да го заклеймиш? Нима не се увери, че той не е достоен за теб?

— Тогава и двамата бяхме по-млади — отвърна Алис, говорейки тихо, но сериозно. — И двамата бяхме по-млади и гледахме на живота с други очи. Аз очаквах прекалено много, а сега не очаквам почти нищо. Що се отнася до него, тогава той бе пристрастен към удоволствия, които вече не го вълнуват.

— Пфю! — възкликна бащата.

— Така смятам аз — продължи Алис. — И ми се струва, че знам повече за начина му на живот от теб, татко. Във всеки случай сега съм много по-склонна да рискувам, отколкото преди. Дори да бе толкова ужасен, колкото казваш, пак бих се опитала да изпълня дълга си и да му помогна да се издигне.

— Какво очакваш да получиш, като се омъжиш за него? — попита господин Вавасор.

— Съпруг, който разсъждава по същия начин, по който разсъждавам аз — отговори Алис. — Съпруг, който преследва кариера, която напълно одобрявам. Възможно е да успея да му помогна да се реализира в попрището, което е избрал, и това само по себе си е добра причина да се опитам.

— С парите си? — попита той с подигравателна усмивка.

— Отчасти с парите ми — отвърна Алис, избирайки да пренебрегне гримасата. — Дори да бе само с парите ми, пак щеше да е нещо.

— Алис, като твой баща съм длъжен да те помоля да изчакаш малко, преди да се хвърлиш в обятията му. Ако поиска пари от теб и решиш да му дадеш, направи го с мярка. Всичко би било за предпочитане пред това да се омъжиш за него. Знам, че не мога да те спра, защото ти сама определяш съдбата си така, както аз определям своята, дори повече, тъй като моите доходи зависят от онова ужасно място на Чансъри Лейн. Но въпреки това те умолявам да вземеш предвид желанията и мнението на баща си. Едва ли ще ти бъде приятно да отидеш до олтара без мен.

Алис не отговори, но си каза, че през последните четири години бе отивала сама на много места, без баща си до себе си. Вината за това беше негова и вече бе късно да поправи щетите, които бе нанесъл.

— Двамата насрочихте ли дата за сватбата? — попита той.

— Не, татко.

— Не сте обсъждали този въпрос?

— Обсъдихме го. Убедих го, че трябва да изчака една година. Именно затова му казах, че може да разполага с парите ми, когато пожелае.

— Не с всичките? — попита господин Вавасор.

— Съмнявам се, че ще има нужда от всичките. Смята отново да се кандидатира за Челси и се нуждае от пари, за да покрие разноските си за предизборната кампания. Не че ме е молил за пари. След като го накарах да разбере, че не мога да се омъжа веднага, аз му предложих да използва парите, които и без това скоро ще станат негови.

— И той прие?

— Отговори ми точно така, както исках — че когато му се наложи, ще се възползва от предложението ми.

— В такъв случай, Алис, ще ти кажа какво смятам аз. Ще изхарчи парите ти до последния шилинг и след това ще спре да говори за брак. Двамата с теб ще трябва да си наемем малка къщичка в някой евтин квартал и да живеем на заплатата, която получавам. По-добре да сключа застраховка живот, за да не умреш от глад, когато се спомина.

След тези думи господин Вавасор стана и излезе. Не отиде в някой застрахователен офис, както предполагаха думите му, а се насочи към клуба си, където дълго време седя сам, мрачно четейки вестника си, докато не стана време за следобедната му игра на вист и не му донесоха сметката за вечерята.

Алис не можеше да разчита на подобна утеха в самотата си. Бе се справила добре в битката с баща си, но сега трябваше да води битка със самата себе си, а тази битка щеше да бъде по-трудна за печелене. Нима нейният братовчед и годеник наистина бе коравосърдечният, безполезен и користолюбив негодник, описан от баща й? Несъмнено бе имало момент, и то не особено отдавна, когато самата Алис бе мислила за братовчед си по този начин. И положителните промени в мнението й за него, настъпили оттогава, почиваха върху доказателства, предоставени или от сестра му Кейт, или от самия него. Не бе направил нищо, което можеше да й вдъхне увереност, ако не броим дръзкото му решение да се кандидатира за парламента. И бе признал, че не разполага с никакви пари. Дори бе описал самия себе си като един напълно безразсъден мъж. Бе описал себе си като човек, който живее на ръба на пропастта и би могъл да бъде съборен от всеки по-силен порив на вятъра. Дълбоко в себе си Алис вярваше, че последното занимание, на което се бе посветил, не му отиваше и не му гарантираше сигурен доход — става дума за доход, който би направил един мъж желан годеник в очите на бащи и попечители. Баща й бе заявил, че всички говорят с лошо за него. Тя знаеше, че баща й бе мързелив мъж, който мислеше само за удоволствията в живота, но не бе от хората, които имаха навика да лъжат или преувеличават. Енергичните му възражения по този въпрос сами по себе си бяха доказателство, че бе напълно сигурен в правотата си.

Истината бе, че Алис се изплаши от онова, което бе сторила и вече почти се разкайваше за решението си. Бе приела предложението на братовчед си, но не го бе направила от любов, а и не бихме могли да кажем, че го бе направила с желание. Въпросът, който си бе задала, не бе защо да изпълни молбата на своя приятел, а защо да не я изпълни. Какво значение имаше всъщност? Това бе нейният аргумент. Едва ли можем да заключим, че мислеше за събитията, случили се в миналото, със задоволство, но истината бе, че тя се упрекваше повече, отколкото заслужаваше. Като млада тя се бе влюбила дълбоко в братовчед си Джордж, но тази любов я бе предала. Не си каза, че е сгрешила, като се бе отказала от него, но несъмнено не бе имала късмет в любовта. След подобно преживяване, нямаше ли да бъде по-добре окончателно да спре да мисли за брак?

След това се случи онзи ужасен епизод, за който никога нямаше да си прости. Бе приела предложението на господин Грей, защото го харесваше и уважаваше. „И го обичах, каза си тя.“ Горката жена! Тя седеше сама и се измъчваше с тези мисли в продължение на часове. Няма как да не ни стане жал за нея, дори и да не можем да й простим.

Алис се замисли за Недъркоутс и за всичко, което свързваше с това място: тихото ежедневие, красивата градина, книгите и най-вече мъжа, който щеше да бъде неин съпруг и господар. Чувствата, които тези мисли породиха в нея сега, бяха много различни от онези, които я бяха тласнали към решението да не се навежда към примката на съпружеския живот с господин Грей. Нямаше ли да бъде по-добре да има мъдър и силен господар, който да я предпазва от подобни мъчителни съмнения? Но тя бе отказала да се наведе и се бе озовала сама и отчаяна от живота.

„Ако мога да му помогна, защо да не се омъжа за него?“

Това бе основният аргумент, който я бе убедил да приеме предложението на братовчед си. „Какво значение имат чувствата ми? Що се отнася до живота и парите ми — защо да не ги използвам, за да помогна на човек, който ми е скъп?“ Тя се бе привързала към Джордж още от малка. Вярваше в интелекта му, въпреки че не одобряваше поведението му. Най-добрата й приятелка Кейт копнееше за този съюз. А що се отнасяше до мечтата й да се ожени по любов — тя не означаваше нищо. Всички бяха очаквали от нея да вземе под внимание безстрастния аргумент, че постъпва неразумно и прахосва парите си. Но какво, ако Джордж я разореше? Можеше да се случи и обратното. Може би тя щеше да го спаси от фалит и да му помогне да се издигне в света.

Но после в сърцето й се върна онова типично женско чувство, което я караше да копнее за повече време и да се страхува от идването на края на годината, въпреки че той още бе далече. Беше се съгласила да стане жена на Джордж Вавасор, но й се искаше това съгласие да бе всичко, което се очакваше от нея. Как щеше да го приеме, когато дойдеше да я прегърне? Все още усещаше последната целувка на Джон Грей на устните си. Беше си казала, че вече не се интересува от удоволствията на любовта и ако това наистина бе така, не беше ли длъжна да страни от тях? Ако това наистина бе така, нима целувката на братовчед й нямаше да я опетни?

„Може би татко е прав, рече си тя. Може би се интересува единствено от парите ми. Ако е така, ще му ги дам. Несъмнено ще разбера в края на годината.“

В главата й се оформи план, който се появи така, както се появяват повечето планове — ненадейно и без да го е търсила съзнателно. Въпреки решението, което вече бе взела, планът доби съвсем ясни очертания. Той можеше да разполага с парите й. Щеше да му даде всичко, с изключение на една малка сума, която щеше да запази за себе си, тъй като не искаше да притеснява баща си. След това, ако решеше, можеше да се освободи от всякакви задължения към нея и тя нямаше да го упреква. И никога нямаше да се омъжи.

Докато обмисляше този план, вратата се отвори и прислужницата обяви пристигането на братовчед й Джордж.

Тридесет и пета глава

Страст срещу благоразумие

Алис не бе предполагала, че годеникът й ще дойде при нея толкова скоро. В писмото си тя не бе посочила точната дата на завръщането си, но не се бе сетила, че Кейт несъмнено ще го информира. Така се бе улисала в мисли за далечните опасности, свързани с този годеж, че напълно бе забравила за тази непосредствена опасност. Когато чу името, а после и стъпките на Джордж пред вратата си, тя почувства как кръвта във вените й изстива. Веднага скочи на крака, обхваната от паника. Как би могла да го приеме? И каква форма щеше да приеме любовта му? Но преди да има време да обмисли отговорите на тези въпроси, той вече бе влязъл в стаята.

Едва намери сили да го погледне, но въпреки това веднага заключи, че бе променил външния си вид. В дрехите му имаше нещо по-ярко, по-жизнерадостно и може би по-ново. Това само по себе си беше удар за нея. Той трябваше да осъзнае, че годеж като техния не само нямаше нужда, но и напълно изключваше възможността от подобни символи на любов. Дори в деня на сватбата, ако този ден изобщо настъпеше, те бяха длъжни да се въздържат от външни изрази на щастие. Трябваше да стои настрана от нея няколко седмици или дори месец, но вместо това я бе изненадал по този начин, на сутринта след завръщането й, и това бе жестокост, която тя не можеше да му прости.

Това бяха чувствата, бушуващи в сърцето на Алис, когато годеникът й дойде да я види.

— Алис — рече той и се приближи към нея с протегната ръка. — Скъпа Алис!

Тя му даде ръката си и промърмори нещо, което той не успя да чуе. Даде му ръката си, но веднага се опита да я дръпне. Той не я пусна, а вместо това я стисна в своята и Алис се почувства като негов затворник. Стоеше съвсем близо до нея и не можеше да му избяга. Трепереше от страх, ужасена от мисълта, че може да я сполети нещо дори по-ужасно от това стискане. Беше обещала да се омъжи за него и бе поразена от онова, което току-що бе осъзнала, а именно че изобщо не обичаше човека, на когото бе дала това обещание.

— Алис, отново се чувствам като мъж — рече той. — Едва сега мога да ти опиша колко много страдах през последните няколко години.

Продължаваше да държи ръката й, но още не се бе опитал да я прегърне. Алис се бе извърнала от него и знаеше, че позата, която неволно бе заела, най-вероятно изглеждаше неловка, сякаш й беше противен, но просто не можеше да си придаде непринуден вид.

— Алис — продължи той, — накара ме отново да се почувствам силен и готов на велики дела. Няма ли да ми позволиш да ти благодаря за всичко, което направи за мен?

Тя трябваше да каже нещо! Колкото и болезнено да й се струваше, трябваше да му отвърне нещо любезно и окуражително. Той несъмнено имаше правото да я посети и да я поздрави по този интимен начин и именно тя му бе дала това право. И не беше виновен за това, че в момента я изпълваше с отвращение, а не с любов.

— Не съм направила нищо за теб, Джордж — отвърна Алис. — Абсолютно нищо.

Тя издърпа ръката си от неговата, върна се до дивана и седна, като го остави сам пред камината.

— Надявам се, че ще постигнеш много — продължи тя. — И ако мога да ти помогна с нещо, ще го направя от все сърце.

Алис веднага се засрами от казаното, чувствайки, че още с първите си думи му бе предложила кесията си.

— Разбира се, че ще ми помогнеш — отвърна той. — Главата ми е пълна с планове за бъдещето и искам да ги споделя с теб. Но планът, който ме вълнува най-много в момента, е онзи, в който ставаш моя жена.

Алис, ти вече си моя жена. Кажи ми, че ще бъдеш щастлива да ме наречеш свой съпруг.

Нищо на този свят не би могло да я накара да изрече тези думи в момента. Той нямаше право да я притиска по този начин. Трябваше да е осъзнал, че не би могъл да се надява на подобен триумф днес. Вече бе изживял своя триумф в квартирата си, когато бе захвърлил писмото й така, сякаш въпросът бе маловажен за него. Нямаше право да очаква повторение на този триумф. Бе решил, че ще използва парите й. Трябваше да се задоволи с това решение, а не да я принуждава да му засвидетелства любовта си.

— Това не може да стане веднага, Джордж — отвърна Алис. — Страдах толкова много!

— И знам, че вината е моя. Тези мъчителни години са мое дело.

Истината бе, че тя се страхуваше повече от мъчителната година, която й предстоеше.

— Не съм казала такова нещо — отвърна Алис. — Нито съм си го мислила. Мога да виня само и единствено себе си.

Тук той я разбра погрешно, тъй като си помисли, че нещото, за което се обвиняваше, бе решението да развали годежа си с него.

— Алис, мила моя, да сложим пепел на миналото.

— Не можем да сложим пепел на миналото. Хората използват този израз, но това е невъзможно. Времето е по-силно от нас и не можем да предпазим нито телата, нито сърцата си. Косите ще посивеят и сърцата ще изстинат.

— Не съм сигурен, че едното следва от другото — отговори Джордж. — Косите ми все повече посивяват.

За да подчертае думите си, той повдигна тъмния кичур коса отстрани на главата си, разкривайки белите косми отдолу.

— Ако сивите коси правят един мъж стар, Алис, значи ще си вземеш стар съпруг. Но дори ти не би могла да кажеш, че сърцето ми е изстинало.

Думата „съпруг“, която братовчед й използваше за втори път, смути Алис и тя се сви така, сякаш я бе зашлевил. Да си вземе стар съпруг! Възрастта му нямаше никакво значение за нея, дори да бе стар като Енох[64]. Но тя отново се видя принудена да му отговори.

— Имах предвид своето сърце — рече Алис. — Понякога си мисля, че е пълно с лед.

— Алис, тези думи ме натъжават.

— Дойде прекалено скоро, Джордж. Не ми остави достатъчно време, за да се отърся от спомените. Каза, че искаш да сложиш пепел на миналото. Да го направим, поне що се отнася до думите. Дай ми няколко месеца и ще спра да говоря за него, въпреки че едва ли някога ще го забравя.

Имаше нещо в изражението й, докато говореше, което му направи лошо впечатление. Някаква дълбока тъга. Вместо да го притесни, това го ядоса. Несъмнено основната му цел, когато й бе предложил да подновят годежа си, бе да се възползва от богатството й. Нямаше да й направи това предложение, ако не разполагаше с пари или ако собствената му нужда не бе толкова належаща. Но Джордж искаше нещо повече от пари. Искаше да бъде предпочетен пред Джон Грей и да срази своя противник чрез възстановяването на тази връзка, но преследването на тази цел беше лукс, който не можеше да си позволи. Затова го бе съчетал с финансовите си съображения. Бе получил едното, но искаше и другото. Бе отправил второто си предложение към братовчедка си с мисъл и за двете ползи, които можеше да извлече от нейното съгласие. Нямаше да й изпрати онова писмо, ако тя не разполагаше с пари, но в същото време жадуваше за някакъв израз на нейната любов, който щеше да представлява истински триумф за него.

Но досега тя по никакъв начин не бе засвидетелствала своята любов.

— Алис — рече той, — начинът, по който ме посрещаш, не е това, на което се надявах.

— Не е ли? — отвърна тя. — Съжалявам, че си останал разочарован, Джордж, но какво мога да кажа? Нима би предпочел да се преструвам, че ми е леко на сърцето?

— Ако желаеш да оттеглиш съгласието си — рече той, говорейки много бавно, — имаш моето позволение да го направиш.

Каква отлична възможност за бягство! Но Алис нямаше смелостта да се възползва от нея. Кое момиче, при тези обстоятелства, би се осмелило да го направи? Колко често ни отправят предложения, които бихме дали всичко да приемем, но не можем, защото се страхуваме от реакцията на хората, които са ги отправили?

— Не желая да оттегля съгласието си — отвърна Алис, също говорейки бавно. — Но имам нужда от време, за да се възстановя. Лекарите казват, че претоварените мускули трябва да бъдат оставени да си починат, за да възвърнат своята еластичност. Това е моето състояние в момента. Струва ми се, че ако ми дадеш няколко месеца, за да си почина, ще мога да посрещна бъдещето с възстановени сили.

— Само това ли можеш да ми кажеш, Алис?

— Какво друго искаш да ти кажа?

— Искам да чуя една нежна дума от теб — нима това желание е толкова неразумно? Искам да ми кажеш, че си доволна от решението си — нима тази задача е толкова непосилна? Може би си позволих твърде много, като отново поисках ръката ти, но ти прие предложението ми и нима нямам правото да очаквам да ми покажеш, че си го направила с удоволствие?

Но тя не го бе направила с удоволствие. Не изпитваше удоволствие и сега, след като го бе направила. Не можеше да му покаже, че е щастлива, защото не беше. И в този момент се страхуваше, че той ще поиска от нея да демонстрира своята любов. Имаше пълното право, като неин годеник, да го направи. Тя сякаш бе наясно, че единственият начин да го спре, бе да се държи резервирано и студено. Затова не можеше да си позволи да покаже нежност. Изслуша молбата му, но не й откликна. И нямаше право да го обвинява, ако й се обидеше. Бе готова да направи всяка саможертва за него, освен тази.

— И нямаш какво друго да ми кажеш? — попита той.

Тя вдигна поглед и видя, че белегът му бе добил застрашителни размери. Очите му блестяха, а на лицето му бе изписана онази сприхава дързост, която бе толкова характерна за него и често плашеше хората, с които си общуваше.

— В момента нямам, Джордж. Казах ти, че съм дълбоко смутена. Защо продължаваш да ме притискаш?

Той бръкна в джоба на жилетката си и обви пръсти около писмото й, с намерението да го хвърли в лицето й и да заяви, че не я иска за жена при тези обстоятелства. Гневът, който го бе обладал в момента, бе основна част от характера му. Преди три или четири години тази част щеше да надделее и той щеше да избухне. Но сега, докато стискаше писмото в юмрука си, той си спомни, че имаше нужда от парите й. Всъщност се нуждаеше от част от тях още тази сутрин, тъй като трябваше да посети няколко места, където щяха да му искат пари и не можеше да спечели изборите без тях. Състоянието на сестра му Кейт възлизаше на едва две хиляди лири. В момента разполагаше само с тази сума и тя нямаше да му стигне. Освен това не искаше да харчи парите й, освен ако нямаше друг избор. „Ох, помисли си той, как ми се иска онзи старец в Уестморланд да умре и да се присъедини към предците си — и без това е на преклонна възраст!“ Но дядо му беше здрав като бик.

Джордж пусна писмото и я изгледа гневно.

— Тогава искаш да те оставя сама? — попита той.

— Не ми се ядосвай, Джордж!

— Да се ядосвам! Нямам право да ти се ядосвам. Всъщност греша! Имам това право и наистина съм ядосан. Струва ми се, че ми дължеше по-топло посрещане. Така ли ще бъде през цялата проклета година?

— О, Джордж!

— За мен ще бъде проклета. Но винаги ли ще бъде така между нас? Алис, обичах те повече от всяка друга жена. Дори бих казал, че никога не съм обичал друга, но понякога се съмнявам, че сърцето ти е способно на любов. След всичко, което се случи, след всичките ти възражения, след моето разкаяние и твоята прошка, трябваше да ме посрещнеш с отворени обятия. Предполагам, че сега трябва да си ходя, чувствайки се изритан от дома ти като куче.

— Ако ми говориш по този начин и ме гледаш така, какво бих могла да ти отговоря?

— Не искам да ми отговаряш. Исках да ми дадеш ръката си, да ме целунеш и да ми кажеш, че отново си моя. Алис, размисли и ме целуни! Позволи ми да те прегърна през кръста.

Тя потрепери на дивана, но не каза нищо. Той видя това потреперване. Имаше спешна нужда от парите й, но това бе последната капка. Обърна й гръб и излезе от стаята, без да продума. Тя чу как препуска надолу по стълбите, но не стана, за да го спре. Чу го как тряска входната врата, но не помръдна от мястото си. Беше си пожелала да си тръгне и той го бе направил. Изпита облекчение, което почти я утеши. И това бе мъжът, за когото преди няколко дни бе обещала да се омъжи.

Джордж изхвърча от къщата на улица „Кралица Ан“ и се насочи с бърза крачка към площад „Кавендиш“. Прекоси го от източната му страна, излезе на улица „Принсес“ и тръгна към улица „Оксфорд“. Съвсем близо, на улица „Грейт Марлборо“, се намираше къщата на неговия парламентарен адвокат господин Скръби, при когото бе обещал да се отбие тази сутрин. Докато вървеше, той мислеше само за едно: очевидното потръпване, което братовчедка му Алис не бе успяла да скрие. Беше се отдал напълно на гнева си и го подхранваше, като се заричаше, че ще забрави както за нея, така и за парите й, но в същото време се заканваше, че някой ден ще я накаже за това отношение.

Но първо трябваше да реши какво да каже на господин Скръби. Дължеше му пари за миналите избори, но дори да му се издължеше, той нямаше да му заеме достатъчно голяма сума, с която да покрие разходите си за следващите. И за разлика от много хора, които все още чакаха парите си, като например господин Граймс от „Красивия мъж“ и самия Джордж (все още не му бяха платили онази тримесечна разписка), господин Скръби никога не би допуснал да излезе на загуба. Да, изборите бяха насрочени чак за лятото, но имаше предварителни разходи, които Джордж трябваше да покрие веднага. Самият господин Скръби често казваше, че градските избиратели трябва да бъдат глезени. Той щеше да си поиска онези петстотин лири и да настоява за обосновано уверение, че ще получи всичките си пари до началото на следващия юни. Но дори господин Скръби можеше да изневери на своя кандидат, ако в последния момент преценеше, че той не е достатъчно добре подготвен. И в офиса му можеха да се озоват други кандидати с джобове, пълни с пари.

Докато пресичаше улица „Риджънт“, Джордж Вавасор преглътна гнева си и се съсредоточи върху този проблем. Дали да помоли Кейт да продаде скромното си имущество, или да използва парите на братовчедка си? Беше сигурен, че те все още бяха на негово разположение, въпреки бурния начин, по който се бяха разделили. Но мисълта да моли Алис за пари го изпълваше с отвращение. Трябваше да повери тази задача на Кейт. Все пак, когато спря пред вратата на господин Скръби, той бе решил, че ще бъде по-добре да използва богатството на жена си за тази цел. Точно по този начин го формулира в ума си и така оправда решението си. Да, щеше да използва богатството на жена си и да обясни на господин Скръби, че имаше това право, тъй като след сватбата тя щеше да стане негова наследница. Съмнявам се, че бе доволен от себе си. Все още не се бе превърнал в коравосърдечния измамник, за който го мислеха, и не можеше да вземе парите на братовчедка си, без намерението да й ги върне или поне без вярата, че имаше такова намерение. Поведението й тази сутрин несъмнено бе направило въпроса по-деликатен, отколкото щеше да бъде, ако му се бе усмихнала, но въпреки това той успя да убеди самия себе си, че тя нямаше да пострада и влезе в офиса на господин Скръби в много по-добро настроение отпреди.

Чиновниците в преддверието бяха много учтиви и му обещаха, че няма да му се наложи да чака дълго. Казаха му, че четирима господа в момента чакат да се видят с господин Скръби, но той може да мине преди тях. Изглежда дори изгониха един от джентълмените, за да му направят място, тъй като, когато Джордж бе въведен в малката чакалня, той се размина с дребничък мъж с кисело изражение, който бе изведен от нея.

— Ще трябва да ме изчакаш, Смидърс — провикна се господин Скръби от кабинета си. — Няма да се бавя.

Вавасор се извини на своя агент за забавянето, което щеше да причини на Смидърс, но господин Скръби обясни, че той бе просто един беден печатар, който чака да му платят. Бе напечатал и разлепил трийсет хиляди плаката за един от вече покойните кандидати от Мерилибон и все още не бе получил парите си.

— Виждате ли, когато бизнесът ви е малък, разорението дебне зад всеки ъгъл — обясни Скръби. — Например този клетник. Още не е получил и шилинг, а е платил за всичко от собствения си джоб. Не е лесно.

Когато чу, че има други хора, които спешно се нуждаят от пари, дори по-спешно от него, Вавасор изпита облекчение и си помисли, че може да се надява на по-дългосрочен кредит, отколкото бе възнамерявал да поиска.

— Изумително е какво може да постигне един мъж, без да плаща за нищо в продължение на години — отбеляза той.

— Така е, но само ако знае как. И когато най-накрая си плати, господин Вавасор, това забавяне ще му излезе през носа, защото ще трябва да върне всичко до последния цент плюс лихвите.

— Има много хора, които никога не си плащат — рече Джордж.

— Да, господин Вавасор, това е вярно. Но вижте какъв живот водят. Не е приятно да те е страх да влезеш в кабинета на собствения си агент. Познавам ви достатъчно добре и знам, че на вас това изобщо не би ви харесало.

— Досега не съм се страхувал от никого — отвърна Вавасор. — Но човек никога не знае.

— Да, човек никога не знае. Но какви неща мога да ви разкажа, господин Вавасор! Колко минали, бъдещи и настоящи членове на парламента са падали на колене пред мен в тази стая! Става най-критично точно преди изборите. Има толкова много неща, за които един джентълмен трябва да плаща в брой. Изборите не са бизнес начинание и не можеш да разчиташ на адвоката си да ти набави капитал. Ако бях достатъчно богат, за да давам пари на джентълмените, за които работя, от собствения си джоб, можех спокойно да живея от лихвите и дори сам да вляза в парламента.

Джордж Вавасор веднага разбра какво му намекваше господин Скръби с присъщата си тактичност: че не можеше да разчита на неговите пари, за да покрие разходите си за изборите.

— Предполагам — отвърна той. — Но понякога го правите, нали?

— Никога, господин Вавасор — отвърна господин Скръби мрачно. — Това е мое правило. Мога да заема парите срещу лихва, разбира се, но само ако получа гаранция от бащата на кандидата или от шестима членове на комитета, които трябва да бъдат заможни. Много заможни. Но по принцип не го правя. Не е моя работа.

— Мислех, че го правите… но така или иначе не искам това от вас.

— Сигурен съм, че не го искате — отвърна господин Скръби с очевидно облекчение в гласа. — Бог да ви поживи, господин Вавасор, не съм си мислил, че го искате, защото сте истински джентълмен, за разлика от много други.

Започнаха да преговарят и Вавасор бе принуден да се съгласи, че ще бъде добре да прехвърли шестстотин лири на сметката на господин Скръби до края на следващата седмица и да изплати деветдесет и двете лири, които дължеше на съдържателя на „Красивия мъж“. С други думи, трябваше да вземе хиляда лири назаем от Алис и тъй като не искаше да моли семейният адвокат да тегли парите, Джордж сподели плановете си с господин Скръби или поне онази част от тях, която бе от практическо значение. Направи го с неохота, която бе нетипична за него. След това настоя да обясни на господин Скръби, че парите, взети от неговата братовчедка и бъдеща съпруга, щяха да й бъдат върнати от собствеността в Уестморланд. И се опасявам, че описа себе си като наследник на тази собственост.

— Да, да, семейно споразумение — отвърна господин Скръби и го поздрави за годежа. Той изобщо не се интересуваше, откъде щяха да дойдат парите.

Тридесет и шеста глава

Джон Грей посещава Лондон за втори път

В началото на своя разговор с дъщеря си, описан по-рано, господин Вавасор я бе помолил да изчака малко, преди да уведоми господин Грей за годежа си. Но двамата не бяха постигнали съгласие по този въпрос. Господин Вавасор бе поискал тя да му обещае, че няма да пише на господин Грей, докато той не й позволи. Алис бе отказала да се обвърже с подобно обещание и разговорът се бе насочил в друга посока — характерът на Джордж Вавасор и съдбата на парите й.

Алис се чувстваше длъжна да уведоми господин Грей незабавно. Но след бурния разговор с братовчед си, тя просто не бе в състояние да пише писма. Изминаха няколко дни и нито един от двамата не повдигна въпроса отново. Вече бе средата на януари и читателите може би помнят, че господин Грей бе обещал да посети Лондон през този месец, веднага след като Алис се върне от Уестморланд. Тя несъмнено трябваше да направи нещо, за да предотврати това посещение. Господин Грей нямаше да дойде, без да я уведоми предварително. Познаваше го достатъчно добре, за да е сигурна в това. Но искаше писмото й до него да бъде изпратено, преди да получи неговото до нея, така че седна да пише без отново да говори с баща си по въпроса.

Беше неприятно задължение. Може би най-трудната от всички трудни задачи, наложени й от съдбата. Веднага след като започна, тя осъзна, че бе направила грешка, като не бе написала това писмо по същото време, когато бе писала на братовчед си Джордж. Тогава Кейт беше до нея и неподправеното й щастие й бе вдъхвало увереност. В онзи момент се бе чувствала утешена от мисълта, че е взела най-доброто възможно решение, ако не за себе си, то поне за всички останали. Но вече не чувстваше нито тази увереност, нито тази утеха. Чистият въздух във Вавасор бе повдигнал духа й, но тежкият лондонски смог отново го бе потиснал. Тя няколко часа стоя с химикалка в ръка, но така и не успя да се съсредоточи. Мина още един ден, но писмото все още не бе написано. Алис се чувстваше нетипично слаба и нерешителна. Лицата на двамата мъже постоянно бяха пред очите й и не можеше да ги прогони. Съвсем ясно виждаше голямата разлика между тях. Но защо едва сега осъзнаваше огромното превъзходство на онзи, когото бе отритнала? Бе ги сравнявала толкова често, но чак сега достигаше до това заключение.

Виждаше лицето на братовчед си Джордж, когато бе изхвърчал от стаята й, и си спомняше изражението на господин Грей, когато за последно бе държал ръката й в Челтнъм: спокойното достойнство на красотата му, останала ненакърнена от обидата, която му бе нанесла. Отново и отново си казваше, че когато вратите на Рая се бяха отворили за нея, тя бе предпочела да се спусне в Ада. И това бе нещото, което я измъчваше най-много — фактът, че бе направила това прозрение сега, когато бе твърде късно.

Но Алис трябваше да напише това писмо и на втория ден си каза, че няма да стане от стола, докато не го направи. Задачата бе изпълнена и писмото бе изпратено. Сега ще помоля читателя да дойде с мен в Недъркоутс, за да присъства на неговото отваряне.

Джон Грей закусваше в кабинета си, а срещу него седеше най-близкият му приятел с тримесечник[65] в ръка. Франк Сюърд работеше за колежа, на който и двамата бяха членове. Освен това бе духовник и преподавател в Кеймбридж. Прекарваше повечето си свободно време в Недъркоутс и бе единственият човек, на когото Грей бе казал за любовното си разочарование. Но не му бе казал всичко. Първо бе информирал своя приятел, че се е сгодил за Алис. И тъй като не считаше това за тайна (дори бе заявил, че мрази, подобни тайни), бе споменал годежа в учителската стая на колежа и всички в Кеймбридж знаеха, че господин Грей скоро ще се жени. След това бе казал на господин Сюърд, че нещата между него и Алис се бяха усложнили и бе напълно възможно бракът да не бъде сключен. Не бе навлязъл в подробности, но бе признал, че това развитие бе тежък удар за него. Двамата със Сюърд бяха близки по онзи специален начин, който може да съществува само между хора, които са се сприятелили като млади, но господин Грей не можеше да излее душата си дори пред него. Можеше да го направи само пред един приятел — пред жената, която искаше за съпруга. Бе му липсвал подобен приятел и бе направил опит да си го осигури.

— Още не говори за това — рече той на Сюърд. — Когато въпросът бъде решен, малкото хора, които ме познават, ще бъдат уведомени. Но все още не е напълно сигурно и докато имам съмнения, предпочитам да не обсъждам темата.

Не бе казал нищо повече по въпроса и не бе обвинил Алис в нищо, но Сюърд бе предположил, че жената бе зарязала неговия приятел и бе заключил, че тя е коравосърдечна и вероломна. Освен това знаеше, че господин Грей никога нямаше да си потърси друг човек, с когото да сподели живота си.

Тази сутрин и двамата имаха поща и вниманието на Сюърд бе заето с писмата, които бе получил. Веднага след като докосна своите, Грей осъзна, че едно от тях бе от Алис и веднага го отвори. Направи го спокойно, но без престореното равнодушие, с което Джордж Вавасор бе отворил писмото й от Уестморланд.

„Трябва веднага да ти кажа, започваше Алис без каквито и да било предисловия (Ох, какви трудности бе изпитала да завърши това изречение!), че братовчед ми Джордж Вавасор повтори своето предложение за брак и аз го приех. Казвам ти това, с цел да ти спестя пътуването, което се зарече да направиш последния път, когато се видяхме в Челтнъм. Не смятам да описвам обстоятелствата, довели до този годеж, защото нямам право да предполагам, че би искал да ги знаеш. И едва ли имам право да те помоля да ми повярваш, че въпреки всичко, което сторих, аз винаги се опитвах да бъда искрена и почтена. Много добре знам, че освен това бях невежа, глупава и още много други неща. Иначе нямаше да поглеждам назад към последните няколко години от живота си и да изпитвам такъв срам. Мога само да ти се извиня за обидата, която ти нанесох, но не бих посмяла да те помоля да ми простиш.

Алис Вавасор.“

Беше се измъчила при писането на това писмо и бе унищожила десетки неуспешни опита да го завърши. И го бе изпратила, без да изчете последните няколко реда. „Ще научи за годежа и само това има значение, каза си тя.“

Господин Грей изчете писмото два пъти, като остави другите, които бе получил, недокоснати на масата за закуска. Всяка дума, която прочиташе, му причиняваше агония. До този момент бе хранил надежди. Фактът, че Алис бе започнала да се съмнява в правотата на решението си да приеме предложението му и дори се бе опитала да избяга от него, го бе притеснил, но си бе казал, че това е просто един необоснован страх, който с времето щеше да избледнее. Фантазия, която щеше да бъде излекувана. И бе решил да се посвети на това да намери лек. Но бе имало едно нещо, което го бе изпълвало със страх. Беше се убедил, че това нещо няма как да се случи, но то се бе случило.

Никога не бе харесвал Джордж Вавасор и винаги се бе страхувал от него. Този страх не бе свързан с нещо, което Вавасор можеше да му причини, защото двамата почти не се познаваха. Но той се страхуваше от влиянието му над Алис. Страхуваше се и от влиянието на сестра му Кейт. Разбира се, той не би могъл да каже на Алис да не слуша братовчедите си. Това би било невъзможно за него. Не беше в характера му да подценява хората, които обичаше. Дали помните тона на неговия отговор на писмото, в което Алис го бе информирала, че ще замине за Швейцария в компанията на братовчед си Джордж? Бе написал нещо, с чувство за хумор, което Алис после бе прочела на двамата си приятели със задоволство. Не го бе написал, защото харесваше мъжа. Всъщност изобщо не го харесваше. Но не можеше да покаже, че не вярва в благоразумието на жената, която обичаше и за която възнамеряваше да се ожени.

Вече споменах, че писмото на Алис му причини истинска агония. Докато седеше и се взираше в листа пред себе си, той изпитваше повече болка, отколкото бе изпитвал някога през живота си. Но нищо в изражението му не издаваше този факт. Сюърд бе получил дълъг ферман, несъмнено свързан с преподавателската му дейност, и го четеше с кротко задоволство. Дори не му мина през ума да вдигне поглед към Грей, но ако го бе направил, съмнявам се, че нещо щеше да привлече вниманието му.

Въпреки че бе дълбоко наранен, Грей не си позволи да изпадне в отчаяние. Да, сега имаше по-малко надежда отпреди, но може би все още имаше надежда — ако не за него, то поне за нея. Той знаеше, че Джордж Вавасор беше дързък и безразсъден мъж, който вечно се нуждаеше от пари. Този брак щеше да разори Алис Вавасор. Каквото и да бе неговото бъдеще, трябваше да се опита да спаси нейното. Братовчед й несъмнено искаше парите й. А може би щеше да се задоволи единствено с парите й и да я остави на мира?

— Сюърд — каза той най-накрая, обръщайки се към своя приятел, който още не бе стигнал до края на писмото си.

— Някакъв проблем ли има? — попита Сюърд.

— Ами… да, може да се каже. Опасявам се, че се налага да те оставя сам и да замина за Лондон.

— Надявам се, че никой не се е разболял?

— Не, никой не се е разболял. Но трябва да замина за Лондон. Госпожа Бол ще се погрижи за теб. Надявам се, че не ми се сърдиш.

Сюърд го увери, че не му се сърди и че е отлично запознат с възможностите и добрите намерения на камериерката му, след което добави, че е съвсем близо до колежа си и разбира се, че ще се върне там. Той много искаше да попита Грей за целта на това внезапно пътуване и дали то бе свързано с неприятностите около годежа, но знаеше, че приятелят му не обича подобни въпроси, така че си замълча.

— Защо не останеш тук? — попита Грей след кратка пауза. — Иска ми се да го направиш, приятелю. Наистина ми се иска.

Имаше нещо умолително в тона му, което веднага направи впечатление на Сюърд.

— Ако мога да ти бъда полезен по някакъв начин, разбира се, че ще остана.

Известно време Грей мълчеше, след което отвърна:

— Иска ми се да го направиш. Наистина.

— Тогава ще остана.

Последва нова дълга пауза.

— Получих писмо от… госпожица Вавасор — рече след малко Грей.

— Новините добри ли са?

— Не, не са. Поне за мен. Не съм сигурен, че мога да ти кажа. Бих ти казал всичко, ако имах време, защото трябва да знаеш цялата история, за да не останеш с грешно впечатление. Има неща, които един мъж не може да каже на никого.

— Наистина има — отвърна Сюърд.

— Много ми се иска да знаеше всичко така, както го знам аз, но това е невъзможно. Има неща, които се случват за един ден, но не могат да бъдат обяснени за цял живот.

Последва нова пауза.

— Тази сутрин получих лоши новини и трябва незабавно да замина за Лондон. Ще ме закараш ли до гарата в Ели, за да мога да пристигна преди дванайсет? Може да се върна още утре и със сигурност ще го направя, преди да е изтекла една седмица. Но мисълта, че ще те заваря тук, ще ми носи утеха.

Сюърд се съгласи с този план и тръгнаха в единайсет. Изминаха първите няколко километра в мълчание.

— Сюърд — каза Грей най-накрая, — ако не успея да постигна онова, което съм намислил, най-вероятно никога повече няма да ме чуеш да споменавам името Алис Вавасор. Но трябва да знаеш, че в нито един момент не съм променял мнението си за нея и не бива да възприемаш мълчанието ми като такава промяна. Разбираш ли ме?

— Мисля, че да.

— За мен тя е най-прекрасното създание на този свят. Възможно е след този ден съдбите ни окончателно да се разделят, но това не означава, че мнението ми за нея ще се промени. Искам ти, като мой близък приятел, да знаеш колко високо я ценя, дори и да не споменавам името й.

Сюърд го увери, че ще запомни това и завършиха пътуването си в мълчание.

Грей изпрати телеграма на Джон Вавасор от гарата в Ели, за да го уведоми, че този следобед ще се отбие в офиса му на Чансъри Лейн. Вероятността господин Вавасор да бъде в офиса си не бе особено голяма, но в този случай бе там, когато получи телеграмата и остана чак до четири и половина, което бе много необичаен час за него, за да приеме господин Грей.

— Тя писа ли ти? — попита Вавасор, веднага щом Грей влезе в неприветливата стаичка, която всъщност не се намираше на Чансъри Лейн, а близо до тази улица.

— Да — отвърна Грей. — Писа ми.

— И ти е казала за братовчед си Джордж. Опитах се да я убедя да не ти пише, но е много вироглава.

— Защо си опитал да я спреш? Колкото по-скоро ми каже, толкова по-добре.

— Надявах се, че може да се разколебае. Не знам какво мислиш по въпроса, Грей, но това е най-голямото нещастие, което някога ме е сполетявало. А съм преживявал големи нещастия — добави той, мислейки за онзи период от живота си, когато се бе срамувал от работата си.

— Защо си мислил, че може да се разколебае? — попита Грей.

— Не знам. Цялото нещо ми се стори толкова абсурдно и може би се надявах, че тя ще осъзнае това. Не съм сигурен дали знаеш нещо за моя племенник Джордж.

— Много малко — отвърна Грей.

— Според мен той е един безразсъден авантюрист, който няма нито пари, нито принципи. Едва ли някога ще срещнеш по-неподходящ съпруг. Дори бих казал, че едва ли някога ще срещнеш по-ужасен човек. Интересува се единствено от парите й и ще я разори. Освен това ще се отнася ужасно с нея. Но какво мога да направя?

— Можеш да предотвратиш брака.

— Но как, човече, как? Да го предотвратя? Лесно ти е да го кажеш. Точно това искам да направя. Но кой съм аз, за да го предотвратя? Тя сама определя съдбата си. Още утре може да му даде всичките си пари. Как мога да я спра?

— Остави я да му даде всичките си пари още утре — каза Грей.

— И какво ще прави след това? — попита Вавасор.

— След това… след това… може да дойде при мен — отвърна Грей и докато говореше, в очите му се появиха сълзи и гласът му потрепери.

Дори циничното, студено и неотзивчиво сърце на Джон Вавасор бе стоплено от тези думи и от начина, по който бяха изречени.

— Бог да те благослови! Бог да те благослови, приятелю! Толкова ми се иска тази злощастна афера да завърши именно по този начин. Както за нейно, така и за твое добро.

— И защо да не завърши? Казваш, че просто иска парите й. Щом ги иска, нека му ги дадем!

— Но Грей, ти не познаваш Алис. Не разбираш дъщеря ми. Ако загуби богатството си, нищо не би могло да я убеди да ти стане жена.

— Ще мислим за това, когато му дойде времето — отвърна Джон Грей. — Първо трябва да я спасим от мъжа, който, както казваш, е на ръба на разорението и ще я направи нещастна. Дойдох тук днес не защото я искам за своя жена, а защото не искам да стане жена на Джордж Вавасор. Ако бях на твое място, щях да го оставя да изхарчи парите й.

— Ако беше на мое място, щеше да бъдеш безсилен да промениш решението й, точно като мен. Знам, че ще му даде парите си, защото ми каза, че ще го направи, но не е по силите ми да я накарам да го направи, нито да я накарам да не го прави. Такава е позицията ми. Но няма смисъл да разсъждаваше върху това сега.

Джон Грей определено нямаше намерение да го прави. Той много добре знаеше, че Алис бе независима жена, която ревностно брани своята независимост. Не бе очаквал, че баща й ще може да предотврати брака й за Джордж Вавасор, но се бе надявал, че двамата споделят едно мнение по въпроса и надеждата му се бе оправдала. Когато напусна кабинета на господин Вавасор, Грей не знаеше нищо за отсрочката от дванайсет месеца, за която Алис бе настояла. Съмняваше се, че тя ще може да се омъжи за братовчед си веднага, толкова скоро след раздялата си с него. Но не беше напълно сигурен и реши, че иска да чуе това от собствените й устни, ако приемеше да го види, разбира се. Изпрати й писмо, в което посочваше датата и часа на посещението си, и тъй като не получи отрицателен отговор, пристигна на улица „Кралица Ан“ в уречения час.

Бе намислил план, който не бе споделил с господин Вавасор. Съмняваше се, че ще успее да го осъществи, но бе решен да опита, ако това изобщо бе възможно. Щеше да пробва да подкупи Джордж Вавасор. Живееше разумно и разполагаше с достатъчно пари за подобно начинание. Ако Вавасор бе такъв, какъвто го описваха хората, които го познаваха, подобна сделка бе напълно възможна. Но преди да осъществи плана си, трябваше да бъде сигурен, че няма да направи живота на Алис още по-нещастен с някое необмислено действие. Беше му трудно дори да допусне, че тя наистина обичаше братовчед си. Познаваше Алис и това му се струваше невъзможно. Но ако бе така, нямаше право да се меси. Смяташе, че ако говори с нея, ще разбере истината и затова я помоли да го приеме на улица „Кралица Ан“.

„Разбира се, че ще го приема, ако дойде, каза си Алис, когато получи бележката му. Но не може да промени нищо. Каквото и да ми каже, няма да е и наполовина толкова укорително, колкото нещата, които самата аз си казвам всеки ден.“

Но когато часът дойде и на вратата се почука, сърцето й я предаде и тя почувства, че наказанието, което й предстоеше, щеше да бъде истинско изпитание за нея.

Той бавно изкачи стълбите (толкова бавно!), след което сам отвори вратата на стаята. Влезе и я затвори без дори да погледне към нея. Не съм сигурен как да го обясня, но именно начинът, по който се владееше в момента, бе нещото, което бе накарало Алис да се страхува от него и да повярва, че не си подхождат. Докато го чакаше да прекоси стаята, Алис стоеше облегната с ръце на масата, забила поглед в бялата покривка.

— Алис — рече той и бавно се приближи.

Цялото й тяло потрепери, когато чу сладкия му глас. Няма ли да е по-добре веднага да разкрия мислите, минаващи през главата й? Ох, само ако можеше отново да бъде негова! Каква лудост я бе накарала да се откаже от него! Старата любов изпълни сърцето й. Всъщност тя никога не го бе напускала. Онова, което се бе върнало, бе вярата й в неговата любов — вяра, която й казваше, че тази любов можеше да я направи щастлива. Но каква бе ползата от тази вяра сега? Дори той да го искаше, тя не можеше отново да промени решението си.

— Алис — каза той.

Тя бавно вдигна очи и той също толкова бавно я помоли за ръката й.

— Можеш да ми я дадеш като на стар приятел.

Тя пъхна ръката си в неговата, но веднага я дръпна, защото не си вярваше да я остави там.

— Алис — продължи той, — не очаквам да ми кажеш много, но имам два въпроса към теб и се надявам, че ще ми отговориш. Насрочихте ли дата за сватбата?

— Не — отвърна тя.

— Кога смятате да се ожените? След месец?

— О, не, няма да е тази година — отвърна бързо Алис.

Той веднага позна по гласа й, че тя вече се страхуваше от този нов годеж. Дори да бе изпитвал някакъв гняв към нея, той мигновено се изпари. Собственото й неблагоразумие бе станало причина за тази катастрофа в живота й, както и собственото й невежество — самата тя бе признала това. Но той все още вярваше, че бе достойна за любовта му.

— И сега още един въпрос, Алис, но ако не ми отговориш, няма да го задавам отново. Можеш ли да ми кажеш защо прие предложението на братовчед си?

— Защото… — отвърна бързо тя и го изгледа така, сякаш за миг бе възвърнала старата си увереност. — Но ти никога няма да ме разбереш — продължи след малко, — и не виждам причина да се надявам, че мнението ти за мен може да се подобри.

Грей веднага разбра, че Алис не обичаше мъжа, чието предложение за брак бе приела. Той дори не подозираше колко силна, искрена и непроменена беше нейната любов към него. Всъщност в момента изобщо не мислеше за себе си. Искаше да разбере дали тя щеше да страда, ако някак си успееше да развали годежа й. Когато я бе попитал дали смяташе да се омъжи веднага, тя бе потреперила от ужас. Когато я бе попитал защо е приела предложението на братовчед си, тя се бе поколебала и бе намекнала за извинение, което той нямаше да разбере. Ако наистина обичаше Джордж Вавасор, той щеше да разбере.

— Алис — каза той, продължавайки да говори много бавно, — не се е случило нищо, което безвъзвратно да ни раздели. Аз съм упорит мъж и още не съм се отказал от всякаква надежда. Една година е много време. Както самата ти каза, аз не те разбирам напълно. Но все още чувствам, че имам правото да ти кажа, че те обичам повече от всякога и ако нещата се променят за теб, не мога да ти опиша с каква радост и охота ще те приема обратно в обятията си. Спечели сърцето ми от мига, в който те зърнах и то продължава да бъде твое.

Той отново докосна ръката й и си тръгна преди тя да може да му отговори.

Тридесет и седма глава

Съветът на господин Томбе

В продължение на цял час Алис седя, без да помръдва, а думите, които Джон Грей бе изрекъл, преди да си тръгне, отекваха отново и отново в главата й: „Спечели сърцето ми от мига, в който те зърнах и то продължава да бъде твое.“ Нещо в тези думи я бе успокоило и дори утешило. Във всеки случай той не я презираше. Нямаше да й каже това, ако все още не я уважаваше. Всъщност нима не бе заявил, че ще я приеме обратно, ако реши да се върне? „Не мога да ти опиша с каква радост и охота ще те приема обратно в обятията си!“ Уви! Това нямаше как да се случи. Но думите му бяха мехлем за ушите й и тя се разчувства, докато си ги припомняше. Може би се разчувства прекалено много. Знаеше, че бе загубила своя Рай и нищо не можеше да промени това, но поне бе научила, че господарят на градината я искаше обратно. Алис седеше и мислеше за бъдещето си, сякаш то принадлежеше на някой друг — сякаш беше история, прочетена в книга. Да, беше корабокруширала и потъваше, но поне не бе изхвърлена от кораба от мъжа, когото обичаше.

Но нямаше ли да е по-добре, ако я бе поругал и низвергнал? Ако го бе направил, поне щеше да си спести мъката и разочарованието. Ако се бе научил да я презира, нямаше да я оплаква. Тя нямаше право да се чувства утешена от факта, че той също ще страда. Но когато тази мисъл мина през главата й, Алис веднага я прогони. Каза си, че Джон Грей е рационален, а не емоционален мъж. Уви, това бе грешката, която винаги правеше, когато се опитваше да обобщи неговия характер! Реши, че просто упорстваше и се опитваше да постигне онова, което си бе наумил. Самият той го бе казал и Алис вярваше безрезервно в думите му. И дори ако нещото, което преследваше, се окажеше непостижимо, той не би позволил на мъката да обладае сърцето му. Беше прекалено разумен и уравновесен, за да допусне нещо такова да помрачи щастието му.

Но нима това нещо трябваше да се случи? Нямаше ли начин тази загуба да му бъде спестена? Не беше ли възможно желанието му да бъде удовлетворено (а това наистина щеше да го удовлетвори) и в същото време тя да бъде спасена? Алис отново и отново си задаваше този въпрос, но така, сякаш се опитваше да спаси друга жена, а не себе си.

Но тя знаеше, че съдбата й бе предопределена. Не бе разсъждавала трезво, когато бе решила да приеме предложението на братовчед си, но това не променяше факта, че решението бе взето. Не бе разсъждавала трезво, когато бе заминала за Швейцария с двама души, които целяха да разбият мечтите й. Не бе разсъждавала трезво, когато си бе казала по време на онази разходка с Кейт в Уестморланд, че трябва да се омъжи за братовчед си, защото не може да се омъжи за Джон Грей. Братовчедите й бяха успели да изпепелят всичките й надежди. Но какво бе нейното оправдание? Нима не им бе позволила да го направят? Уви, нямаше майка! В нещастието си, тя призна всичките си слабости. Беше се гордяла с независимостта си, но до какво бе довела тази гордост? Беше охулила разсъдливостта на лейди Маклауд, но нима тези хули не я бяха обрекли на нещастие?

Нима трябваше да се отдаде, телом и духом, на мъж, когото не обичаше? Това бе въпросът, който си задаваше в своята агония. Нима бе длъжна да търпи милувките му, да лежи в обятията му и да откликва нежно на целувките му?

— Не! — отсече тя, крачейки из стаята. — Не. Не съм се съгласявала на това. Не съм го имала предвид.

Но какво бе имала предвид? Какво си бе представяла? За какъв брак си бе мислила, докато бе писала своя отговор? Как бих могъл да анализирам разсъжденията й и да направя мислите и чувствата й разбираеми за хората, които се интересуват от тях? Тя бе готова да жертва всичко за братовчед си, както би жертвала всичко за приятел. Бе готова да води неговите битки със своите пари, думи и съчувствие. Бе готова да му прави компания, когато има нужда, и да го утешава. Неговият позор щеше да бъде и неин, неговата слава щеше да бъде и нейна и неговите цели щяха да бъдат и нейни. Не беше ли това бракът, който се бе съгласила да сключи? Но той бе дошъл при нея и бе поискал целувка, а тя бе потръпнала от ужас при мисълта да го целуне. След това при нея бе дошъл другият и бе докоснал ръката й. Тялото й бе омекнало от това докосване и тя почти бе припаднала в краката му.

Беше направила голяма грешка. Знаеше това. Знаеше, че бе извършила грях. И това бе грях, който една порядъчна жена не можеше да си позволи. Бе обещала да сключи брак с мъж, когото не обичаше като съпруга, а сляпата й амбиция я бе накарала да се откаже от мъж, за когото сърцето й копнееше.

Вече не излъчваше онзи безценен аромат на изтънченост, който бе най-голямото достойнство на женствеността. Беше извършила грях срещу пола си. В агонията и отчаянието си, паднала на колене на пода и закрила лицето си с ръце, тя си каза, че не заслужаваше прошка. Вече бе осъзнала това и никога нямаше да си прости.

А вие можете ли да й простите, скъпи читатели? Или задавам този въпрос твърде рано? Самият аз вече й простих. От много години знам нейната история и постепенно се убедих, че дори подобна тежка обида срещу женствеността може да бъде простена, ако виновникът се разкае искрено и дълбоко. И ако не й простите, преди да затворите тази книга, това би означавало, че не съм разказал историята добре.

Да се съгласим, че бе съгрешила и този грях бе тежък и почти непростим. Но тя знаеше колко важна бе любовта. Просто не знаеше кого от двамата наистина обичаше! Не знаеше чии милувки щяха да й бъдат по-сладки и в чии обятия предпочиташе да се озове! Фю! Беше позволила сърцето и чувствата й да бъдат замърсени и затова бе попаднала в тази ужасна ситуация. Но хайде, да видим дали няма да бъде пречистена от огъня на мъката, която я раздираше отвътре.

„Какво да правя?“ Алис прекара целия ден, задавайки си този въпрос. Бе изумена от скоростта, с която подозрението, че не би могла да се омъжи за братовчед си, се превърна в убеждение. Можеше ли да допусне да казват за нея, че три пъти е зарязвала годеника си и три пъти се е отмятала от думата си? Откъде би могла да намери смелостта да каже на баща си, на Кейт и дори на самия Джордж, че отново бе променила решението си? Но имаше цяла година на разположение. Ако междувременно той получеше и изхарчеше парите й, може би нямаше да има повече нужда от нея и тя щеше да се спаси от тази ужасна съдба. Не беше ли възможно този път отказът да дойде от него? Все пак тя успя да вземе едно решение. Или поне си мислеше, че бе успяла. Каквото и да се случеше, тя нямаше да отиде до олтара с него. Докато имаше скала, от която можеше да се хвърли, вода, в която можеше да се удави и отрова, която можеше да изпие, нямаше да стане съпруга на Джордж Вавасор.

Алис знаеше, че не можеше да сподели това решение с никого, дори с най-близките си хора. Дължеше му парите си след всичко, случило се между тях. Джордж имаше право да разчита на помощта й и щеше да я получи. Но тя можеше да му помогне само в ролята на негова годеница. Той не би могъл да приеме парите й, ако не бяха сгодени. Щеше да ги получи до последния цент, но междувременно Алис трябваше да измисли някакъв план за бягство.

Този следобед баща й дойде да я види и трябва да бъде посочено, че по-рано през деня господин Грей бе провел втори разговор с него. След като си тръгнал от къщата на улица „Кралица Ан“, господин Грей се срещнал със своя адвокат, а после бе говорил с господин Вавасор. Господин Вавасор се бе върнал вкъщи малко след пет часа и заварил дъщеря си в дневната, седнала на тъмно до запалената камина. Преди това бе посетил кантората на адвоката на господин Грей и смутено бе изслушал как последният излага подробностите на ситуацията, в която бе изпаднала дъщеря му, пред благодушния стар джентълмен с напълно плешива глава, практикуващ професията си в една тясна, тъмна и чиста уличка зад Доктърс Комънс[66]. Името му бе господин Томбе.

— Не — отвърнал Грей, когато господин Вавасор го бе попитал за специалността на господин Томбе. — Не се занимава само с църковни дела. Имаше съдружник в Ели и беше адвокат както на баща ми, така и на повечето духовници там.

По време на тази дискусия, господин Томбе не показа нито изненада, нито изумление или престорено възмущение. Съгласиха се, че Джордж Вавасор трябваше да получи пари веднага и ако това бе възможно, парите трябваше да дойдат от спестяванията на Джон Грей, а не от тези на Алис. Господин Томбе може би щеше да успее да уреди това с адвоката на господин Вавасор. Ако не успееше, самият той щеше да събере необходимите пари. И накрая Джон Вавасор щеше да бъде принуден да се откаже от булката си, като това бе цената на сделката. Докато двамата мъже говореха, Джон Вавасор мълчеше, защото нямаше какво да каже. Не разполагаше със собствени пари, с които да допринесе.

— Искам бащата на младата дама да потвърди — рече Грей, — че и според него този брак би бил пагубен за нея.

— Несъмнено — съгласи се господин Вавасор. — Този брак ще я разори.

— Виждате ли, господин Томбе, просто искаме да изпитаме мъжа — продължи господин Грей. — Ако не е такъв, за какъвто го мислим, може да го докаже с поведението си. Ако наистина е достоен да бъде неин съпруг, ще ни откаже.

— Просто искате да отворите очите му, господин Грей — каза мекушавият адвокат.

— Искам да получи парите, които му трябват. След това ще видим какво всъщност иска.

— Да, така ще разберем какво наистина иска — отвърна адвокатът. — Ще получи парите, господин Грей.

Това бе краят на дискусията.

Когато влезе в дневната, господин Вавасор се обърна към дъщеря си с бодър глас:

— Стоиш на тъмно?

— Да, татко. За какво са ми свещи, когато не правя нищо? Не те очаквах.

— Дойдох, защото искам да говоря с теб по работа.

— Каква работа, татко?

Алис веднага разгада намеренията на баща си, съдейки по тона му. Той искаше да я предразположи, за да може после да й съобщи нещо, което знаеше, че тя няма да одобри.

— Любов моя, доколкото разбрах, братовчед ти Джордж има нужда от пари.

— Не съм казала, че има нужда от тях веднага, но предполагам, че ще му потрябват преди изборите.

— Ако е така, значи му трябват веднага. Още ли не ти ги е поискал?

— Не. Просто каза, че ако има нужда, ще се възползва от предложението ми.

— Сигурен съм, че има нужда от пари. Дори ми се струва, че в момента не разполага със собствени средства.

— Съмнявам се, но не мога да бъда сигурна. Мога само да кажа, че още не ме е молил за пари, но ще изпълня молбата му, ако някога го направи.

— Колко смяташ да му дадеш, Алис?

— Не знам с колко разполагам. Получавам около четиристотин на година, но нямам представа колко всъщност струва имуществото ми и каква част от него може да бъде осребрена. Смятам да си запазя сто на година и да му дам останалото.

— Какво, осем хиляди лири! — възкликна бащата, който, въпреки желанието си да я предразположи, не можеше да не изрази възмущението си.

— Съмнявам се, че ще има нужда от толкова много, но ако ги поиска, ще му ги дам.

— Небеса! — каза Джон Вавасор. — Това означава, че ще трябва да продадем къщата.

Той не се стърпя, защото мисълта за тази загуба бе твърде мъчителна за него.

— Но още не ме е молил за нищо, татко.

— Още не е и може би няма да го направи, но ако те помоли, искам да знам какво ще му отговориш. Не мога да ти забраня да му дадеш парите си, защото те са твои и можеш да се разпореждаш с тях както намериш за добре. Но ще направиш ли едно нещо за мен?

— Какво нещо, татко?

— Когато ги поиска, ще ми позволиш ли аз да ги събера?

— Как така ти?

— Имам предвид, че след като ми кажеш, ще отида при адвоката и ще уредя всичко.

Той й обясни, че когато ставаше дума за такива големи суми, не беше редно да предприема нищо без неговото знание, въпреки че парите бяха нейни.

— Обещавам ти, че няма да се опитвам да те спра — каза той.

Алис се съгласи, че ако Джордж й поиска пари, ще остави баща й да ги събере.

На следващия ден тя получи писмо от лейди Гленкора, която все още бе в Мачинг Праяри. Приповдигнатият, бъбрив и безгрижен тон на писмото трябваше да я убеди, че авторът му бе щастлив, но имаше няколко издайнически думи, които развалиха илюзията.

„Виждаш, че все още съм в Мачинг, пишеше Гленкора, въпреки че трябваше да замина за Монкшейд. В последния момент успях да се спася и сега прекарвам времето си (не толкова пълноценно, както тя би искала) в невинната компания на Ифи Палисър. Помниш Ифи. Тя е прекрасно създание и ако можеше, щеше да направи дори моя живот пълноценен. Признавам, че често се сещам за гостите в Монкшейд и всъщност съм много щастлива от факта, че не съм сред тях. Отсъствието ми е изцяло по твоя вина. Онази неразумна разходка сред руините! Клетите руини. Понякога ходя там сама и си представям, че чувам гласове от стените и виждам лица през счупените прозорци! Всички представители на рода Палисър ми се мръщят сърдито и ми казват, че не съм достойна да нося тяхното име. Сър Гай си има любим прозорец, през който се взира изпитателно в мен. Онзи ден казах на Ифи и тя ми отговори сериозно, че стига да искам, бих могла да стана достойна за рода Палисър. Дори за рода Палисър! Не е ли прекрасно?“

След това лейди Гленкора пишеше, че съпругът й възнамерява да посети Лондон в началото на парламентарната сесия и тя смята да го придружи.

„Ако все още съм достойна за рода Палисър, разбира се, добавяше тя.“

Тридесет и осма глава

Странноприемницата в Шап

Когато Джордж Вавасор напусна офиса на господин Скръби (внимателните читатели несъмнено помнят, че разговорът му с парламентарния адвокат завърши с разбирането, че възможно най-скоро трябва да се сдобие с малка сума пари), той бе напълно наясно, че му предстоеше работа. И знаеше, че тази работа нямаше да бъде приятна. Не искаше да взима пари назаем от братовчедка си.

Всички знаем, че мошениците и измамниците правят мръсни номера и сме склонни да вярваме, че това им доставя удоволствие и наслада. Но ми се струва, че грешим. Всеки път, когато бедният, съкрушен и достоен за съжаление просяк взима златна лира от някой свой познат, знаейки, че никога няма да му я върне, той потъва по-дълбоко в блатото на личната си агония. Пътуването, което е предприел, не е никак леко. И всеки отказ е болезнен за него. И винаги изпитва болка, когато златната лира му е дадена с презрителен поглед. А най-болезнено е тогава, когато е очевидно, че благодетелят му искрено вярва в неговата почтеност. В тези случаи той си казва: „По дяволите! Ще му се издължа!“ Но въпреки това знае, че никога няма да го направи. Това да разчиташ на чужди пари е неблагодарна съдба.

Каква бе първата стъпка, която Джордж Вавасор трябваше да предприеме, за да получи парите на братовчедка си? Бе отишъл при нея, за да поиска любовта й, но тя бе потръпнала от ужас. С това бе започнал съвместният им живот като годеник и годеница. Той много добре знаеше, че парите щяха да бъдат на негово разположение, ако ги поискаше. Но при тези обстоятелства, как можеше да ги поиска? Ако й пишеше, нима трябваше просто да я помоли за парите, без да говори за любов? Ако отидеше да я види, нима трябваше да се държи така, сякаш е дошъл да говори по работа с банкера си?

Накрая реши, че Кейт можеше да свърши тази работа вместо него. Всъщност отдавна бе достигнал до заключението, че сестра му трябва да играе ролята на посредник между него и Алис по всички въпроси, свързани с пари. Можеше да говори с Кейт така, както не би могъл да говори с Алис. Женските разговори за пари се отличаваха с романтична фразеология, която ги омекотяваше и с която той не умееше да си служи достатъчно ефективно. Да, трябваше да говори с Кейт и с тази цел замина за Уестморланд и отседна в малката крайпътна странноприемница в Шап, която добре познаваше. Писа на сестра си, за да й каже, че ще бъде там и я помоли да се отбие да го види възможно най-скоро, за предпочитане още на сутринта след първата му вечер там. Самият той пристигна в Шап с вечерния влак от Лондон. Там имаше гара, безспорно построена с идеята това диво и отдалечено място да се възползва от преимуществата на цивилизацията, но се съмнявам, че местните хора бяха особено благодарни. Съдържателят на странноприемницата със сигурност не беше благодарен. Преди откриването на гарата, животът в Шап се бе въртял около две неща: дилижанса и пощата. Шап бе важна спирка по пътя между Ланкастър и Карлайл и въпреки че селцето бе заобиколено от голи чукари и времето бе студено и ветровито (карайки пътниците да се радват, че не са родени там), местните хора се бяха гордели с дилижанса и пощата. Сигурен съм, че много от тях все още си спомнят с тъга за отминалите славни дни.

Вавасор пристигна в малката странноприемница малко след девет часа. Нощта бе непрогледно тъмна, а вятърът бе толкова бурен, че трябваше да придържа шапката си с ръка. „Какво противно място за живеене, помисли си той и реши, че ако някой ден получи тази възможност, незабавно ще продаде Вавасор Хол въпреки всички семейни връзки. Що за глупост, каза си той, да продължаваш да живееш на такова място, без да имаш парите да го правиш като истински джентълмен, само защото предците ти са го построили.“ След това се запита дали някъде по света имаше по-невеж, упорит и безполезен старец от дядо му, както и по-голям глупак.

— А, господин Джордж! — възкликна съдържателят, когато Вавасор влезе. — Радвам се да ви видя. Отдавна не сте идвали.

Но Джордж нямаше желание да си говори с ханджията и да му обяснява защо не бе отседнал във Вавасор Хол. Мъжът най-вероятно знаеше. Несъмнено бе разбрал, че старецът се е скарал със своя внук и може би дори знаеше причината. Но дори и да подозираше това, Джордж не го спомена. Просто изръмжа нещо в отговор и седна пред огъня в салона, който едва тлееше. Помоли да му приготвят малката дневна на втория етаж и прекара вечерта сам, без да обръща внимание на ханджията, който на няколко пъти се опита да го заговори. Накрая Джордж каза, че има главоболие и иска да бъде оставен на мира.

„Винаги е бил от онези сприхави младежи, които нямат добра дума за никого, рече си ханджията. Сякаш тази рана през лицето е стигнала чак до сърцето му.“

Джордж все пак бе оставен на мира. Той се чудеше дали нямаше да е по-добре веднага да помоли Алис за две хиляди лири. Така щеше да си спести унижението от необходимостта да я моли за втори заем преди сватбата. Беше много неспокоен. През цялото време си бе казвал, че братовчедка му го обича. Бе заподозрян това, докато двамата бяха в Швейцария. Подозрението му се бе задълбочило, когато тя избрала да развали годежа си с Джон Грей, и се потвърдило, когато приела предложението му за брак. Той бе жесток, себичен и дори нечестен мъж, но досега се бе наслаждавал на мисълта, че Алис все още го обича, въпреки всичките перипетии, през които бе преминала връзката им. Но насладата му се превърнала в жлъч по време на онзи разговор на улица „Кралица Ан“. Веднага бе прозрял истината. Един мъж на възрастта на Джордж Вавасор трябва да е или много суетен, или напълно неопитен, за да не разбере чувствата на една жена към себе си. Когато Алис се бе опитала да избяга от прегръдката, за която я помолил, Джордж бе осъзнал истината. Сърцето му се късаше и беше бесен. Трябваше веднага да я отритне, така, както тя бе отритнала него. И щеше да го направи, ако не се нуждаеше от парите й. Джордж не можеше да се заблуждава по този въпрос. Не можеше да си го позволи.

Вавасор Хол се намираше на около осем километра от Шап и Кейт се чудеше как да посети селото без знанието на дядо си и без той да разбере целта на това посещение. Можеше да отиде пеша и разходката нямаше да е по-дълга от онази, която двете с Алис бяха направили до Суиндейл, но вървенето по главен път до странноприемница не беше същото, като вървенето по склона на хълм до езеро. Ако се бе изцапала, изкаляла или измокрила по време на разходката до Суиндейл, това щеше да бъде повод за смях, но брат й едва ли щеше да се зарадва, ако я види да влиза в „Лоутър Армс“ в подобно състояние. По тази причина трябваше да помоли дядо си да й даде да ползва колата за излети.

— Къде искаш да отидеш? — попита остро той.

В имения като Вавасор Хол, семейният кон обикновено върши двойна работа. Един ден тегли господарката на къщата, но не е прекалено горд да тегли тор на следващия. И винаги се оказва, че господарят на къщата смята торта за по-важна от дамата. Ето защо старият земевладелец гледаше с лошо око на всяка молба за ползване на животното.

— Само до Шап, дядо.

— До Шап! Какво ще правиш в Шап, за Бога? Там няма магазини.

— Няма да ходя по магазини. Искам да се видя с някого.

— С кого?

Кейт изведнъж реши, че може да каже истината на дядо си.

— Брат ми е дошъл от Лондон — отвърна тя. — Отседнал е в странноприемницата. Не смятах да ти казвам, защото не искам да споменавам името му, докато не си му позволил да се върне тук.

— И очаква да го приема тук сега, така ли? — попита старецът.

— О, не, сър. Съмнявам се, че има подобни очаквания. Дошъл е, за да говори с мен. По работа, струва ми се.

— По работа? Каква работа? Предполагам, че ще ти поиска пари.

— Мисля, че се отнася за брака. Предполагам, че иска да убедя Алис да не го отлага.

— Виж какво, Кейт. Ако някога му дадеш парите си, или ако му дадеш някаква част от тях, никога повече няма да говоря с него. При никакви обстоятелства. Има и още! Въпреки всичко, случило се между нас, той ще наследи имението, след като умра… освен ако не променя завещанието си. Но ако му дадеш парите си, ще го променя и той няма да получи нито шилинг след смъртта ми. Можеш да вземеш коня, за да отидеш до Шап.

Какво злополучно стечение на обстоятелствата бе накарало дядо й да й отправи подобен ултиматум тази сутрин? Кейт вече бе решила да помоли брат си да използва малкото й състояние. Тя се страхуваше, че той бе дошъл заради парите на братовчедка си, с идеята да се възползва от предложението й. Мисълта почти я бе накарала да се изчерви от срам и тя си бе казала, че брат й на всяка цена трябва да бъде спасен от това изкушение. Знаеше, че парите бяха необходимост за него и не можеше да се кандидатира без тях. Въпреки че споделяха много, тя не знаеше почти нищо за финансовото му състояние. Но бе почти сигурна, че не разполага със собствени средства. А писмото, с което я бе помолил да дойде при него в Шап, съдържаше няколко намека, които я бяха настроили на финансова тема.

Докато се клатушкаше по лошия път до Шап, тя достигна до заключението, че леля Гринаул бе човекът, който трябваше да покрие предизборните му разноски. Редно е да посоча, че Кейт бе готова да му даде парите си без миг колебание и без да си помисли, че той би постъпил нередно, ако ги приеме. И не би се противопоставила на желанието му да вземе парите на Алис, ако тя бе просто негова братовчедка. Кейт вярваше, че всички представители на рода Вавасор бяха длъжни да подкрепят бъдещия глава на семейството в неговия опит да постигне нещо, което, поне според нея, щеше да бъде от полза за цялото семейство. Но не можеше да понесе мисълта, че брат й ще вземе пари от момичето, за което се бе сгодил.

В същото време не виждаше причина защо да не се възползва от отзивчивостта на леля Гринаул. Тя вече й бе отправила няколко щедри предложения, които Кейт бе отказала, тъй като не желаеше да дължи пари на никого, дори на леля си, освен ако това не бе абсолютно наложително. Но що се отнасяше до предизборната кампания на брат й, нямаше да се поколебае да я помоли за съдействие и бе сигурна, че ще го получи.

— Дядо знае, че си тук, Джордж — рече Кейт, след като се поздравиха.

— По дяволите! И защо му каза?

— Не можех да взема колата, без да му кажа защо ми трябва.

— Що за глупост! Сякаш не можеше да измислиш някакво извинение! В никакъв случай не исках да научава, че съм тук.

— Не виждам нищо лошо в това, Джордж.

— Но аз виждам. Може да означава, че няма да мога да говоря с него, преди да умре. Какво каза, след като разбра?

— Не каза много.

— Не е предложил да отида да го видя?

— Не.

— Нямаше да отида, ако го бе направил. Не съм сигурен, че някога ще отида отново. Каква полза би имало от това? Как бих могъл да го накарам да промени завещанието си и да ми остави онова, което по право ми принадлежи? Нямам време да се занимавам с него в момента. И съм убеден, че ще се опита да ме ограничи по начин, който би бил напълно неприемлив за мен, като например да ме накара да му обещая, че няма да се кандидатирам за парламента.

— Може да те помоли, но не би се разсърдил, ако му откажеш.

— Той е толкова неразумен и невеж, че предпочитам да стоя далече от него. Но, Кейт, още не си ме поздравила за годежа.

— Поздравих те, Джордж, в последното си писмо.

— Така ли? Забравил съм. Всъщност не съм сигурен, че сърдечните поздравления са необходими. Въпреки всичко, случило се между нас, този съюз е най-доброто, което можем да очакваме и това е най-хубавото нещо, което може да бъде казано за него.

— О, Джордж!

— За разлика от теб, аз не съм романтик, Кейт. Половин дузина деца и скромна издръжка не могат да впечатлят мъж, който се опитва да пробие в света на политиката.

— Знаеш, че винаги си мечтал да я направиш своя жена.

— Няма такова нещо. Винаги си се заблуждавала по този въпрос. Това бе твоята мечта. Но усилията ти се увенчаха с успех и трябва да бъдеш поздравена.

— Не искам поздравления. Би трябвало да знаеш това.

— Но ще ти кажа какво искам аз, Кейт. Искам пари.

Той направи пауза, но тъй като тя не отговори веднага, се почувства длъжен да продължи:

— Понякога се чудя дали не сгреших, като отново се кандидатирах за парламента. Може би се опитвам да откъсна плод, до който не мога да достигна.

— Не говори така, Джордж.

— Не мога да не си задавам подобни въпроси. Едва ли има нужда да ти казвам, че съм готов да рискувам всичко свое. Ако зависеше от мен, още утре, всъщност още днес, бих хвърлил чоп за това дали да отида в затвора, или в парламента. Но не мога да продължа с това начинание, рискувайки единствено онова, което притежавам, защото то няма да ми стигне. Не ми останаха пари в брой и дори ако заложа врата си, няма да получа нищо в замяна.

— Всичко, което имам, може да стане твое още утре — отвърна Кейт с нотка на колебание в гласа, издаваща нежеланието, с което бе направила това предложение. Но не успя да се сдържи. Нямаше избор, въпреки че заплахата на дядо й все още отекваше в ушите й и знаеше, че можеше да разори брат си, ако му даде заем. Не можеше да не му предложи всичко, което притежаваше, когато той й кажеше, че се нуждае от пари.

— Не — отвърна Джордж. — Няма да взема парите ти.

— Не би се поколебал, ако знаеше с каква охота ти ги давам.

— Независимо от това, няма да ги взема. Не би било редно. Всичко, което притежаваш, няма да ми бъде достатъчно, а не искам да те оставям без нищо. Освен това ще ни бъде трудно да уредим прехвърлянето на парите.

— Няма да ни бъде трудно, защото никой друг, освен нас няма да научи.

— Но няма да е редно и предпочитам повече да не го обсъждаме — отсече Джордж с тон, в който имаше частица високопарност.

— Тогава какво смяташ да правиш? — попита Кейт, въпреки че чудесно знаеше какво смяташе да прави.

— Ще ти обясня. Когато с Алис се оженим, тя ще получи правото на владение на имуществото ми и тъй като и двамата ще бъдем внуци на стареца, ще му предложа да я направи своя наследница, в случай че умра преди нея.

— Нима? — каза Кейт.

— И ако старецът се съгласи, не виждам нищо лошо в това да изтегля пари срещу част от нейното имущество, което, при тези обстоятелства, би станало мое, след като се оженим.

— Но дядо може да завещае имота, на когото си поиска.

— Много добре знаем, че няма да го направи. Не би го завещал на някой извън семейството. Всъщност той веднага би се съгласил с предложението ми, защото по този начин би ме лишил от всякакво влияние по този въпрос.

— Но това не може да бъде направено, докато не се ожените.

— Виж какво, Кейт, не ми създавай трудности! — сопна й се той и белегът му зейна. — Ако не искаш да ми помогнеш, просто ми кажи и ще се върна в Лондон.

— Ще направя всичко, за да ти помогна… стига да не е нещо нередно!

— Да, всеки може да каже това. Предложението ти не е особено примамливо, имайки предвид, че ти решаваш какво е редно и какво не е. Ще пишеш ли на Алис… всъщност по-добре отиди при нея и й обясни, че имам нужда от парите й.

— Как бих могла да замина за Лондон сега?

— Би могла, ако решиш. Или искам прекалено много? Тогава й пиши. Ще изглежда по-добре, идващо от теб, отколкото от мен. Обясни й, че трябва да платя за предизборната си кампания предварително и не мога да се надявам на успех, ако не го направя. Съмнявам се, че веднага ще ми поискат парите, но човек никога не знае. Те са наясно, че не съм богат мъж и не мога да очаквам от тях да продължат да се борят, ако не знаят, че парите им са осигурени. Скръби вече си изпати няколко пъти от тези градски кандидати и няма да допусне това да се случи отново.

Той направи пауза, за да може Кейт да отговори.

— Джордж — каза бавно тя.

— Какво?

— Иска ми се да опиташ нещо друго.

— Няма друго! Колко типично за една жена — да се обяви против единствения възможен план.

— Не мисля, че трябва да взимаш парите от Алис.

— Скъпа Кейт, позволи ми сам да преценя какво трябва или не трябва да правя. Самата Алис ме разбира чудесно. Знае, че за да спечеля тези избори, което и двамата искаме…

— Аз също го искам — прекъсна го Кейт.

— Много добре. Алис знае, че не мога да постигна това без пари и ми предложи помощта, от която имам нужда. Предпочитам ти да й кажеш колко много се нуждая от тази помощ, отколкото аз да го правя. Това е всичко. Ако си и наполовина толкова умна, колкото си мисля, ще разбереш това.

Кейт разбираше всичко много добре. Бе наясно с факта, че брат й се срамуваше от онова, което смяташе да стори. Срамуваше се толкова много, че предпочиташе да използва нейния глас, вместо своя.

— Искам веднага да й пишеш — продължи той, след като не ти се занимава да отидеш до Лондон.

— Не става въпрос за това дали ми се занимава, или не — отговори Кейт. — Бих отишла пеша до Лондон, за да ти донеса пари.

— Нима мислиш, че Алис ще откаже да ми ги даде? — попита той и я погледна.

— Сигурна съм, че няма да ти откаже, но не мисля, че трябва да ги взимаш от нея. Според мен има нещо свято и неприкосновено в собствеността на момичето, за което смяташ да се ожениш.

— Ако има нещо на този свят, което ненавиждам — каза Джордж и започна да крачи из стаята, — това е романтиката. Можеш да четеш такива книги в спалнята си, щом ти харесва, но в момента говорим за сериозни неща. Ако се замислиш, ще осъзнаеш, че говориш глупости. Двамата с Алис ще бъдем мъж и жена. Имуществото и парите ни ще бъдат обединени. И въпреки това не бива да я моля за пари, за да постигна нещо, което ще осигури както моето бъдеще, така и нейното, защото няма да е редно. Ти наричаш това тактичност. Аз го наричам пълно безумие.

— Ще ти кажа какво ще направя, Джордж. Ще помоля леля Гринаул да ти заеме парите… или да ги заеме на мен.

— Не вярвам, че ще ми даде и шилинг. Освен това парите ми трябват веднага. Нямам време за писане на писма и водене на преговори. Всяко забавяне може да се окаже фатално. Ако откажеш да говориш с Алис, ще трябва да го направя аз. Искам да знам дали ще ми помогнеш.

Кейт все още се колебаеше, когато на вратата се почука и едно малко момче пъхна смачкана на топка бележка в ръката й. Когато видя името си, изписано на листа, Кейт осъзна, че бележката беше от дядо й. Тя гласеше:

„Ако Джордж иска да дойде във Вавасор Хол, да дойде. Ако реши да ми се извини за поведението си, ще го приема.“

— Какво има? — попита Джордж и Кейт му подаде бележката.

— Няма да го направя — отсече той. — Каква полза бих имал от това да отида в къщата на стареца?

— Ако не отидеш сега, никога няма да те приеме.

— Ще отида, след като къщата стане моя — отвърна Джордж.

— Ако му покажеш, че все още си във враждебни отношения с него, тя никога няма да стане твоя… освен ако някой ден не я наследиш от Алис. Помисли над това, Джордж. Не би искал да взимаш пари от нея.

Той неспокойно крачеше из стаята, мърморейки ругатни. Опитваше се да балансира гордостта и амбициите си, но му беше трудно.

— Не отговори на въпроса ми — рече той. — Ако отида при стареца, ще пишеш ли на Алис?

— Не, Джордж. Не мога да пиша на Алис, за да я моля за пари.

— Отказваш?

— Не мога да се заставя да го направя.

— Тогава, Кейт, двамата с дядо ми можете да работите заедно от сега нататък. Накарай го да ти завещае къщата, ако ти се занимава.

— Едва ли има жена, която да е заслужавала подобен укор по-малко от мен — отвърна Кейт смело, без да отстъпва. — Всеки човек, който притежава сърце или съвест, би се съгласил.

— Не се занимавам нито с едното, нито с другото. Не мога да си го позволя в момента.

— Защо не вземеш само моите пари, Джордж?

— Не. Останала ми е малко съвест, въпреки всичко.

— Ще ми позволиш ли да пиша на госпожа Гринаул?

— Нямам възражения по този въпрос, но не виждам смисъл.

— Въпреки това ще го направя. Ще дойдеш ли във Вавасор Хол?

— Да моля онзи стар глупак за прошка? Не, не бих могъл. Не и в настроението, в което съм в момента. Само ще го разгневя още повече. Кажи му, че имам неотложна работа в Лондон.

— Колко жалко.

— Не мога да направя нищо по въпроса.

— Това решение може да промени живота ти! — възкликна Кейт.

— Добре, чуй какво ще ти предложа — отвърна Джордж. — Ще се върна с теб във Вавасор Хол и ще изтърпя обидите на стареца, ако ти пишеш на Алис вместо мен.

Чудя се дали Джордж осъзнаваше, че сестра му настояваше да дойде във Вавасор Хол за негово добро. Кейт се поколеба, тъй като бе готова почти на всичко, за да помири дядо си и брат си.

— Но първо ще ми позволиш да пиша на леля Гринаул — отвърна тя. — Ще отнеме само два дни. Най-много три.

Джордж кимна, сякаш правеше голяма отстъпка. С ясното съзнание, че прави нещо нередно, Кейт обеща да пише на Алис, ако госпожа Гринаул не откликне на молбата й. Джордж великодушно се съгласи да се върне с нея във Вавасор Хол.

— Слава Богу, че обстоятелствата не ми позволяват да остана повече от два дни — заяви той. — Нямам бельо за по-дълъг престой.

— Ще се погрижим за това във Вавасор Хол.

— Няма да правиш нищо подобно! Виж какво, Кейт, недей да казваш нищо, когато използвам това извинение. Ще остана там два дни, но рано сутринта в четвъртък ще хвана бързия влак от Кендал. Не разваляй плановете ми с други предложения.

Заедно тръгнаха с колата и не си размениха нито една дума, докато не спряха пред старата къщичка на портиера.

— Господин Джордж, това вие ли сте? — попита старицата, която излезе да им отвори портата. — Колко се радвам да ви видя!

Ханджията го бе посрещнал по същия резервиран начин. Джордж никога не се бе радвал на голяма популярност в района, но все пак бе наследникът на имението.

— По-добре отиди да чакаш в дневната — рече Кейт. — Аз ще извикам дядо. Огънят няма да е запален.

— Както кажеш. Но не ме карай да чакам твърде дълго на студа. Небеса, каква къща! Средата на януари, а камините не са запалени.

— И помни, Джордж, когато го видиш, трябва да му се извиниш за всичко. Вече си тук, така че се опитай да не го ядосваш.

— Най-вероятно ще се ядоса, независимо от това какво правя — отвърна брат й. — Само се надявам да ми даде стария кон, за да мога да се върна в Шап, ако това се случи. Ето го на вратата. Явно няма да ми се наложи да чакам на студено.

Старецът стоеше на стъпалата, когато колата спря, сякаш за да приветства своя внук с добре дошъл. Подаде ръка на Кейт, за да й помогне да слезе, без да отклонява поглед от лицето на Джордж.

— Значи се върна — рече му старецът.

— Да, сър, върнах се, като блудния син от притчата.

— Блудният син се разкайваше. Надявам се, че ти също се разкайваш.

— Определено е така, сър. Съжалявам, че се скарахме и… всичко останало.

— Влизай — заповяда му старецът с гневен тон. — Влизай. Да очаквам любезности от теб, е като да очаквам перли от свиня. Влизай.

Джордж влезе, като сви рамене, когато сестра му го изгледа. По този начин старият земевладелец се помири със своя наследник.

Тридесет и девета глава

Гостоприемството на господин Чийзакър

С напредването на зимата, господин Чийзакър, колкото и щастлив да се чувстваше в Норфък и колкото и доволен да бе от печалбата, която му носеше Ойлимид, започна да се измъчва от факта, че още не бе успял да спечели ръката на вдовицата Гринаул. Имаше две неща, които го тревожеха. Тя можеше да попадне в лапите на онзи безскрупулен авантюрист Белфийлд или пък да изхарчи парите си преди самият той да успее да се добере до тях. „Проклет да съм, ако не си е купила каляска, рече си той един ден, застанал на паважа пред Тумлен в Норич. Бе видял как госпожа Гринаул излиза от оградения двор в частна карета, придружена от едно от момичетата Феърстерс. Ако не е похарчила цяло състояние за тази каляска, името ми да не е Чийзакър!“

Каквито и причини да имаше да се страхува от първото, господин Чийзакър нямаше основания да се опасява от второто. Госпожа Гринаул знаеше как да се разпорежда с парите си. Бе наела каретата за срок от един месец, а що се отнасяше до момчето в ливреята — защо да не си наеме млад прислужник и да го нарича свой паж? Ако господин Чийзакър бе научил, че тя бе заела петдесет лири на семейство Феърстерс, за да им помогне да си платят сметката от един магазин в Норич, изненадата му щеше да се превърне в изумление. Господин Чийзакър искаше тази награда за себе си. Искаше я цяла и непокътната. Ето защо считаше всяко подобно разточителство за посегателство срещу себе си.

Но той се страхуваше от Белфийлд много повече, отколкото от каретата. Капитанът несъмнено се ръководеше от максимата, че в любовта и на война всичко е позволено. Можем само да се надяваме, че тя му даваше някаква утеха и облекчаваше гузната му съвест, тъй като лъжите, които казваше на своя приятел, бяха чудовищни. Но по време на война всички стратегии са позволени. Един генерал може да накара друг да си мисли, че ще го атакува отдясно, след което да го нападне по левия фланг. Ако стратегията се окаже успешна, ще го сложат на пиедестал за тази хитра измама. Ако Белфийлд успееше да се добере до онези четиресет хиляди лири, светът несъмнено щеше да му прости лъжите и да го постави на пиедестал. Междувременно стратегиите му бяха не по-малко хитри и измамни, отколкото на един изкусен генерал.

Но не бива да предполагаме, че Чийзакър му вярваше. Той много добре знаеше, че Белфийлд не заслужаваше доверие. Нима не се бе изхранвал с лъжи през последните десет години? Но някои хора умеят да лъжат така, че да заблуждават дори онези, които не им вярват. Ето защо господин Чийзакър живееше в постоянен страх, докато капитан Белфийлд ползваше неговата квартира в Норич. Той щедро подкупваше Жанет. Подкупваше и Чарли Феърстерс (имам предвид госпожица Феърстерс) с ръкавици и пилета от Ойлимид, в замяна на информация за лисицата, обикаляща неговия гълъбарник. Стигна дори по-далече и започна да подкупва самия капитан, при условие че не обикаля толкова много. Опита да подкупи и вдовицата, като я предупреди за лисицата, обикаляща отвън, след което падна на колене пред нея и й подари брошка, голяма колкото нагръдник на броня. Но госпожа Гринаул отказа да я приеме с думите, че пръстенът, съдържащ последния кичур коса на клетия й съпруг, ще бъде последното бижу, което някога носи. В същото време обяви, че капитан Белфийлд не означава нищо за нея и господин Чийзакър не бива да се тревожи за него. Но после добави, че самият той не може да се надява на нищо, тъй като любовта й е била заровена в земята със скъпия й съпруг. Това бе много досадно. Но колкото и неуспешно да бе ухажването на госпожа Гринаул, процесът не бе лишен от своите достойнства — достойнства, които донякъде бяха накарали ухажорите да приемат съдбата си. Когато един джентълмен е бил на колене пред някоя дама, отдавайки се на любовни обяснения и когато недвусмислено е показал, че иска ръката й, правейки подробен опис на богатството си (включително облицованите си с махагон спални, какъвто бе случаят с господин Чийзакър), и когато всички тези предложения са били безцеремонно отхвърлени, този джентълмен няма как да не се почувства неловко, когато му кажат да се изправи и го поканят на чай с въпросната дама. Но с госпожа Гринаул нямаше такава неловкост. След един час молби и увещания, тя се превръщаше в безупречна домакиня и веднага успяваше да разсее смущението и разочарованието на своя гост. А на раздяла дори позволяваше на джентълмена да стисне ръката й — хубаво, силно и продължително стискане, което си бе част от любовната игра. По тази причина господин Чийзакър винаги си тръгваше с убеждението, че тя ще стане негова следващия път — следващия пазарен ден или следващата събота. Но в понеделник научаваше, че вдовицата бе прекарала цялата си неделя в компанията на капитан Белфийлд, въпреки че му бе заел пет лири, за да отиде до Ипсуич със свои приятели офицери. Когато чуеше това, господин Чийзакър започваше да крачи нервно в задния двор на фермата си, проклинайки непочтеността на мъжете и непостоянството на жените.

В отчаянието си той се видя принуден да покани Белфийлд в Ойлимид за един месец. Вече нямаше работа за капитана в Норич и парите му бяха на привършване. Приемайки поканата на своя приятел, той не се поколеба да му признае това.

— Ще те включа в хайката, стари приятелю — рече му Чийзакър. — Ще ти дам да стреляш. Но не искам да излизаш без мен.

Белфийлд се съгласи. И двамата разбираха същността на сделката, която бяха сключили, но ми се струва, че Белфийлд я разбираше по-ясно. Нямаше да е толкова близо до вдовицата, колкото ако бе останал в Норич, но и нямаше да е по-далече от своя отзивчив домакин. Този домакин щеше да го наблюдава внимателно, но и той щеше да наблюдава своя домакин. Имаше гара на около три километра от Ойлимид, а пътуването до Норич отнемаше по-малко от час. Господин Чийзакър едва ли щеше да одобри тези пътувания, но въпреки неодобрението си, не би могъл да ги предотврати. Що се отнасяше до тази сделка, господин Чийзакър плащаше всичко, докато капитан Белфийлд не плащаше нищо. И нямаше ли да е прекрасно, ако успееше да отмъкне наградата под носа на своя приятел, живеейки под неговия покрив?

Госпожа Гринаул също прозря същността на сделката, която двамата бяха сключили.

— Ще отседнете в Ойлимид, така ли? — попита тя, когато капитан Белфийлд дойде, за да й разкрие плановете си. Чарли Феърстерс беше с нея, така че капитанът не можеше да използва момента за нещо по-специално. — Много се радвам, че двамата сте толкова привързани един към друг — продължи вдовицата.

— Мисля, че джентълмените обичат да отсядат в къщите на други джентълмени, когато там няма дами — отбеляза Чарли Феърстерс, която бе недоволна от начина, по който собственият й живот се развиваше.

— Що се отнася до това — отвърна Белфийлд, — много ми се иска старият Чийзи най-накрая да си намери съпруга. Не познавам някой, който да се нуждае повече от жена, с тази голяма къща, пълна с одеяла и вази. Защо не си помислите по въпроса, госпожице Феърстерс?

— Какво… да се омъжа за фермер! — възкликна Чарли, която бе решена на всичко да предотврати брака между госпожа Гринаул и господин Чийзакър и му се подиграваше при всяка възможност.

— Поздравете го от мен — рече госпожа Гринаул, ясно показвайки, че прекъсването я бе подразнило. — Знаете ли какво, капитан Белфийлд? Защо тримата не вечеряме заедно следващата събота? Той винаги ме посещава в събота. Защо не дойдете и вие?

Капитан Белфийлд обяви, че ще го направи с най-голямо удоволствие.

— И Чарли може да дойде, ако е хвърлила око на господин Чийзакър — рече вдовицата и намигна на капитана.

— Разбира се, че ще дойда — отвърна Чарли. — Но не с тази цел. Сигурна съм, че е почтен човек.

Дядото на Чарли беше дребен земевладелец, който бе давал земята си под наем на фермери, и тя имаше причина да се отнася със снизхождение към хора като господин Чийзакър.

Въпросът бе решен и сега чакаха единствено съгласието на господин Чийзакър. Междувременно Белфийлд замина за Ойлимид. Той познаваше навиците на своя домакин и не бе изненадан от факта, че го оставяха сам до вечерта. Не се изненада и когато научи, че няма да спи в някоя от облицованите с махагон спални, а в една задна стаичка с гледка към задния двор, в която дори нямаше камина. Капитанът бе свикнал с несгодите на бедността и щеше да се примири с това отношение, ако самият Чийзакър не бе засегнал темата, за да му се извини. Това направи нещата много по-трудни.

— Виждаш ли, стари приятелю — започна той, — има много други стаи, които, разбира се, са празни. Но е толкова досадно да ги проветряваш и да ги разтребваш. Ще ти бъде съвсем уютно там, където си.

— Ще се справя — отвърна Белфийлд кисело.

— Разбира се, че ще се справиш. В някои отношения това е най-топлата стая в къщата.

Той не каза в какви отношения. Може би близостта на конюшните оказваше някакво влияние.

Белфийлд не бе очарован, но какво можеше да направи при тези обстоятелства? Така че преди вечеря той се качи горе и изми ръцете си в стаята без камина, като си каза, че непременно ще се отплати на своя приятел Чийзакър.

Вечеряха заедно в почти пълно мълчание. След това седнаха да пушат цигари и да пият бренди с вода. Белфийлд, който имаше слабост към скъпите удоволствия, би предпочел пури, но приятелят му не сложи пури на масата. Когато му се налагаше, господин Чийзакър не се свенеше да харчи парите си, но това не означаваше, че не ценеше пестеливостта. И нямаше намерение да се охарчва за Белфийлд! Това, което ставаше за него, щеше да бъде достатъчно и за Белфийлд.

— Той е сиромах, госпожо Гринаул. Просто един сиромах! — бе казал господин Чийзакър на вдовицата по-рано. — Клетникът! Само ако имаше пари, щеше да е почти съвършен.

Госпожа Гринаул бе отговорила и господин Чийзакър бе почувствал, че е направил грешка.

Брендито с вода накара двамата мъже да се разприказват, въпреки че не подобри настроението им. След известни колебания, капитанът предаде поканата на госпожа Гринаул на своя приятел. Може би щеше да бъде в негов интерес да забрави да го направи, но все пак заключи, че когато двамата бяха заедно, той можеше да се мери с Чийзакър.

— Трябваше да се отбия, за да се сбогувам с нея. Сигурен съм, че разбираш — рече извинително той, след като свърши историята си.

— Изобщо не разбирам — отвърна Чийзакър.

— Ах, приятелю, колко си ревнив! Ако се бях отнесъл невежливо с нея, както ти би предпочел, това само би предизвикало възмущението й.

— Изобщо не ревнувам. Човек като мен, който притежава своя собствена земя, няма причина да ревнува.

— Не виждам какво общо има земята ти… но както и да е.

— Мисля, че има много общо. Мъж, който иска да се жени, трябва да разполага с удобства, освен ако не смята да живее на гърба на жена си, което, поне според мен, е най-подлото нещо, което един мъж може да направи. По-скоро бих разбивал камъни.

Тези думи бяха почти непоносими за капитан Белфийлд, но той ги понесе, мислейки за отмъщението си.

— Знам, че никога няма да си доволен — рече той. — Но станалото, станало. Отидох да се сбогувам с нея и тя ме помоли да ти предам това съобщение. Ще отидем ли?

Известно време Чийзакър мълчеше, изпускайки големи облачета цигарен дим. В главата му се бе зародил план.

— Знаеш ли какво, Белфийлд? — рече накрая той. — Щом тя не означава нищо за теб, предпочитам да отида сам. Нали нямаш нищо против? Госпожа Джоунс ще ти приготви каквото искаш за вечеря и… и… и ще те почерпя с бутилка портвайн от 34-та!

Но капитан Белфийлд не можеше да приеме това. Не бе готов да се подчини на волята на господин Чийзакър.

— Не, стари приятелю — отвърна той. — Няма да стане. Тя ме помоли да вечерям с нея в събота и смятам да отида. Не искам да си помисли, че се страхувам от нея… или от теб.

— Не се страхуваш, нали?

— Не, не се страхувам — отвърна твърдо Белфийлд.

— Тогава защо не ми върнеш част от парите, които ми дължиш? — попита Чийзакър.

— Ще го направя… след като се оженя за вдовицата. Ха-ха-ха.

На Чийзакър му се прииска да го изхвърли от дома си. Думите бяха на върха на езика му, но се овладя навреме. Знаеше, че ако наруши споразумението и изгони Белфийлд, той ще се върне в Норич и ще възобнови ухажването си на вдовицата.

— Тя не е вчерашна — рече накрая Чийзакър.

— Прав си, не е. Ето защо не виждам причина да не вечеряме заедно в събота.

— Ще ти кажа причината. Пречиш ми. Не мога да повярвам, че още не си осъзнал това. Споделих всичките си планове с теб, защото мислех, че сме приятели. И ти платих да ми помогнеш. Но ти сякаш правиш всичко по силите си, за да ме провалиш. Но няма да успееш.

— Какво си магаре! — отвърна капитанът след кратка пауза. — Онази кокалеста жена, Чарли Феърстерс, също ще бъде там, разбира се.

— Откъде знаеш?

— Просто знам. Беше там, когато поканата бе направена. Бе попитана дали ще присъства и отговори, че ще присъства. Освен това я чух да казва, че никога не би се омъжила за теб, защото си фермер.

— Много мило от нейна страна. Наистина много мило — отвърна Чийзакър, почервенявайки от гняв. — Самата Чарли Феърстерс! Не бих я вдигнал от канавката с щипци. Не става за моя иконом, камо ли за мен!

— Но някой трябва да й кавалерства в събота, а ти нямаш друга работа — рече хитрият Белфийлд.

— Защо е поканила това противно създание? — попита Чийзакър, раздразнен от факта, че нещата не се развиваха така, както му се искаше.

— Има нужда от приятелка, разбира се. Можеш да се отървеш от Чарли, когато се ожениш за вдовицата.

— Да се отърва от нея? Нима си мислиш, че някога ще стъпи в тази къща? За нищо на света! Мразя тази жена, откакто я познавам.

Чийзакър не можеше да прости тази обида срещу социалното му положение и мисълта, че госпожица Феърстерс се бе престорила, че го превъзхожда, не му даваше мира.

— Така или иначе, ще трябва да вечеряш с нея — заяви Белфийлд. — Освен това винаги съм смятал, че вечеря с четирима гости е за предпочитане пред вечеря с трима.

Господин Чийзакър с нежелание призна, че капитанът беше прав. Бе решено, че следващата събота двамата ще отидат заедно в Норич, за да вечерят с вдовицата. Госпожа Гринаул получи бележки и от двамата, приемащи поканата й. Чийзакър й бе писал в единствено число, без да споменава капитан Белфийлд, така, както не би споменал лакея си, ако бе възнамерявал да го вземе със себе си. Капитанът бе склонил да използва множественото число.

„С радост ще дойдем, пишеше той. Старият Чийзи ще се побърка от щастие и вече започна да заличава последиците от живота на село.“

— Последиците от живота на село — прочете госпожа Гринаул на Жанет, когато получи бележката. — Ще бъде добре за капитан Белфийлд да изпита някои от тези последици на свой гръб.

— Вие можете да се погрижите за това, госпожо — рече Жанет. — Можете да го превърнете в много по-добър мъж, отколкото господин Чийзакър някога ще бъде. Що се отнася до това дали е джентълмен, не казвам нищо. Но ако бях дама, знам кого бих предпочела.

Четиридесета глава

Малката вечеря на госпожа Гринаул

Колко лукави и коварни могат да бъдат хитрините на любовта! Когато въпросната събота дойде, Чийзакър не каза нищо на своя съперник относно плановете си за деня.

— Двуколката ли ще вземеш? — бе попитал капитан Белфийлд предишната вечер.

— Още не съм сигурен — бе отвърнал господарят на къщата и на двуколката и поне според него, на ситуацията.

Но Белфийлд знаеше, че Чийзакър трябва да вземе двуколката и бе доволен. Ако можеше, приятелят му щеше да го изостави, но Белфийлд щеше да се погрижи да не може.

Преди закуска господин Чийзакър тайно изнесе в двора чанта с тоалетни принадлежности — помадата за косата си, шарената риза с чудесния нагръдник на розов фон, лъскавите ботуши и всичко останало. Когато вечеряше в Норич, той обикновено миеше ръцете си в странноприемницата и разчиташе на прислужницата да му намери гребен, но сега се промъкна тайно навън с чантата и я скри отзад в двуколката, надявайки се, че Белфийлд ще забрави своите тоалетни принадлежности. Но нима един капитан би допуснал подобно нещо? Когато се върна в къщата през кухнята, Чийзакър забеляза чанта, оставена на пода до вратата, която изглеждаше по-пълна дори от неговата.

— Какво, по дяволите, ще правиш с всичкия този багаж? — попита той и я подритна.

— Ще го сложа там, където преди малко те видях да слагаш своя през прозореца си — отвърна Белфийлд.

— Проклет прозорец! — възкликна Чийзакър.

Двамата седнаха да закусват.

— Внимавай как дялкаш тази шунка! — скара се домакинът на своя гост. — Ако можеше да си позволиш шунка, нямаше да я режеш толкова некадърно!

Това бе много обидно и дори Белфийлд се засегна. Той почувства, че не би могъл да опита шунката при тези обстоятелства и затова реши да изяде няколко яйца.

— Щом няма да ядеш шунка, защо я наряза? — попита Чийзакър.

— Кълна се, Чийзакър, нетърпим си! Кълна се, че е така! — отвърна Белфийлд със сълзи в очите.

— Какво има сега?

— Кой ти иска шунката?

— Ти, очевидно. Иначе нямаше да я разрежеш.

— Нея искам. Не искам нищо твое, Чийзакър. Не е редно да каниш хора в дома си и да се държиш по този начин с тях. Трябва да знаеш, че определено не съм свикнал с такова отношение.

— О, върви по дяволите!

— Можеш да ме пращаш по дяволите колкото искаш, но предпочитам да се отнасят с мен като с джентълмен. Познаваме се отдавна и съм склонен да търпя повече от теб, отколкото от всеки друг, но…

— Можеш ли да ми върнеш парите, които ми дължиш, Белфийлд? — попита Чийзакър и се втренчи в своя приятел.

— Не, не мога — отвърна капитанът. — Не веднага.

— Тогава яж и си дръж езика зад зъбите.

Капитан Белфийлд изяде закуската си, въпреки че не докосна шунката. Направи го, без да продума, като през цялото време се кълнеше, че ще си отмъсти. Но двамата се отправиха към Норич в по-добро настроение, отколкото ако не си бяха разменили тези остри думи. Чийзакър чувстваше, че бе прекалил и предложи пура на капитана, когато седнаха в двуколката. Белфийлд прие подаръка и изпуши тази лула на мира.

— Какво смяташ да правиш цял ден? — попита Чийзакър, когато спряха в двора на Лебеда.

— Ще отида до казармата, за да се видя с бившите си колеги.

— Добре. Но внимавай, Белфийлд. Разбрахме се да не припарваш до Клоуз преди четири часа, нали?

— Няма да отида преди четири!

— Много добре. Разбрахме се. Ако ме измамиш, няма да те закарам обратно в Ойлимид тази вечер.

В този случай капитан Белфийлд нямаше намерение да го мами. Не виждаше смисъл да досажда на вдовицата преди уречения час. Тя щеше да бъде заета с подготовката на вечерята и с тоалета си. Освен това той знаеше от опит, че мъжът, пристигнал пръв, рядко се радва на повече внимание. Женският ум е жаден за нови и различни неща и от всичките си обожатели, дамата обикновено обръща най-много внимание на непознатия и новодошлия. Ето защо часовникът на катедралата вече бе ударил четири пъти, преди капитан Белфийлд да позвъни на вратата на госпожа Гринаул. Той бе въведен в дневната и завари Чийзакър там, ухаещ на парфюм, с намазана с олио коса и изтупан в красива розова риза.

— Още ли не си я видял? — попита капитанът, почти шепнейки.

— Не — отвърна намусено Чийзакър.

— Нито Чарли Феърстерс?

— Не съм видял никого — каза Чийзакър.

Но в този миг той бе принуден да преглътне яда си, защото госпожа Гринаул влезе в стаята, придружена от своята приятелка.

— Кой би очаквал двама джентълмени да бъдат толкова точни, особено в пазарен ден? — рече тя.

— Пазарните дни нямат значение, когато идвам да ви видя — побърза да отговори Чийзакър, докато капитан Белфийлд трябваше да се задоволи с това да поздрави Чарли. Той бе решил да прояви търпение и да изчака своя миг.

Вдовицата изглеждаше почти великолепно в траурните си одежди. Досега не бе извършвала грях по отношение на църковните норми, уреждащи начина на обличане на овдовелите жени. Платовете, които бе подбрала, говореха за дълбока съпружеска скръб. Бе спазила всички писани правила на траура и ги бе спазила буквално и от край до край. Не бе забравила познатото на всички мъже и мразеното от всички жени траурно було, тъй грозно и неудобно за повечето вдовици (да се надяваме, че носенето му успокояваше духа на покойния съпруг). Роклята й бе от дебел, прилепнал и меланхоличен креп — платът, който с времето става кафяв и ръждив и прави вдовицата от шест месеца да изглежда по-тъжна и съкрушена от току-що овдовялата жена, чийто креп все още е нов. Освен това носеше траурен воал и траурна лента, вързана около врата и пристегната над гърдите.

Но госпожа Гринаул бе успяла, по един наистина гениален начин, да превърне всички тези недостатъци в ползи и въпреки че се бе облякла по всички правила на траура, тя бе успяла напълно да пренебрегне същността на облеклото си. Булото й бе леко накривено и разкриваше точно толкова от тъмнокестенявата й коса, колкото да създаде впечатлението за младост и жизненост, което тя търсеше. Чийзакър я бе обвинил в това, че си бе купила каляска, но тя бе похарчила много повече пари за роклята си. Този креп никога нямаше да стане кафяв или ръждив, нямаше да се намачка или надипли и нямаше да провисне. Писаните правила не забраняваха кринолина и тя изглеждаше точно толкова впечатляващо в траурните си одежди, колкото щеше да изглежда в скъпите си коприни след края на траура си. Траурният й воал сияеше, защото бе чисто нов, и вдовицата го запряташе през рамото си по начин, който превръщаше дори него в аксесоар. Черната лента бе вързана около врата и пристегната през гърдите й, но Жанет бе знаела какво прави, когато я бе вързала, точно както нейната господарка.

Госпожа Гринаул продължаваше да говори за съпруга си и да заявява, че раната, нанесена от неговата загуба, все още я боли така, сякаш мъжът, от когото е зависело щастието й, е бил погребан едва вчера. Но тя често объркваше датите и твърдеше, че тъжното събитие се е случило преди петнайсет месеца. Истината бе, че господин Гринаул бе починал преди по-малко от девет и всички знаеха това. Но тя бе решила да забрави точната дата и нима хората около нея бяха длъжни да й напомнят? Никой не я поправяше и Чарли Феърстерс, този лицемерен малък паразит, говореше за петнайсетте месеца със смела увереност.

— Да изглеждам добре? — рече вдовицата в отговор на неизречен комплимент от страна на господин Чийзакър. — Да, добре съм със здравето и предполагам, че трябва да съм благодарна за това. Но всъщност ми е безразлично. Ако бяхте погребали съпругата си преди по-малко от осемнайсет месеца, и на вас щеше да ви е безразлично.

— Още не съм се женил — отвърна господин Чийзакър.

— И следователно не знаете нищо по въпроса. Всичко ви се струва весело и сладко. Ако бях на ваше място, господин Чийзакър, нямаше да рискувам. Не си струва нито за жената, нито за мъжа. Страданието е твърде голямо!

Тя попи очи с кърпичката си.

— Но въпреки това ще опитам — отвърна Чийзакър и впи поглед в лицето на своята красива възлюбена.

— Надявам се, че опитът ви ще бъде успешен, господин Чийзакър, и клетата жена няма да ви бъде отнета прекалено рано. Вечерята готова ли е, Жанет? Много добре. Господин Чийзакър, бихте ли предложили ръката си на госпожица Феърстерс?

Госпожа Гринаул несъмнено бе постъпила така, както изискваше протоколът. Капитан Белфийлд служеше, или по-скоро бе служил, на Нейно Величество и имаше правото да кавалерства на господарката на къщата. Но Чийзакър не видя нещата по този начин. Той не можеше да не си помисли, че от няколко дни капитанът ядеше неговата храна, бе докаран в града с неговата двуколка и освен това му дължеше пари. Следователно трябваше да бъде считан за негов слуга.

„Плащам за всичко и това би трябвало да ми дава предимство пред един беден капитан. А всъщност дори не вярвам, че е капитан.“ Малко по-късно той се оплака от това на госпожица Феърстерс.

— Военният ранг винаги се зачита — отвърна тя, възприемайки забележката му като лична обида. Бе я изпроводил до масата за вечеря, а после й се оплакал от това, че му се бе наложило да го направи! — Ако бяхте магистрат, господин Чийзакър, щяхте да имате ранг, но ми се струва, че не сте.

Чарли Феърстерс много добре знаеше какво прави. Тя помнеше, че господин Чийзакър се бе опитал да стане мирови съдия, но се бе провалил.

„Злобна малка вещица, рече си Чийзакър и й обърна гръб.“

Но Белфийлд не спечели нищо, като изпроводи вдовицата до масата. Двамата с Чийзакър бяха сложени в двата й края, за да могат да разрязват месото, докато дамите седнаха отстрани. Гостоприемството на госпожа Гринаул беше безупречно. Вечерята бе точно това, което трябваше да бъде една вечеря за четирима. Имаше супа, риба и котлет, печено месо и малко дивеч. Жанет им прислужваше пъргаво и умело и всичко бе изпипано до съвършенство. Апетитът на госпожа Гринаул изглежда не бе засегнат от траура й. За няколко часа тя забрави скръбта си, за да се отдаде на ролята на добра домакиня. Под строгия й надзор Чийзакър се видя принуден да се отнася учтиво със своя приятел Белфийлд, а капитанът се възползва от това развитие на нещата с признателност.

Но на масата за вечеря не бе постигнато нищо. Не бе свършена никаква работа. Вдовицата бе толкова справедлива в разпределянето на вниманието си, че дори Жанет не успя да определи на кого от двамата джентълмени се усмихваше по-топло. Тя говореше и караше останалите да говорят, като накрая дори Чийзакър започна да се отпуска, въпреки факта, че все още я ревнуваше.

След като изпи чашата си с вино, госпожа Гринаул се изправи и рече:

— Време е да оставим тези двама джентълмени насаме за около половин час, нали, Чарли? След това ще ги чакаме горе.

— Десет минути ще ни бъдат напълно достатъчни — отвърна Чийзакър, който бързаше да оползотвори времето си.

— Половин час — натърти вдовицата с тон, в който имаше заповедническа нотка. Десет минути можеха да стигнат на господин Чийзакър, но не бяха достатъчни за нея.

Белфийлд бе отворил вратата и очите на госпожа Гринаул се насочиха към него, преди да излезе от стаята. Чийзакър видя това и реши да се засегне.

— Знаеш ли какво, Белфийлд? — попита той и седна до огъня с мрачно изражение. — Не искам да идваш тук, докато въпросът не бъде решен.

— Докато кой въпрос бъде решен? — попита Белфийлд, допълвайки чашата си.

— Знаеш кой въпрос имам предвид.

— Защо ти отнема толкова дълго?

— Не ми отнема дълго. Изобщо даже. Съпругът й е мъртъв от по-малко от девет месеца, а вече съм на прага на успеха.

— И с какво ти преча аз?

— Смущаваш ме. И смущаваш нея. Правиш го нарочно. Нима си мислиш, че не виждам това? Знаеш ли какво? Ако напуснеш Норич за един месец, ще ти заема двеста лири в деня, в който тя стане госпожа Чийзакър.

— И къде да отида?

— Можеш да останеш в Ойлимид, ако искаш… но само, при условие че наистина стоиш там.

— За да ме критикуват, че режа шунка, която не е моя? Искаш ли да ти кажа какво мисля, Чийзакър?

— Какво?

— Тази жена по-скоро би се омъжила за епископа, отколкото за теб. Няма ли да допълниш чашата си, приятелю? Знам къде държат виното, ако искаш втора бутилка. Можеш спокойно да се откажеш. Няма смисъл да харчиш повече пари за розови ризи и лъскави ботуши. Прекалено си дундест, приятелю. А госпожа Гринаул не харесва дундестите мъже.

Чийзакър се взираше в него с отворена уста, онемял от изненада и почти парализиран от гняв. Какво се бе случило през последните няколко часа с неговия капитан? Тонът му бе неузнаваем! Нима се бе промъкнал тук преди обяд? Нима вдовицата вече бе приела предложението му?

— Много си дундест, Чийзакър — продължи Белфийлд. — И смърдиш на село. Освен това говориш прекалено много за парите си. Щеше да имаш някакъв шанс, ако открито я бе попитал за нейните, както направих аз. Но вече нямаш никакъв шанс.

Докато говореше по този начин на мъжа, седящ срещу него, Белфийлд пиеше виното си и сякаш му се присмиваше под мустак. Чийзакър бе толкова втрещен, толкова изумен от факта, че създанието, което бе хранил и което бе подкупил с пари от собствения си джоб, му бе забило нож в гърба, че известно време не можеше да събере мислите си и да намери гласа си, за да му отговори. Първото нещо, което мина през ума му, бе, че Белфийлд бе отседнал в дома му и още тази вечер трябваше да го закара обратно в Ойлимид. Мисълта почти го накара да се зачуди дали не сънуваше. Тръсна глава и погледна към капитана, който все още бе там и се взираше в него над ръба на чашата си.

— Казах ти какво мисля, Чийзи, момчето ми — продължи Белфийлд. — Ще си спестиш много грижи и тревоги, ако ми повярваш. Тя няма намерение да се омъжи за теб. Най-вероятно ще се омъжи за мен, но в никакъв случай няма да се омъжи за теб.

— Нима смяташ да ми върнеш парите, които ми дължиш, сър? — попита най-накрая Чийзакър, атакувайки по фланга.

— Да, смятам.

— Но кога?

— Когато се оженя за госпожа Гринаул. И очаквам да ми помогнеш да постигна това. Да пием за нейно здраве. Винаги ще бъдеш добре дошъл в къщата ни, Чийзи, момчето ми, и ще ти бъде позволено да режеш шунката както намериш за добре.

— Ще си платиш за това — отвърна Чийзакър, задъхвайки се от яд и изумление.

— Точно така, стари приятелю. Ще си платя с парите на вдовицата. Хайде, времето ни почти изтече. Искаш ли да се качваме горе?

— Ще те разоблича.

— Хайде, не се ядосвай.

— Ще ми кажете ли къде възнамерявате да спите тази вечер, капитан Белфийлд?

— Ще спя в Ойлимид, но само, при условие че ми дадеш една от спалните, облицовани с махагон.

— Никога повече няма да стъпите в тази къща! Вие сте негодник, сър!

— Хайде, хайде, Чийзи. Да не се караме в дома на дамата. Няма да е редно. Защо не пиеш виното си? По-добре си налей нова чаша и да се качваме горе.

— Партакешите ти останаха в Ойлимид и няма да получиш нито една своя вещ, докато не ми върнеш парите, които ми дължиш. Съмнявам се, че имаш нещо друго на този свят, освен парцалите, които донесе в дома ми.

— Добре, че си взех чиста риза за тази вечер, а, Чийзи? Нямаше да се сетя, ако не ми бе подсказал. Ако няма да пиеш повече вино, да позвъня на Жанет да го прибере?

Белфийлд дръпна звънеца и след като Жанет влезе, скочи на крака и пое с лека крачка към дневната.

— Идвал ли е по-рано днес? — попита Чийзакър, кимайки към вратата, през която бе излязъл неговият приятел.

— Кой? Капитанът? О, не. Той вече не идва толкова често. Изобщо даже.

— Той е проклет негодник.

— О, господин Чийзакър! — възкликна Жанет.

— И не съм сигурен, че е единственият.

— Ако имате предвид мен, господин Чийзакър, трябва да ви кажа, че не сте справедлив. Никак даже.

— Тогава защо се държи по този начин?

— Не знам за какво говорите, господин Чийзакър, но ви гарантирам, че съм ви предана от самото начало, сър. Повече от предана.

Жанет попи очи с кърпичката си. Господин Чийзакър й обърна гръб и се насочи към вратата, но после спря, върна се, бръкна в джоба на панталона си и й даде половин крона. Жанет се поклони, когато я взе, и повтори последните си думи:

— Да, господин Чийзакър. Повече от предана.

Господин Чийзакър не каза нищо и последва своя враг към дневната.

„Чудя се каква игра играят, помисли си Жанет, когато остана сама. Не след дълго ще започнат да си режат гърлата и господарката ще се омъжи за онзи, който оцелее.“

Тя реши, че гърлото на Чийзакър трябва да бъде прерязано и Белфийлд трябва да оцелее.

Когато влезе в дневната, Чийзакър завари капитана седнал до вдовицата на дивана. Двамата разглеждаха албум със снимки, който държаха заедно. Външният ръб на яката й за миг докосна неговия мустак и когато това се случи, капитанът вдигна ликуващ поглед. Всеки джентълмен, станал свидетел на подобно нещо, би се подразнил. Чийзакър не бе изключение.

— Да — каза госпожа Гринаул и размаха кърпичката си, от която се виждаха само няколко сантиметра, но Белфийлд веднага осъзна, че не беше същата кърпичка, която бе размахвала по време на вечерята. — Да, ето го. Много хубава снимка, нали?

Тя се обърна към малката фотография.

— Скъпи Гринаул! Скъпи съпруже! Ако някога предам паметта ти, спри да посещаваш сънищата ми. Ти нямаше равен сред съпрузите. Никой не можеше да се похвали с по-нежни целувки, по-грижовен характер или по-благо разположение на духа.

Докато изричаше тези хвалебствени слова, кутрето й докосваше кутрето на Белфийлд върху албума. Чарли Феърстерс и господин Чийзакър я зяпаха втренчено и тя знаеше това. Госпожа Гринаул несъмнено бе жена, надарена с огромен интелект и кураж.

Белфийлд, разчувстван от красноречието на думите й, се вгледа любопитно в снимката. Видя дребен, посивял и миловиден старец, с малки кръгли очички и беззъба уста — човек, който нямаше работа да позира за портрети! Друга вдовица, дори да бе запазила снимка на подобен невзрачен съпруг, несъмнено щеше да я скрие някъде и да се срамува да я показва.

— Виждал ли сте го, господин Чийзакър? — попита госпожа Гринаул. — Много добре е излязъл.

— Видях снимката в Ярмът — отвърна намусено Чийзакър.

— Не сте — отвърна дамата с достойнство и малко укор в гласа, — просто защото тя никога не е била в Ярмът. Може би сте видели една по-голяма, която държа, и винаги ще държа близо до леглото си.

„Не и ако я намеря“ — рече си капитан Белфийлд.

Вдовицата наказа господин Чийзакър за лошото му настроение, като прошепна няколко думи на капитана. В гнева си, Чийзакър се обърна към Чарли Феърстерс и именно тогава направи онази забележка за ранга на Белфийлд, която дамата пренебрегна, както бе описано по-рано.

После Жанет донесе кафето и Чийзакър, подвластен на раздразнението си, отново позволи на капитана да го надхитри. Именно той подслади кафето и раздаде чашите.

— Аз не искам, Белфийлд — каза Чийзакър, когато капитанът му подаде чашата. — Но благодаря за учтивостта.

Госпожа Гринаул веднага заключи, съдейки по тона на гласа му, че двамата се бяха скарали.

Докато седеше и се мръщеше, Чийзакър взе решение. Всъщност може да се каже, че взе две решения: да не напусне тази стая преди Белфийлд да го е направил и да получи окончателен отговор от вдовицата, ако не тази вечер (защото бе напълно възможно да бъдат отпратени по едно и също време), то веднага след закуска на следващата сутрин. Засега напълно се бе отказал от идеята да оползотвори времето си. Може би не беше страхливец, но не бе и от мъжете, които се борят умело при неблагоприятни обстоятелства. Неочакваната наглост на неговия съперник го бе впечатлила и смутила, защото си бе мислил, че самият той си е извоювал правото да се държи по този начин с него. Не успя да се окопити достатъчно бързо и да скрие от своята възлюбена, че безочливата дързост на Белфийлд го бе наранила дълбоко.

Седеше и мълчеше, докато капитанът разговаряше весело и свободно. Утешаваше се с мисълта, че е богат, а съперникът му е беден и си представяше как му отмъщава, казвайки на вдовицата, че е сиромах, измамник и негодник.

За негово изумление възможността да направи това дойде почти веднага. Още преди часовникът да е ударил седем, Белфийлд се надигна от стола си. Първо се сбогува с госпожица Феърстерс, а после се обърна към своя бивш домакин:

— Лека нощ, Чийзакър — рече той с приповдигнат тон, след което стисна ръката на вдовицата и й прошепна нещо.

— Мислех, че сте отседнали в Ойлимид? — учуди се госпожа Гринаул.

— Дойдох оттам тази сутрин — отвърна капитанът.

— Но ви гарантирам, че няма да се върне там — обади се господин Чийзакър.

— О, така ли? — рече госпожа Гринаул. — Надявам се, че всичко е наред.

— О, повече от наред — отвърна капитанът и си тръгна.

— Обещах на мама да се прибера преди седем — заяви Чарли Феърстерс и се надигна от стола си. Не можем да предполагаме, че тя искаше да улесни господин Чийзакър, така че това нейно действие трябва да бъде считано за услуга към госпожа Гринаул. Може би предположението й, че вдовицата искаше да бъде оставена насаме с господин Чийзакър, бе грешно, но за нея бе очевидно, че по този начин нямаше как да обиди своята домакиня (което би могла да направи, ако остане). Ето как малко след седем часа господин Чийзакър се озова насаме с госпожа Гринаул.

— Жалко, че двамата сте се скарали — отбеляза мрачно тя.

— Госпожо Гринаул — отвърна той и очите му заблестяха, — този мъж е пълен измамник.

— О, господин Чийзакър.

— Такъв е. Ще ви каже, че се е сражавал в Инкерман, но истината е, че по онова време е бил в затвора.

Доколкото знам, капитанът бе лежал два пъти в затвора, така че господин Чийзакър чувстваше, че има основание да отправи това обвинение.

— Съмнявам се, че изобщо е стъпвал на бойно поле — продължи той.

— Това не го прави по-лош човек.

— Но говори такива лъжи! И е беден като църковна мишка. Според вас колко ми дължи в момента?

— Колкото и да е, сигурна съм, че сте истински джентълмен и никога не бихте казали.

— Ами… да, не бих — отговори той, опитвайки да възвърне самообладанието си. — Но когато го попитах как смята да ми плати, знаете ли какво отвърна? Каза, че ще ми плати с вашите пари.

— С моите пари? Не би казал такова нещо!

— Но го направи, госпожо Гринаул. Давам ви честната си дума. Каза „Ще ти платя с парите на вдовицата.“

— Как само говорите за мен зад гърба ми!

— Не съм казвал лошо нещо за вас през живота си, госпожо Гринаул! Не съм си помислял дори! Но той… той постоянно говори ужасни неща за вас.

— Какви ужасни неща, господин Чийзакър?

— О, не бих могъл да ги повторя. Но го прави. И какво можете да очаквате от човек, който, доколкото знам, няма други дрехи, освен онези, които носи на гърба си? Нямам представа къде ще спи тази нощ, защото се съмнявам, че има и половин крона в джоба си.

— Бедният Белфийлд!

— Да, наистина е беден.

— Но колко достойно понася бедността си.

— Бих казал недостойно, госпожо Гринаул.

Вдовицата не отговори, така че той реши да се захване за работа.

— Госпожо Гринаул… мога ли да ви нарека Арабела?

— Господин Чийзакър!

— Мога ли? Хайде, госпожо Гринаул. Много добре знаете за какво иде реч. Защо се дърпате?

— Да се дърпам, господин Чийзакър! Що за език! Нима ако сега ви пожелая лека нощ и ви кажа, че е време да се прибирате вкъщи, вие ще наречете това „дърпане“?

Той вече се разкайваше за глупавата дума, която бе използвал.

— Моля за извинение, госпожо Гринаул. Не съм искал да ви обидя, повярвайте ми.

— Да се дърпам! Как смеете!

Клетият човек изглеждаше напълно съкрушен и сърцето на вдовицата омекна, докато го гледаше. Реши да му прости, тъй като не бе в характера й да се кара с хората… поне не с ухажорите си.

— Моля за извинение, госпожо Гринаул — повтори виновникът засрамено.

— Извинен сте — отвърна вдовицата, — но никога повече не казвайте на една дама да не се дърпа. Вижте какво, господин Чийзакър, ако някога се случи настойчиво да ухажвате една дама…

— Не бих могъл да бъда по-настойчив — рече той.

— Ако някога се случи настойчиво да ухажвате една дама, говорете й повече за любовта си и по-малко за парите в кесията си. Сега ще ви пожелая лека нощ.

— Но все още сме приятели?

— О, да. Много добри приятели.

Докато пътуваше към вкъщи, Чийзакър опита да се утеши с мисълта за тежкото положение, в което бе изпаднал Белфийлд — сам-самичък в Норич и без никакъв багаж, с изключение на вещите, които бе взел в онази малка чанта. Но пред портата си той се размина с две фигури, вървящи в обратната посока. Едната носеше тежък куфар, а другата кутия за шапки.

— Аз съм, приятелю — рече Белфийлд. — Дойдох с влака, за да взема нещата си. Ще се върна в Норич с експреса в девет и двайсет.

— Ако си откраднал нещо мое, ще те осъдя! — изрева Чийзакър и подкара двуколката към входната си врата.

Книга втора

Четиридесет и първа глава

Смъртта на един благородник

Джордж Вавасор остана почти пет дни под покрива на дядо си, но не се чувстваше щастлив там. Освен това не допринесе за щастието на никой друг от хората, отседнали в къщата. Остана толкова дълго, въпреки нещастието си, защото не искаше да си тръгне, преди да е научил отговора на молбата, отправена към леля Гринаул. И смяташе да принуди сестра си да изпълни обещанието си по отношение на Алис, ако този отговор се окажеше неблагоприятен. През тези пет дни Кейт направи всичко по силите си, за да накара Джордж да се държи учтиво с дядо си, но напразно. Земевладелецът отказваше да направи първата стъпка, а Джордж бе не по-малко упорит и чакаше стареца да промени отношението си към него, преди да му откликне със същото. Клетата Кейт всячески се опитваше да ги помири, но без успех.

— Той е просто един невъзпитан хлапак — заяви старецът — и направих грешка, като го поканих вкъщи. Повече не споменавай името му.

Джордж бе по-словоохотлив във възраженията си. Кейт му напомняше, че има интерес от това да се помири с дядо си и че враждебното му отношение може да принуди стареца напълно да го изключи от завещанието си.

— Да прави каквото иска — отвърна намусено Джордж.

— Помисли за Алис! — отвърна Кейт.

— Точно Алис никога не би очаквала от мен да се унижавам за пари.

Признавам, че обичам парите и не съм особено придирчив по отношение на това как ги придобивам. Бих направил всичко за пари. Всичко, освен това. Не съм го обиждал и не съм се опитвал да го засегна. Не съм го молил за заем. Не съм му струвал нито шилинг. Когато бях във винарския бизнес, той можеше да ми помогне да се издигна още повече. Просто трябваше да ме направи наследник на имота, който и без това ще наследя, когато умре. Но бе толкова предубеден, че реши да заключи, че съм се разорил, без да провери дали това е вярно, в единствения период от живота ми, когато се справях добре.

— Но той има право да действа така, както намери за добре — рече Кейт.

— Несъмнено. Но нямаше право да се обижда от молбата ми да ми направи тази услуга. Държа се като невеж стар глупак. Признавам, че не трябваше да се карам с него по този въпрос. Той не е виновен, че се е родил глупак. Но това не променя факта, че не мога да падна на колене пред него и да го моля за нещо, което така или иначе ми се полага.

Двамата мъже почти не общуваха. Не оставаха сами заедно, с изключение на онзи половин час след вечеря, когато сядаха да пият вино. Старият земевладелец имаше навика да пресушава три чаши портвайн една след друга и очакваше същото от своя внук. Но Джордж не близваше и капка.

— Спрях да пия след вечеря — рече той, когато старецът му подаде бутилката.

— Сигурно намекваш, че не пиеш нищо друго, освен бордо — отвърна земевладелецът с тон, който определено не бе помирителен.

— Просто казвам, че спрях да пия след вечеря — повтори Джордж.

Дори господин Вавасор не можеше да нахока внука си за това, че е спрял да пие след вечеря. Все пак старецът съумя да се засегне и докато Джордж седеше и мълчеше, впил поглед в огъня и очевидно решен на всичко да избегне този разговор, обидата се задълбочи.

— Защо тогава седиш тук, щом не искаш нито да пиеш, нито да говориш? — попита земевладелецът.

— Единствената причина да седя тук е фактът, че ако те оставя сам, ще ми се обидиш.

— Не ме е грижа дали ще ме оставиш сам — заяви старецът.

От тази размяна може да бъде заключено, че посещението на Джордж Вавасор във „Вавасор Хол“ не бе никак ползотворно.

Отговорът на леля Гринаул пристигна малко преди обяд на четвъртия ден. Вдовицата веднага минаваше по същество:

„Скъпа Кейт,

Няма да направя онова, за което ме молиш. Виждаш ли, аз не познавам своя племенник и нямам причина да се надявам, че ще бъде избран в Парламента. Изобщо не ме е грижа за славното име на рода Вавасор. Ако сама не се бях погрижила за себе си, представителите на този славен род щяха да ме оставят на произвола на съдбата. И не се интересувам от онова, което наричаш «благородна кръв». Харесвам онези хора, които харесват мен. Привързана съм към теб и понеже беше мила с мен, щях да ти дам хиляда лири, ако ги бе поискала за себе си, но не виждам причина да давам пари на хора, които не познавам. Ако се чувстваш длъжна да споделиш това с брат си, кажи му, че не съм искала да го засегна.

Твоят приятел Ч. все още чака търпеливо, но скоро търпението му ще се изчерпи.

Твоя любяща леля,

Арабела Гринаул“

— Разбира се, че няма да ми даде пари — каза Джордж и хвърли писмото на сестра си. — Защо би го направила?

— Надявах се, че ще се съгласи — отвърна Кейт.

— Защо? Какво съм направил аз за нея? Тя е разумна жена. Между другото, кой е този Ч. и защо чака търпеливо?

— Мъж, който иска да се ожени за нея, за да се добере до парите й.

— А какво има предвид с това, че скоро търпението му ще се изчерпи?

— Говори глупости. Преструва се, че този мъж е влюбен в мен.

— Има ли пари?

— Да, богат е.

— И как се казва?

— Името му е Чийзакър. Но не говори повече за него, моля те.

— Щом иска да се ожени за теб и има пари, защо не се съгласиш?

— Небеса, Джордж! Първо, той не иска да се ожени за мен. И второ, мисли единствено за проклетата си ферма.

— Не виждам нищо лошо в това.

— Несъмнено. Но недей да говориш повече за него, моля те.

— Ще кажа само това — ще се радвам някой ден да те видя омъжена.

— Нима? — попита тя, мислейки за това колко беше привързана към брат си.

— А сега за парите — рече Джордж. — Трябва веднага да пишеш на Алис.

— О, Джордж!

— Разбира се, че ще го направиш. Обеща ми. Казах ти, че ще стане така. Трябваше да ми повярваш и да го направиш още тогава.

— Не мога.

Белегът на лицето му отново се отвори и Кейт се разтрепери от страх пред него.

— Нима смяташ да се отметнеш от думата си и да ме измамиш? Нима, след като ме задържа тук с това обещание, няма да го изпълниш?

— Вземи моите пари. Вземи ги всичките. Ще ми се издължиш от нейните, след като се ожените. Аз веднага ще си ги поискам — както от нея, така и от теб.

— Това са глупости.

— Защо да са глупости? Нима имаш скрупули по отношение на мен? Аз нямам по отношение на теб и не бих се поколебала да прибягна до помощта ти, ако имах нужда.

— Виж какво, Кейт, няма да го направя и точка по въпроса. Всичко, което имаш на този свят, няма да ми стигне да покрия разходите си за изборите и следователно един такъв заем би бил напълно безсмислен.

— Нима искаш да я помоля за повече от две хиляди?

— Ще я помолиш само за хиляда. От това имам нужда в момента. И тя знае, че тези пари ми трябват и мога да ги взема единствено от нея. Но не знае, че нуждата ми е толкова спешна. Именно това трябва да й обясниш.

— По-скоро бих изгорила собствената си ръка, Джордж!

— За съжаление, това няма да ми помогне с нищо. Виж какво, Кейт, настоявам да направиш това за мен. Ако откажеш, ще й пиша аз, но ще сметна решението ти за долна измама и никога няма да ти простя. Сигурен съм, че разбираш защо не искам да пиша на Алис по този въпрос. Държа да изпълниш обещанието си към мен и знаеш как ще реагирам, ако не благоволиш да го сториш.

Тя отстъпи, разбира се. С натежало от мъка сърце и с пръсти, които едва успяха да изпишат необходимите думи, Кейт обясни на своята братовчедка защо Джордж имаше спешна нужда от хиляда лири за предизборната си кампания. Това бе едно сковано и неловко писмо, като думите звучаха неестествено и подсказваха за мъката и срама на неговата авторка. Алис веднага съзря обстоятелствата, при които е било написано, но не се забави с отговора си, в който посочваше, че парите ще бъдат изпратени при първа възможност. Писа на Кейт отново в края на януари, за да й съобщи, че сумата е била преведена в сметката на Джордж.

Кейт бе изпитала огромна гордост при подновяването на съюза между Алис и брат й, като си бе приписала заслугата. Но сега не чувстваше нито гордост, нито задоволство. Вече не можеше да изпраща ликуващи писма на братовчедка си, в които описваше Джордж като безстрашен герой, предсказваше постиженията му в Парламента и говореше за неговата търпелива любов. Двете вече не споменаваха Джордж в писмата си. Всъщност те напълно спряха да си пишат след вече спомената размяна на писма, свързани с финансовата транзакция. Това продължи до края на зимата. Кейт прекара тези месеци в Уестморланд, измъчвана от съжаления и притеснения и слушайки хулите на дядо си по адрес на Джордж, като за пръв път през живота си се чувстваше неспособна да го защитава.

Джордж се върна в Лондон и още преди края на месеца установи, че хилядата лири са били внесени в сметката му. Едва ли е нужно да казвам, че тези пари бяха дошли от запасите на господин Томбе, който веднага ги бе вписал като дълг на господин Грей. Алис бе спазила обещанието си и бе казала на баща си, че има нужда от пари. Той също бе спазил обещанието си и й бе отвърнал, че адвокатите ще се погрижат за всичко.

В края на февруари Джордж Вавасор реши да направи първата си вноска за предстоящите избори. Когато за тази цел се отби в кантората на господин Скръби, той научи нещо, което доста го изненада.

— Не чу ли новината? — попита Скръби.

— Каква новина? — намръщи се Джордж.

— Маркизът бере душа — отвърна Скръби.

Тонът и изражението му показваха, че смята този факт за изключително важно развитие, но отначало Вавасор не се трогна от съдбата на този „маркиз“.

— Съчувствам му — рече той. — Кой е той, между другото? Не че има някакво значение, защото след него ще дойде друг.

— Ще дойде и точно затова съм толкова развълнуван. Става дума за маркиза на Бунрати и ако той умре, младият член на парламента незабавно ще бъде изпратен в Горната камара.

— Имаш предвид още преди края на сесията? — възкликна Джордж.

Той много добре знаеше отговора на този въпрос, но току-що бе осъзнал как тази новина щеше да се отрази на плановете му.

— Разбира се — отвърна Скръби. — Разпореждането ще бъде дадено веднага. Щях да бъда по-доволен, ако не бях сигурен, че хората на Травърс вече са чули новината и ще бъдат готови с плакатите си в мига, в който маркизът изпусне сетния си дъх. Просто трябва веднага да се захванем за работа.

— Но ще бъде само за част от сесията — посочи Джордж.

— Така е — отвърна Скръби.

— И после ще трябва да финансираме още една предизборна кампания.

— Това е вярно — каза господин Скръби, — но ще се опитаме да направим втората по-евтина. Ако сега победите Травърс, нищо чудно на следващите избори да нямате опонент.

— Говори ли с Граймс? — попита Джордж.

— Да, говорих с негодника. Ще отвори вратите на таверната си за хората на Травърс. Каза ми го направо, безсрамникът! Заяви, че никога не е харесвал хора, които го карат да чака парите си. Това, което ме вбесява, е, че му ги дадохме.

— Определено не се справяме добре — рече Вавасор, гледайки адвоката с неприязън.

— Подобни малки недоразумения се случват постоянно, господин Вавасор. Всеки ден ми се налага да решавам много по-сериозни проблеми в работата си. Можете да се считате за късметлия, че самият аз не отидох при Травърс. Знаете, че той е либерал и мога да ви уверя, че ми отправи примамливо предложение.

Вавасор бе склонен да се усъмни в късмета си по този въпрос и почти съжали за политическите си амбиции. Сега трябваше да изхарчи не по-малко от три хиляди лири от парите на братовчедка си, за да може да прекара няколко месеца в Парламента. И по какъв начин щеше да успее да си осигури този заем? Разбира се, че можеше да изчака края на сесията и да се кандидатира на общите избори, както бе възнамерявал да направи първоначално. Но знаеше, че ако позволи на някой либерал да спечели мястото, той почти със сигурност щеше да спечели и общите избори. Трябваше или да се бори сега, или да се предаде, а той не бе от хората, които се предават.

— Какво решихте? — попита Скръби.

На Вавасор му се стори, че в гласа на адвоката се бе прокрадвала частица от онова уважение, с което досега се бе отнасял към него — уважение, полагащо се на кандидат за Парламента, представляващ столичен район.

— Лордът още не е умрял — посочи Вавасор.

— Не, още е жив, поне доколкото знам. Но не виждам смисъл да се бавим. Всяка минута може да е от значение. Казаха ми, че за него няма надежда. Има стомашна подагра. Или пък беше сърдечна воднянка. Във всеки случай една от онези болести, които винаги имат фатален край.

— Няма смисъл да чакаме следващите избори, така ли?

— Ако питате мен, не. Не бих искал да ръководя подобна кампания. Мразя да влизам в битка, когато знам, че изходът е предрешен. Не обичам да харча чужди пари, когато кандидатът е обречен. Наистина не обичам, господин Вавасор.

— Предполагам, че предателството на Граймс няма да ни струва много?

— Негодникът! Предполагам, че ще ни струва около сто и петдесет гласа. Може би повече. Но това е нищо в район като Челси. Травърс не изхарчи много пари на предишните избори и това несъмнено ще го постави в неизгодна позиция.

— Но консерваторите също ще предложат кандидат.

— Още не се знае, но се съмнявам. Ще си пробват късмета в общите избори, но ако двамата членове на Парламента се обединят, няма да имат шанс.

Вавасор се видя принуден да заяви, че ще се кандидатира, и Скръби веднага раздаде първите си заповеди, без да чака маркизът да се спомине.

— Предлагам да започнем незабавно — рече той. — Така ще постъпим най-мъдро.

Джордж Вавасор се съгласи, като си помисли: „Ако се случи най-лошото, винаги мога да прережа гърлото си.“

По пътя между адвокатската кантора и своя клуб той си каза, че един подобен завършек на политическата му кариера не звучеше никак невероятно. Всичко се бе объркало. Дядо му, който бе прехвърлил осемдесетте, отказваше да умре и дори не беше болен, докато маркизът, едва навършил петдесет, береше душа просто защото смъртта му щеше да накърни интересите на Джордж Вавасор. Когато се сети за стария земевладелец, той почти счупи чадъра си, удряйки го с всичка сила в паважа. Какво право имаше този невеж глупак да живее вечно и да притежава имот, който не можеше да ползва, съсипвайки бъдещето на своите наследници? Ако в този момент проклетата къща станеше негова, щеше да реши всичките си проблеми и щеше да си спести унижението да иска още пари от братовчедка си.

Дори тези хиляда лири му бяха причинили истински страдания. И както винаги се случваше в подобни ситуации, сега, след като ги бе получил, той се чувстваше още по-ужасно. Преди да ги придобие, Джордж бе убедил самия себе си., че не върши нищо нередно, но вече не вярваше в това. Кейт се бе оказала права. Трябваше да вземе нейните пари. Всичко бе за предпочитане пред светотатствения начин, по който бе заграбил зестрата на братовчедка си. Ако бе откраднал парите като старомоден бандит на кон, позорът му нямаше да бъде по-голям. Не се бе доближавал до улица „Кралица Ан“ повече от месец — всъщност откакто се бе върнал от Уестморланд. Казваше си, че причината за това бе студеното й отношение към него. Но истината бе, че се страхуваше да говори с нея, защото знаеше, че нямаше как да не засегне темата за парите й, а в същото време се страхуваше да говори с нея именно по този въпрос.

— Чете ли „Глоуб“ *? — попита го някой, когато влезе в клуба.

— Не съм. Защо?

— Бунрати е починал в Ирландия тази сутрин. Предполагам, че ще се кандидатирате за Челси?

Четиридесет и втора глава

Парламентът се събира

Тази година Парламентът отвори врати на дванайсети февруари и господин Палисър бе един от първите членове на Долната камара, които заеха своето място в залата. През последната седмица из страната се бе разпространило вярването, че сегашният канцлер на хазната вече не съществува като такъв. Той съществуваше във външния свят, разбира се, като продължаваше да получава заплата и да върши ежедневната си работа (ако такъв високопоставен човек изобщо имаше ежедневна работа за вършене), но вече не съществуваше във вътрешния свят на кабинета. Беше се скарал със своя шеф и приятел, министър-председателя, относно опрощаването на онова, което бе останало от преките данъци, и бе готов да премине в опозиция заедно със своя малък кръг от верни последователи, с цялата си енергия и отмъстителност.

Имаше нещо много приятно в близкото, сърдечно приятелство и горчивата, безкомпромисна ненавист в отношенията между тези човешки богове — тези човеци, които щяха да бъдат богове, ако притежаваха божественото свойство да бъдат безсмъртни. Ако нещата бяха уредени по този начин и приятелите завинаги си оставаха приятели, а враговете — врагове, както е било при нашите езически богове и богини (ако парламентът беше Олимп, на който Юнона никога не би целунала Венера), тогава нямаше да бъде толкова интересно. Но на този Олимп партньорите постоянно се сменяха и божественото сърце, преливащо от омраза към някой високопоставен съперник, внезапно се изпълваше с безгранична любов към него. Тези неочаквани обрати се случваха често и превръщаха парламентарния живот в увлекателен роман. Несъмнено той не бе толкова увлекателен за онези, които бяха прекалено близо до действието. Членовете на Парламента и техните приятели постепенно осъзнаваха, че тези обрати не означават нищо и че Лорд Еди-кой си не мрази господин Еди-кого си и не го смята за национален предател, който заслужава да бъде разпънат на кръст. По същия начин те знаеха, че сър Джон от хазната не е напълно искрен, когато говори за своя благороден приятел от външното министерство като за неподражаем гений, отличаващ се със своята прямота, дискретност, решителност и патриотизъм. Но обикновеният англичанин, който се интересува от политика (а това би трябвало да включва деветдесет и девет процента от всички англичани), не бива да наднича зад завесата. Никой зрител не бива да го прави, независимо от пиесата. Хубаво е хората да вярват в тези приятелства и вражди, а обратите несъмнено са вълнуващи. Прекрасно е, когато Оксфорд прегръща Манчестър, защото е осъзнал, че не може без неговата подкрепа, и е още по-прекрасно, когато някой безкомпромисен критик на властимащите е възнаграден за енергичността си, като е приет в кръга на благословените.

Но въпреки че външният свят бе убеден, че настоящият канцлер на хазната бе спрял да съществува, когато Камарата на общините се събра, този джентълмен зае своето място на пейката. В никакъв случай не може да бъде казано, че господин Палисър бе подкрепил кабинета на последната сесия, но въпреки това той седна от същата страна (доста по-ниско и съвсем близо до пейките на независимите). Господин Бот се настани зад него и хората разбраха, че господин Бот е изтъкнат член на партията на господин Палисър, която и да бе тя.

Лорд Чинкуебарс произнесе обръщението и трябва да призная, че го направи много нескопосано. Сигурно помните, че пивоварят Максуел го бе обвинил в това, че е прекалено шумен на ловното поле. Е, това обвинение със сигурност не можеше да бъде отправено сега, защото едва ли някой чу и дума от словото му. Речта му бе подкрепена от господин Лофтъс Фицхауърд, племенник на херцога на Св. Банги, който говореше така, сякаш бе решен на всичко да надмине лорд Чинкуебарс с всяка изречена дума (както понякога се случваше в църквата, когато вторият духовник, станал от масата за причастия, надминава своя предшественик, произнесъл литанията[67] с много мънкане и недомлъвки). Думите отекваха в камарата с рязката точност на пистолетни изстрели. Постепенно ораторът се възгордя и ентусиазира и започна да натъртва някои думи повече от други, да прави драматични паузи и дори да жестикулира разпалено, предизвиквайки отвращението на своите съпартийци, останали напълно доволни от обръщението на лорд Чинкуебарс. Има много подводни камъни, които един млад парламентарен оратор трябва да избягва, но може би най-опасният от тях е подводният камък на красноречието. Каквито и недостатъци да има, поне да избягва красноречието. Не бива да бъде неточен, но това не бе особено трудно. Не бива да бъде многословен, което бе важно. Не бива да бъде сприхав, което бе още по-важно. Но всички тези недостатъци бледнееха пред красноречието. Приятелите и враговете на господин Фицхауърд знаеха, че той бе пропилял своя шанс.

В речта на кралицата бе имало няколко завоалирани намека за опрощаването на преките данъци. Това опрощаване вече бе започнало, но според кралицата то можеше да бъде продължено, ако това бе възможно. Всички знаеха, че енергичният и все още действащ канцлер на хазната бе твърдо против. Авторът на обръщението не бе казал нито дума по този въпрос, а неговият поддръжник бе казал не повече от една-две. Речите им бяха подготвени предварително, разбира се, но начинът на произнасянето им не можеше да бъде предвиден толкова лесно.

После се изправи един голям враг на правителството, мъж, който се отличаваше със сладкодумие и черна злоба, въпреки че, както едно време казвахме в училище, вкъщи бе един от най-кротките хора на света. Той имаше амбиции да изкачи Олимп и да заеме едно от местата от другата страна на Камарата. Бе нетърпелив да използва шанса, който този раздор сред боговете бе отворил пред него. Мъжът заяви, че ще гласува за обръщението, и посочи, че повечето му колеги ще направят същото. Никой не би могъл да обвини него или тях в самоцелна опозиция на правителството. Нима вече не бяха изтърпели повече, отколкото всяка друга опозиция в историята? След това той засегна няколко теми, елегантно и почти с уважение към своите опоненти, обещавайки подкрепа или намеквайки, че те напълно грешат. Но после тонът му се промени и на лицето му се изписа онова до болка познато гневно изражение. Великият Юпитер от другата страна на Камарата захлупи шапката над очите си и се усмихна вяло. Членовете прибраха книжата, които четяха, а мъжете на балкона започнаха да слушат.

Накратко той заяви, че сегашното правителство е дошло на власт с обещанието да намали данъците, но възнамерява да избяга от отговорност и да пренебрегне желанията на собствените си избиратели. Обвини опонентите си, че са готови да се отметнат от предизборното си обещание, въпреки че собственият им канцлер на хазната с охота би го изпълнил, ако колегите му не го възпираха със своята плахост, неискреност и коварство. И най-плахият, неискрен и коварен от тези колеги беше, разбира се, великият бог Юпитер, който все още се усмихваше вяло от другата страна.

Човек, който иска да се наслади на всичко това, не бива да се доближава до Камарата на общините. Беше очевидно, че нито Юпитер, нито някой от неговите спътници се интересуваха от мнението на този разярен джентълмен, и още по-очевидно, че разяреният джентълмен, въпреки огнените му слова, изобщо не бе разярен. Гневният поглед бе предназначен за вестникарските статии, посветени на речта му, и той вече бе постигнал целта си в това отношение. В най-напрегнатите моменти на речта му имаше мъже, които ставаха и стискаха ръцете си, въпреки че бяха кръвни врагове, по начин, който демонстрираше отсъствието на всякаква омраза. Но джентълменът завърши речта си, настоявайки Юпитер да заяви пред Камарата ясно и недвусмислено кой от боговете се разпореждаше с богатството на народа.

Юпитер се изправи с широка усмивка и благодари на своя враг за сърдечната му подкрепа.

— Винаги съм оценявал снизходителността на вашата партия и никога не съм се страхувал от нейната опозиция. Радвам се, че се оказах прав в предположението си относно позицията ви по този въпрос.

Той продължи, обсъждайки теми, свързани както с вътрешната, така и с външната политика, като демонстрира, че всичко се развива в правилната посока, точно както преди малко неговият враг бе доказал, че всичко се развива в грешната. Беше изчерпателен и любезен по всички въпроси, а когато стигна до темата с данъците, просто повтори изказването на кралицата, изразявайки надеждата, че неговият многоуважаван приятел и канцлер на хазната ще удовлетвори както желанията на хората, така и възгледите на Камарата. Дори не понечи да отговори на личния въпрос, който му бе зададен.

Но членовете все още се вълнуваха и същото можеше да бъде казано за хората, които наблюдаваха от претъпкания балкон. Енергичният и все още съществуващ канцлер на хазната не само присъстваше, но седеше съвсем близо до самия Юпитер: разделяше ги само дребничкият и доста кльощав държавен секретар. Той бе от онези мъже, които винаги стават, когато им се отвори възможност, както и когато не им се отвори. Още някой от опозицията се провикна, след което се възцари тишина. Дали касиерът на Олимп щеше да се изправи и да отговори, или щеше да продължи да седи на своя облак? Повечето присъстващи го подканяха, но той седеше и мълчеше с непроницаемо изражение. Касиерът на Олимп не можеше да бъде принуден току-така да разгадае тази гатанка. Последва обща финансова дискусия, в която той каза няколко думи, но не засегна основния въпрос. Накрая се изправи господин Палисър и обясни на своите колеги кои данъци можеха да бъдат опростени без негативни последици и кои не можеха. Речта му продължи около час, като господин Бот през цялото време му подсказваше с числа и суми. Усърдието му бе почти досадно. Според господин Палисър думите, които кралицата бе използвала в изказването си, не бяха достатъчно предпазливи.

Членовете бяха започнали да се разотиват още преди края на речта и Камарата постепенно опустя. Въпреки това на следващата сутрин вестниците обявиха, че това е била речта на вечерта и че яснотата на господин Палисър го е откроила като основен съперник на сегашния канцлер.

Малко преди полунощ той триумфално се завърна на улица „Парк Лейн“ и завари лейди Гленкора да го чака сама. Тя бе пристигнала в Лондон по-рано през деня, действайки по свое усмотрение, вместо да остане в Мачинг до Великден, както той бе предложил. Бе я помолил да остане, за да могат братовчедките му да се чувстват като у дома си. Но тя бе изразила нежеланието си да остане без него, като му бе обяснила, че братовчедките му ще се чувстват като у дома си в Мачинг, независимо от присъствието й. Накрая той бе отстъпил. Истината бе, че лейди Гленкора бе намразила Ифи Палисър. Омразата й бе напълно нелогична, имайки предвид, че не мразеше Алис Вавасор, която бе сторила много повече, за да заслужи тази омраза. Лейди Гленкора бе научила как бе уредено отсъствието й от Монкшейд. Госпожица Палисър й бе споделила всичко, което двете с Алис си бяха казали в нейната спалня в последната й вечер в Мачинг, с целта да предотвратят пътуването й. Лейди Гленкора знаеше какво бе казала Алис и въпреки че бе намразила госпожица Палисър за нейното участие в тази конспирация, не изпитваше подобна омраза към Алис. Разбира се, че тя би направила всичко по силите си, за да предотврати посещението й в Монкшейд. Разбира се, че би се опитала да спаси своята приятелка. Всъщност може да бъде казано, че лейди Гленкора очакваше от Алис да я спаси. Въпреки това тя бе намразила Ифи Палисър, защото бе опитала да направи същото. Лейди Гленкора очакваше от Алис да я спаси, но можем да се усъмним в желанието й да бъде спасявана от Ифи Палисър.

Още докато беше в Мачинг и преди съпругът й да се върне от посещението си в Монкшейд, тя бе получила едно необичайно писмо по начин, който бе още по-необичаен.

— Намерих писмо в несесера си — съвсем открито заяви тя на прислужницата си. — Знаеш ли кой го е сложил там?

Момичето се закле, че не знае, и лейди Гленкора й повярва.

— Ако подобно нещо се случи отново, ще бъда принудена да помоля въпросът да бъде разследван — рече тя. — Не мога да допусна неща да бъдат слагани тайно в стаята ми.

Това бяха единствените стъпки, които лейди Гленкора предприе. Писмото бе от Бурго Фицджералд и съдържаше предложение двамата да избягат заедно.

„В момента съм в Мачинг — пишеше Бурго. — Отседнал съм в странноприемницата. Не смея да се показвам навън, за да не навредя на репутацията ви. Снощи обиколих къщата и съм сигурен, че видях стаята ви, въпреки че беше тъмно. Ако греша в преценката си и не ме обичате, за нищо на света няма да ви измъчвам с присъствието си, но ако все още сте влюбена в мен, ще ви помоля да се освободите от този мним брак и да се отдадете на мъжа, когото, ако все още обичате, би трябвало да считате за свой съпруг.“

Имаше и още, все в този дух. Лейди Гленкора се бе убедила, че Бурго наистина я обича, въпреки уверенията на всичките й приятели, че той е неспособен на любов. В това писмо не я бе помолил за среща, но й бе обещал, че ще се върне в Мачинг след събирането на Парламента. Бе настоял да му даде някакъв знак, ако сърцето й все още му принадлежеше.

Тя не каза на никого за писмото, но не го унищожи и го четеше отново и отново, когато оставаше сама в стаята си. Това, че го четеше и че го бе запазила в тайна от съпруга си, я караше да се чувства гузна. Съзнаваше тази вина, но не съжаляваше за нея. Накрая взе решение, че в никакъв случай не бива да остава в Мачинг след заминаването на съпруга си. Не можеше да поеме риска да остане там, докато Бурго Фицджералд се навърта наоколо. Не бе способна да анализира собствените си желания. Често си казваше, както бе казала на Алис, че за всички тях ще бъде най-добре, ако просто се махне, и че ако захвърли живота си на вятъра, това ще доведе до повече ползи, отколкото вреди. Лейди Гленкора се убеждаваше, използвайки най-пламенните думи, които й идваха на ум, че обича този мъж с цялото си сърце. Настояваше, че вината няма да бъде нейна, а тяхна, тъй като я бяха принудили да се омъжи за човек, когото не обича. Уверяваше се, че съпругът й не бе привързан към нея и че този брак му вредеше във всяко едно отношение. В мислите си тя отново и отново се връщаше на своята бездетност и на неговата съкровена мечта да си има наследник.

— Дори да жертвам себе си — казваше тя, — ще сторя повече добро, отколкото зло, а и не бих могла да бъда по-нещастна от сега.

Но въпреки това избяга в Лондон, защото се страхуваше да остане в Мачинг, докато Бурго Фицджералд все още бе там. Не отговори на писмото му и не се приготви да избяга с него. Копнееше да говори с Алис, тъй като бе обсъждала любовта си единствено с нея. Възнамеряваше да й каже за писмото. Беше като онези хора, които внезапно полудяват и си втълпяват, че трябва да се хвърлят от някоя скала, но в същото време са достатъчно разумни, за да потърсят човек, който би ги спасил от самите тях.

Господин Палисър не я бе виждал, откакто бе пристигнала в Лондон, и веднага взе ръката й и я целуна. Но я поздрави като брат, а не като любовник и съпруг. Лейди Гленкора веднага осъзна това, тъй като се бе научила инстинктивно да разгадава смисъла на всяко едно негово докосване.

— Надявам се, че си добре?

— Да, много добре — отвърна той. — А ти? Предполагам, че си изморена от пътуването.

— Не особено.

— Е, обсъдихме обръщението. Искаш ли да знаеш как мина?

— Ако си участвал в обсъжданията, разбира се, че искам.

— Да съм участвал?! Разбира се, че участвах.

— Да не би вече да са те назначили?

— Не. В Камарата на общините не назначават хора по време на дебатите. Опасявам се, че никога няма да успея да те превърна в политик.

— Почти съм сигурна, че няма да успееш. Но това не означава, че не се интересувам от плановете ти и не се надявам да ги осъществиш. Не разбирам защо работиш толкова много, но след като ти харесва, винаги ще те подкрепям.

— Да, наистина ми харесва — отвърна той. — Човек трябва да харесва работата си и не виждам какво би ми харесало повече. Някои хора могат по цял ден да ядат и да пият, а други се интересуват единствено от коне. Аз не съм от тях.

Лейди Гленкора си помисли, че имаше и други, които обичаха по цял ден да се приличат на слънце и да се взират в очите на любимата жена. Във всеки случай беше сигурна, че познаваше поне един такъв мъж. Но не сподели това със своя съпруг.

— Размених си няколко думи с лорд Брок — похвали се господин Палисър.

Лорд Брок беше името, с което сегашният Юпитер бе известен сред простосмъртните.

— И какво каза лорд Брок?

— Не каза много, но се държа любезно.

— Но, Плантагенет, аз си мислех, че той може да те назначи, ако поиска. Нима не решава всичко?

— В един смисъл си права. Но едва ли някога ще те накарам да разбереш.

Но в този случай господин Палисър се опита, като й изнесе доста по-дълга лекция за това как бе устроена британската политическа система, отколкото се очакваше от един млад съпруг при тези обстоятелства. Лейди Гленкора се прозя, напразно опитвайки се да скрие прозявката в носната си кърпичка.

— Но виждам, че въпросът не те интересува особено — рече раздразнено той.

— Не се ядосвай, Плантагенет. Интересува ме, но съм толкова невежа, че не мога веднага да те разбера. Освен това съм изморена и смятам да си лягам. Ти ще се бавиш ли?

— Не много. Всъщност да, ще се забавя, защото тази вечер имам да отговарям на доста писма, а утре съм на работа. Между другото, господин Бот ще дойде на вечеря. Няма да има никой друг.

Следващият ден беше сряда и Камарата нямаше вечерно заседание.

— Господин Бот! — възкликна лейди Гленкора, като тонът й съвсем ясно показваше, че не бе възхитена от тази новина.

— Да, господин Бот. Имаш ли възражения?

— О, не. Сигурно би предпочел да вечеряш насаме с него?

— Защо да вечерям насаме с него? Защо да не ни правиш компания? Надявам се, че няма да станеш придирчива и да започнеш да гледаш отвисоко на хората. Госпожа Маршъм е в Лондон и съм сигурен, че ще откликне, ако я поканиш.

Но това бе прекалено много за лейди Гленкора. Тя не искаше да капризничи, но мисълта двамата й мъчители да се съюзят срещу нея в първия й ден в Лондон, бе непоносима. И госпожа Маршъм щеше да бъде по-ужасна от господин Бот, защото той щеше да бъде зает с Плантагенет през по-голямата част от вечерта.

— Мислех да поканя братовчедка си Алис Вавасор.

— Госпожица Вавасор! — възкликна господин Палисър. — Мислех, че госпожица Вавасор…

Той щеше да намекне за онзи злощастен час, прекаран сред развалините, но се отказа.

— Надявам се, че нямаш нищо против моята братовчедка? — попита жена му. — Тя е единственият ми близък човек, когото наистина обичам… имам предвид единствената жена.

— Не, нямам нищо против нея. Прекрасна млада жена. Но по-скоро бих предпочел да поканиш госпожа Маршъм.

Лейди Гленкора нямаше търпение да се оттегли в стаята си, но бе абсолютно наложително този въпрос да бъде решен преди това. Чувстваше, че той бе много несправедлив към нея. Държеше се така, сякаш тя бе неразумно дете, което в никакъв случай не бива да получава онова, което искаше. Беше се опитала да му угоди, но не бе успяла и сега не бе склонна да отстъпи.

— Тъй като утре няма да има други дами, Плантагенет, и след като не съм се виждала с Алис, откакто пристигнах в Лондон, предпочитам да ме оставиш да взема това решение. Разбира се, че не бих имала какво да си кажа с госпожа Маршъм, която е прекалено стара.

— Много искам двете с госпожа Маршъм да се сприятелите — отвърна той.

— Приятелствата не се създават по този начин, Плантагенет — посочи тя.

— Много добре — рече господин Палисър. — Разбира се, че решението е твое. Съжалявам, че отказа да направиш първото нещо, за което те моля тази година.

След това той излезе от стаята и лейди Гленкора отиде да си легне.

Четиридесет и трета глава

Госпожа Маршъм

Но думите на господин Палисър не накараха лейди Гленкора да се разкае за решението си. Настояването му да прекара първата си вечер в Лондон в компанията на старица, която ненавиждаше, й се струваше безкрайно жестоко и тя почувства, че трябва да се разбунтува. Ако й бе наредил да покани госпожа Маршъм, щеше да го направи и щеше да изтърпи присъствието й, потънала в презрително мълчание, но той не бе направил това. Беше я помолил, а молбата сама по себе си не изискваше подчинение. От нея зависеше дали ще изпълни желанието му, а тя никога не би поканила госпожа Маршъм, освен по принуда. Нима не бе отправила молба към него, на която той бе отказал? Господин Палисър несъмнено имаше правото да й заповядва, но що се отнасяше до молбите, тя имаше правото да очаква, че може да му откаже. Ето защо, преди да си легне, Гленкора писа на Алис, като я помоли да дойде рано на следващия ден, за да излязат заедно, след което щяха да вечерят в компанията на господин Бот.

„Знам, че веднага ще се съгласиш — пишеше лейди Гленкора, — защото имаш щедро сърце и ще прозреш, че се нуждая от помощта ти. Няма да има други гости, освен ако госпожа Маршъм не бъде поканена без моето знание.“

След това Гленкора се отдаде на мисли за жестокостта на съпрузите. В дните преди брака й близките й отново и отново я бяха уверявали, че Бурго ще се отнася ужасно с нея, ако приеме да стане негова жена. Маркизът на Единбург бе стигнал дотам да намекне, че Бурго най-вероятно щеше да я бие. Но нямаше отношение, колкото и грубо да бе то, което да бе толкова нетърпимо, колкото незаинтересоваността и пълната липса на разбиране, демонстрирани от сегашния й съпруг. Що се отнасяше до това дали Бурго щеше да я бие, лейди Гленкора се присмиваше на самата идея. Звучеше абсурдно и тя се усмихна, представяйки си красотата на очите му, нежността на докосването му и любящия, почти благоговеен тон на гласа му. Нима нямаше да е за предпочитане да бъде малтретирана от него, отколкото да слуша обясненията на Плантагенет Палисър за политическото устройство на страната в един часа през нощта? Разбира се, че щеше да бъде! Ако се бе омъжила за Бурго, щяха да живеят в слънчева Италия и той щеше да й разказва съвсем различни неща, докато се излежават на меката лунна светлина.

Лейди Гленкора притежаваше една акварелна картина, наречена „Рафаело и Форнарина[68]“, и бе достатъчно наивна, за да си казва, че Рафаело много прилича на нейния Бурго — всъщност не на нейния Бурго, а на Бурго, защото той не беше неин. Във всеки случай тя често съжаляваше за това, че никога нямаше да изпита романтиката на тази картина, защото я бяха лишили от правото й да определя собственото си бъдеще. Ако й бяха позволили да го направи, сега щеше да се излежава на красиво мраморно балконче, с гъсти лози над главата си, а той щеше да стои на едно коляно пред нея, без да говори, но божествен в красотата си. Нямаше да я кара да взима трудни решения. В неговата компания тя щеше да се наслаждава на милувките на вятъра и да се чувства щастлива, безгрижна и обичана. Точно така изглеждаше Форнарина. Това можеше да бъде нейната съдба. И защо не? Нейният Рафаело щеше да я обича, каквото и да говореха за неговата жестокост.

Клетото, злочесто и обременено дете! Тя не знаеше най-важните житейски уроци, но бе попаднала в ръцете на човек, който не можеше да я научи на нищо! Кой не би я съжалил? Кой би заявил, че вината е нейна? Съдбата я бе натоварила с несметни богатства, принуждавайки я да се прегъне под тяхната тежест, след което я бе оставила сама да намери правилния път в живота!

— Писа ли на братовчедка си? — попита я съпругът й на следващата сутрин. Гласът му ясно показваше, че гневът му или бе преминал, или го бе потиснал.

— Да. Поканих я да излезем заедно и я помолих да остане за вечеря. Ще й изпратя каретата. Кочияшът трябва да изчака отговора й.

— Много добре — отвърна господин Палисър със същия благ глас и после добави: — След като този въпрос е уреден, може би няма да имаш нищо против да поканиш и госпожа Маршъм?

— Няма ли да е заета?

— Не мисля — каза господин Палисър, след което добави, защото се бе засрамил от факта, че иначе можеше да бъде обвинен в неискреност. — Знам, че няма да е заета.

— Искаш да кажеш, че очаква да дойде? — попита лейди Гленкора.

— Не съм я канил, ако това намекваш, Гленкора. Ако го бях направил, щях да ти кажа. Обясних й, че не съм наясно с плановете ти.

— Ще й пиша, щом така искаш — отвърна съпругата, чувствайки, че вече не може да му откаже.

— Направи го, скъпа моя! — възкликна съпругът.

Лейди Гленкора писа на госпожа Маршъм, която обеща да дойде. Същото направи и Алис Вавасор.

Гленкора знаеше, че щеше да прекара поне няколко часа в компанията на Алис преди вечерята. Отначало този факт я утеши, но постепенно осъзна, че не можеше да реши какво да й каже и какво да премълчи. Нима възнамеряваше да й покаже онова писмо? Ако й го покажеше, това би означавало да се примири със сегашната си злочеста съдба и да се откаже от мечтите си за Рафаело и Форнарина. Ако го скриеше от нея, това би означавало, че смята да изостави съпруга си и да премине под закрилата на друг мъж, което би я направило… дори не посмя да си помисли какво. Все пак реши, че трябва да се случи именно това. Тя знаеше, че би избягала с Бурго, ако той дойдеше при нея с готовността да го направи. Но ако споделеше с Алис, че бе получила писмото му, Бурго никога нямаше да получи тази възможност.

Помня един истински случай на отвличане, при който мъжът бе избегнал най-тежкото наказание поради факта, че дамата се бе съгласила да избяга с него по време на отвличането. На процеса тя бе признала, че е разполагала с талисман, носен около врата, който да я предпазва от подобни опасности, но докато пътувала в пощенската кола, тя отворила прозореца и го изхвърлила, тъй като вече не се нуждаела, поне според адвоката на подсъдимия, от подобна закрила. Душевното състояние на лейди Гленкора беше същото като онова на дамата в пощенската кола. Тя не бе решила дали да използва талисмана си, но все още можеше да го направи.

Алис пристигна и двете с братовчедка й се поздравиха сърдечно. Лейди Гленкора я прие така, сякаш двете са били неразделни от деца, и Алис, въпреки че сляпата отдаденост не беше в характера й, не можеше да се отнесе студено към човек, който я приема толкова радушно. Нима не й бе обещала да я обича по време на онзи разговор в Мачинг, когато братовчедка й бе споделила всичките си несгоди с нея? Нима не бе заявила: „Ще те обичам!“ И въпреки че у лейди Гленкора имаше много неща, които не одобряваше, и други, които не харесваше, Алис не можеше да позволи на сърцето си да противоречи на думите й.

Разговорът им пред огнището в дневната продължи толкова дълго, че накрая решиха да не излизат навън.

— Защо да излизаме? — попита лейди Гленкора. — Няма нищо интересно за разглеждане, а вятърът е студен като милостиня. Ще ни бъде много по-удобно тук, не мислиш ли?

Алис се съгласи, тъй като нямаше желание да бъде развеждана из лондонските паркове в този мрачен февруарски следобед.

— Ако Денди и Флърт бяха тук, щяхме да се позабавляваме, но господин Палисър не иска да карам в Лондон.

— Предполагам, че е опасно?

— Изобщо не е опасно. Не мисля, че се притеснява от това. По-скоро смята, че изглежда леконравно.

— Прав е. Ако бях мъж, определено не бих искал жена ми да кара карета в Лондон.

— И защо не? Защото ще бъдеш тиранин като останалите съпрузи? Какво лошо има в това да изглеждаш леконравна, ако не правиш нищо нередно? Клетият Денди и скъпата Флърт! Сигурна съм, че щеше да им хареса.

— Може би господин Палисър не се интересува от това?

— Ще ти кажа още едно нещо, от което не се интересува. Не го е грижа дали любимата на Денди си прекарва добре.

— Не казвай такива неща, Гленкора.

— Защо да не ги казвам на теб?

— Защото не трябва дори да си ги мислиш. Това имам предвид. Вярвам, че би се съгласил на всичко, стига да не смята, че е нередно.

— Като например лекции, посветени на политическото устройство на страната! Но както и да е. Разбира се, че политическото устройство на страната означава много за него и ми се иска да знаех повече по въпроса — това е всичко. Но не съм ти казала кого ще срещнеш на вечеря.

— Каза ми. Господин Бот.

— Но ще има още един гост. Госпожа Маршъм. Мислех, че съм успяла да се отърва от нея, но се оказа, че не съм. Ще дойде.

— Нямам нищо против нея — рече Алис.

— Но аз имам. Ще съсипе цялата ни вечер. Струва ми се, че тя те мрази, Алис. Мисли си, че ме въвличаш в грехове. Всичките са такива глупаци!

— Кои всички, Гленкора?

— Тя и онзи мъж, както и… няма значение. Повдига ми се при мисълта, че тези хора могат да бъдат толкова слепи. Алис, дължа ти толкова много! Наистина. Струва ми се, че ти дължа всичко.

Докато говореше, лейди Гленкора пъхна ръка в джоба си и стисна писмото, което лежеше там.

— Това са глупости — отвърна Алис.

— Не, не са глупости. Кой според теб дойде в Мачинг, докато аз бях там?

— Какво… дошъл е в къщата? — попита Алис, сигурна, че господин Фицджералд бе човекът, за когото говореше братовчедка й.

— Не, не в къщата.

— Ако става дума за мъжа, за когото си мисля — рече Алис мрачно, — умолявам те да не говориш за него.

— И защо да не говоря за него? Нима вече не говорих за него с теб и нима това не ми помогна? Как можем да бъдем приятелки, ако не мога да споделям всичко с теб?

— Но не бива да мислиш за него.

— Какви небивалици говориш, Алис! Да не мисля за него! Човек не може да контролира мислите си. Виж това.

Ръката й бе върху писмото. Тя понечи да го извади и да го хвърли в скута на Алис, но точно в този момент прислужникът отвори вратата и обяви пристигането на госпожа Маршъм.

— Ох, как ми се иска да бяхме излезли на разходка! — възкликна лейди Гленкора.

Прислужникът несъмнено я чу и госпожа Маршъм също щеше да я чуе, ако бонето, което носеше, не закриваше ушите й.

— Как сте, мила моя? — попита тя. — Реших да се отбия да ви видя, въпреки че ще вечеряме заедно. Както знаете, улица „Норфък“ е на една крачка разстояние. Как сте, госпожице Вавасор?

Тя поздрави Алис по начин, който едва ли можеше да бъде по-студен.

Госпожа Маршъм бе жена с много достойнства. Беше бедна, но понасяше бедността си, без да се оплаква. Имаше роднински и приятелски връзки с много богати и титулувани хора, но не се отнасяше с прекомерно уважение към тях, въпреки титлите и богатствата им. Беше предана както в приятелствата, така и във враждите си. Не беше глупава и разбираше от всичко. Можеше да говори както за последния нашумял роман, така и за политическото устройство на страната. Беше вярна съпруга, въпреки неотстъпчивия си характер, и грижовна майка, чиито деца обаче така и не я бяха обикнали по начина, по който всяка майка иска да бъде обичана.

Списъкът с недостатъците й бе също толкова дълъг. Тя бе една от онези жени, които ламтят за власт и са готови на почти всичко, за да я получат. Беше коравосърдечна и преследваше целите си, без да мисли за последствията от действията си върху другите. Не ласкаеше и не се прехласваше пред богатите и известните, но не се свенеше да прибягва до хитрости, за да спечели благоразположението на хора, които можеха да й помогнат да реализира плановете си. Беше по-скоро злонамерена, отколкото добронамерена. Беше неискрена както в думите, така и в делата си. Не казвам, че лъжеше, но понякога съзнателно оставяше грешно впечатление у хората. Беше играла ролята на близък приятел и в много отношения житейски съветник на майката на господин Палисър и живо се интересуваше от неговото добруване. След сватбата му бе научила за аферата на лейди Гленкора с Бурго Фицджералд и въпреки че одобряваше парите на булката, не одобряваше самата нея. Веднага бе решила, че младата дама трябва да бъде наблюдавана много внимателно, и бе преценила, че никой не би могъл да свърши тази работа по-добре от самата нея. Не бе споделила това с господин Палисър и дори не му бе намекнала, че възнамерява да играе ролята на Аргос[69] по отношение на жена му. Господин Палисър нямаше да се съгласи и госпожа Маршъм чудесно съзнаваше това. Все пак му бе намекнала, че лейди Гленкора трябва да бъде наблюдавана, посочвайки, че е прекалено млада, и отбелязвайки, че простоватите й маниери са чаровни по един детински начин, но могат лесно да я подведат. Господин Палисър не подозираше за ролята на Бурго в притесненията на госпожа Маршъм и бе сляп за тези опасности. Той не бе подозрителен по природа, а сухият му и резервиран характер не познаваше нито удоволствията, нито рисковете на любовта. Все пак господин Палисър се съгласи, че съпругата му е млада. Искаше от нея да бъде дискретна и почтена. Не се страхуваше от любовници, а от необмислени постъпки, като например нощни разходки, както и от действия, които не подобават на съпругата на един канцлер на хазната. По тази причина остави Гленкора, а донякъде и самия себе си, в ръцете на госпожа Маршъм.

Лейди Гленкора не бе прекарала и двайсет и четири часа в компанията на тази дама, преди да осъзнае, че тя се опитва да бъде нейна гувернантка. Гленкора бе много схватлива в това отношение. Може би не знаеше нищо за политическото устройство на страната, както и уви, за това какво се изисква от една порядъчна съпруга, но не беше глупава. Очите й виждаха и ушите й чуваха и разполагаше с онзи женски инстинкт, който позволява на една жена да прецени дали човекът, застанал срещу нея, е приятел или враг, съдейки само по един поглед, едно докосване или дори една дума. В много отношения лейди Гленкора бе по-схватлива и съобразителна от своя съпруг, въпреки че той се гласеше да стане канцлер на хазната и знаеше много повече за политическото устройство на страната. Тя бе наясно с факта, че той можеше да бъде измамен много лесно, защото бе интелигентен, но инстинктите му не бяха достатъчно добре развити. Липсваше му деликатност и възприемчивост, поне що се отнасяше до характера на хората, с които общуваше.

В някои отношения тя го презираше заради това невежество. Отдавна трябваше да е съобразил, че Бурго представлява истинска опасност за брака му. Освен това трябваше да е осъзнал, че госпожа Маршъм не е подходяща за гувернантка. Когато една жена знае, че я наблюдава куче пазач, тя несъмнено ще се опита да надхитри този Цербер, както и неговия стопанин. Лейди Гленкора чувстваше, че госпожа Маршъм е нейният Цербер, и бе решена на всичко да си намери друго куче пазач, ако изобщо й трябваше такова.

Алис стана и поздрави новодошлата точно толкова студено, колкото старицата бе поздравила нея, и от този миг насетне двете станаха врагове. Госпожа Маршъм инстинктивно бе предположила, че Алис имаше пръст в това лейди Гленкора да не пътува за Монкшейд, и въпреки че би сторила същото на нейно място, тя се чувстваше засегната от вмешателството й. Вече бе решила, че Алис не е от хората, с които лейди Гленкора трябва да си общува. Алис веднага долови и прие нейната враждебност.

— Предположих, че ще ви заваря вкъщи — каза госпожа Маршъм, — тъй като знам, че не обичате да излизате, когато навън е студено, освен ако не е за неразумна среднощна разходка.

Тя поклати глава. Беше дребничка жена с остри малки очички и червендалесто лице, от двете страни, на което висяха две къси сиви къдрици. Винаги бе безупречно облечена и в цветущо здраве и поне според Лейди Гленкора — никога не се изморяваше.

— Разходката, за която говорите, бе напълно разумна — отвърна домакинята, — но не виждам смисъл човек да се разхожда из Лондон посред зима.

— Човек трябва да излиза от вкъщи всеки ден — заяви госпожа Маршъм.

— Мразя всички тези правила. Алис, ти не ги ли мразиш?

Алис не ги мразеше, така че не каза нищо.

— Скъпа Гленкора, в този живот човек трябва да спазва някои правила. Все едно да кажете, че мразите да сядате на вечеря.

— Често ми се случва да мразя да сядам на вечеря, особено когато имаме компания.

— Ще преодолеете това чувство, след като поживеете още малко в Лондон — отвърна госпожа Маршъм, преструвайки се, че лейди Гленкора се бе оплакала от това, че се притеснява да приема гости.

— Кълна се, че не смятам така. Дори бих казала, че става все по-мъчително. Тази вечер господин Бот ще дойде на вечеря.

Тук не можеше да има съмнение относно значението на думите й.

Госпожа Маршъм нямаше как да се престори, че я разбира погрешно. Тя бе приела приятелството на господин Бот, но не защото го харесваше, а заради нуждите на господин Палисър.

— Господин Бот е член на Парламента и е много полезен приятел на вашия съпруг — каза госпожа Маршъм.

— Въпреки това ние не харесваме господин Бот… нали, Алис? Той е нашият доктор Фел, въпреки че много добре знаем защо не го харесваме.[70]

— Определено не го харесвам — потвърди Алис.

— Това едва ли има голямо значение за вас, госпожице Вавасор — рече госпожа Маршъм, — имайки предвид колко рядко ви се налага да се срещате с него.

— Няма почти никакво значение — отвърна Алис. — Веднъж ме подразни, но смея да твърдя, че едва ли ще му се отдаде втора такава възможност.

— Нямам представа с какво може да ви е подразнил.

— Разбира се, че нямате, госпожо Маршъм.

— Но ми се струва малко вероятно високопоставен и уважаван мъж като господин Бот, занимаващ се с такива важни дела, да се опитва да смути спокойствието на млада жена, която съвсем случайно е срещнал в къщата на свой приятел.

— Алис едва ли има предвид, че се е опитал да флиртува с нея — рече лейди Гленкора и се засмя. — Представяте ли си — господин Бот да флиртува!

— Може би не се е опитал — отвърна госпожа Маршъм.

Тонът, с който бяха изречени тези думи, и намекът, който съдържаха, накараха Алис да загуби самообладанието си.

— Гленкора — рече тя, надигайки се от стола си, — мисля да те оставя насаме с госпожа Маршъм. Не съм в настроение да обсъждам характера на господин Бот и да слушам как споменават името му в такава неприятна връзка с моето.

Но лейди Гленкора не й позволи да я изостави.

— Глупости, Алис — отвърна тя. — Двете с теб трябва да се научим да водим своите малки битки с господин Бот и госпожа Маршъм, без да се предаваме. В тази война онези, които отстъпват, не доживяват да пробват късмета си отново на бойното поле.

— Гленкора, надявам се, че не ме считате за ваш враг? — попита госпожа Маршъм и се изпъчи заплашително.

— Разбира се, че ви считам за враг, след като нападате Алис. Ако обичате мен, трябва да обичате и кучето ми. Извинявай, Алис. Имах предвид, че ако обичате мен, госпожо Маршъм, трябва да обичате и най-добрата ми приятелка.

— Не съм искала да обидя госпожица Вавасор — рече госпожа Маршъм и я изгледа строго.

Алис просто й кимна. Чувстваше се обидена и не можеше да го отрече. След малко госпожа Маршъм си тръгна, казвайки, че ще се върне привечер. Беше ядосана, но не и притеснена. Беше преценила, че ще успее да постави госпожица Вавасор на мястото й, и бе готова да изтърпи възмутителното отношение на лейди Гленкора за доброто на господин Палисър и от уважение към неговата майка.

— Каква ужасна стара кранта! — възкликна лейди Гленкора веднага щом вратата хлопна зад гърба й. Каза го с такъв комичен тон, поклащайки глава и мръщейки се като малко дете, че Алис се разсмя. — Такава е! — продължи Гленкора. — Познавам я и се опасявам, че и ти ще трябва да я опознаеш. Не бива да бягаш, когато плюе отрова по теб. Трябва да се защитаваш и да й отвръщаш със същото, за да й покажеш, че имаш нокти и не се страхуваш да ги използваш.

— Но аз не съм котка.

— Но аз съм, само че от семейство Тигрови, и ако продължава да ме тормози, госпожа Маршъм ще разбере това. Алис, взех много важно решение. Няма да допусна да ме тормозят. Ако моят съпруг ми каже да направя нещо, ще се подчиня, защото ми е съпруг, но няма да допусна да ме тормозят.

— Не забравяй, че тя е стара приятелка на майката на господин Палисър.

— Не съм забравила и това й дава право от време на време да идва тук и да ни посещава в Мачинг. Досадно е, разбира се, но е напълно в реда на нещата и тази досада трябва да бъде изтърпяна.

— И това ще бъде началото на края.

— Опасявам се, че не, мила моя. Може да бъде края, но няма да бъде началото. Отказвам да бъда тормозена. Ако реши да ми дава съвети, ще й кажа в лицето, че нямам нужда от тях, и ако обиди мой приятел, както днес обиди теб, ще я принудя да стои далече от мен. Тя ще му каже всичко, разбира се, но не мога да я спря. Във всеки случай реших, че няма да допусна да бъда тормозена.

Лейди Гленкора така и не извади писмото на Бурго от джоба си, за да го покаже на своята братовчедка. Двете седяха пред огъня в дневната и обсъждаха делата на Алис, докато не стана време да се преоблекат за вечеря. Алис с охота говореше за господин Грей, но не спомена годежа си за Джордж Вавасор. Как би могла да говори за него, след като вече бе решила, или почти решила, че той също трябва да бъде развален?

Преди вечеря Алис слезе в дневната и завари господин Бот сам. Беше се преоблякла по-бързо от своята приятелка, а господин Палисър още не се бе появил.

— Не очаквах, че днес ще имам удоволствието да се срещна с вас, госпожице Вавасор — рече господин Бот, когато се изправи и протегна ръката си. Тя му даде своята и седна, промърморвайки нещо в отговор. — Прекарахме един много приятен месец заедно в Мачинг, не мислите ли?

— Несъмнено прекарах един много приятен месец.

— Доколкото си спомням, вие си тръгнахте на сутринта след онази среднощна разходка сред руините, нали? Колко неприятно! Клетата лейди Гленкора! Разболя се толкова тежко, че не успя да пътува за Монкшейд, а толкова й се искаше. Беше много тъжно. Лейди Гленкора е много деликатна. Наистина много деликатна. И хората като нас, които имат удоволствието да я познават, никога не бива да забравят това.

— Не мисля, че е толкова деликатна.

— О, нима? Опасявам се, че грешите, госпожице Вавасор.

— Мисля, че е в отлично здраве, а това е най-голямата благословия в този живот. Когато казвате „деликатна“, сигурно имате предвид слаба и болнава.

— О, бога ми, не! В никакъв случай не бих я нарекъл болнава! Надявам се, че никой не би могъл да ме обвини в това, че съм нарекъл лейди Гленкора болнава. Имам предвид, че не е особено силна, госпожице Вавасор. Имам предвид, че общото устройство на организма й е деликатно. Това се вижда съвсем ясно в очите й.

Алис понечи да възрази, че никога не бе виждала подобно нещо в очите й, когато господин Палисър влезе в стаята, придружен от госпожа Маршъм.

Двамата джентълмени стиснаха ръцете си, след което господин Палисър се обърна към Алис. Тя веднага разчете изражението му и заключи, че не бе добре дошла в дома му. Прииска й се веднага да си тръгне. Лейди Гленкора можеше да се разправя с госпожа Маршъм, както и със съпруга си по отношение на тормоза на госпожа Маршъм, но тя нямаше причина да го прави. Той я поздрави, като едва докосна ръката й и дори не я стисна през пръстите. Веднага се обърна към госпожа Маршъм и започна да си говори с нея. Нещо в изражението и маниера му бе обидило Алис. Той по никакъв начин не бе загатнал, че вече се познаваха, и не бе споменал нито Мачинг, нито жена си, въпреки че разговаряше с нейна близка приятелка. Алис почувства как лицето й се налива с кръв и съжали за това, че бе дошла сред тези хора. Нима отдавна не бе решила да страни от своите знатни роднини и нима всичко това не доказваше, че е трябвало да се придържа към това решение? Нима лейди Гленкора означаваше толкова много за нея, че да допусне такова отношение? Тези хора се държаха с нея така, сякаш получаваше издръжка за присъствието си: сякаш бе бедната братовчедка, отчаяно вкопчила се в своята богата родственица. Алис бе много горда жена. Тя бе подхранвала тази гордост, докато не се бе превърнала в недостатък. Всичките й проблеми и несгоди се дължаха на прекомерното й желание да бъде независима. Тогава защо би допуснала такова непочтително отношение от когото и да било и особено от мъж като господин Палисър, който бе наследник на херцогско имение, тънеше в богатство и разкош и притежаваше онова великолепие, характерно за британската висша класа? Не, тя трябваше да накара лейди Гленкора да осъзнае, че не можеха да бъдат приятелки и да се виждат всеки ден!

— Разкайвам се за закъснението си — обяви лейди Гленкора, когато влезе в стаята. — Не се извинявам на теб, Алис, защото именно ти ме забави с приказките си, но се надявам, че госпожа Маршъм ще ми прости.

Госпожа Маршъм прие извинението с усмивка и изрази надеждата, че двете с лейди Гленкора ще станат добри приятелки. Обявиха вечерята и Алис трябваше да слезе по стълбите сама. Не че я бе грижа, но бе имало неловко съревнование, преди да се отправят към трапезарията. Лейди Гленкора се бе опитала да пробута господин Бот на братовчедка си, но той бе демонстрирал своето твърдо намерение да остане до нея. Очевидно се надяваше често да й кавалерства и не бе склонен да се откаже от тази привилегия.

По време на вечерята Алис почти не говореше, а и нямаше възможността да го прави. Спомни си първия ден в Мачинг, когато бе седяла между херцога на Св. Банги и Джефри Палисър и всички се бяха отнасяли толкова учтиво с нея! Сега седеше сама от едната страна на масата, възможно най-далече от огъня, където й бе студено и се чувстваше изоставена в тъмната половина на голямото помещение. Господин Палисър се занимаваше с госпожа Маршъм, като двамата говореха за политика, а господин Бот продължаваше с неуморните си опити да бъде галантен с лейди Гленкора, която не го насърчаваше, но не смееше да го постави на мястото му в присъствието на съпруга си. Поне двайсетина пъти по време на вечерята тя се опита да включи Алис в разговора, първо с идеята да я развлече, а после, след като й стана ясно, че това няма как да бъде постигнато, за да й донесе малко утеха. Но всичко беше напразно. Има моменти, когато разговорът изглежда невъзможен и сякаш самите богове се намесват, за да запечатат устните на някой от присъстващите. Сега бе такъв момент за Алис. Тя не бе свикнала да се отнасят с такова пренебрежение към нея. В каквато и компания да бе попадала, тя винаги бе изпъквала пред останалите — може би повече, отколкото бе добре за нея. Преди да замине за Мачинг, тя се бе притеснила за положението си, но всичко се бе развило неочаквано добре. Приятелството на лейди Гленкора й бе осигурило приемане, което я бе поласкало. Джефри Палисър се бе сприятелил с нея и щеше да й стане повече от приятел, ако тя бе пожелала. Но сега чувстваше, че салоните на рода Палисър са станали прекалено студени за нея и колкото по-скоро избягаше от техния сумрак и от това нелюбезно отношение, толкова по-добре.

Когато трите дами се върнаха заедно в дневната, госпожа Маршъм ликуваше. Струваше й се, че бе успяла да постави Алис на мястото й. Въпреки това тя продължи с настъплението си, с енергичното благоразумие на способен генерал, който знае, че не бива да изпуска инициативата след успешно проведената битка, независимо от цената. В същото време Алис бе решила да посещава къщата на господин Палисър на улица „Парк Лейн“ колкото може по-рядко, което напълно съвпадаше с възгледите на госпожа Маршъм.

— Госпожица Вавасор пеша ли ще се прибере вкъщи? — попита тя.

— Пеша? По цялата улица „Оксфорд“? Не, за бога! Защо да ходи пеша? Ще вземе каретата.

— Или кабриолет — обади се Алис. — Свикнала съм да пътувам сама из Лондон с кабриолет.

— Не мисля, че е редно млади дами да пътуват сами по тъмно — заяви госпожа Маршъм. — Щях да помоля прислужницата ми да я изпрати. Тя е възрастна жена и няма да има нищо против.

— Сигурна съм, че Алис ще ви бъде много признателна — отвърна лейди Гленкора, — но ще се прибере с каретата.

— Много сте мила — отбеляза госпожа Маршъм, — но джентълмените не обичат да пускат конете си след мръкване.

— Джентълмените могат да правят каквото си искат — отвърна лейди Гленкора гневно. — Що се отнася до моите коне, те са за това.

Тя рядко намекваше за нещата, които притежаваше, и още по-рядко напомняше на някого, че голямото богатство на съпруга й всъщност бе нейно богатство. Лейди Гленкора бъркаше по много въпроси. Понякога вкусовете й не бяха толкова изтънчени, колкото подобаваше на една дама. Но що се отнасяше до парите й, едва ли някоя жена можеше да бъде по-сдържана и деликатна и това, че специалната приятелка на мъжа й бе дръзнала да й държи сметка за използването на собствените й коне, понеже искаше да закара братовчедка си у дома, я бе извадило от равновесие.

— Предполагам, че в това няма нищо лошо — отвърна госпожа Маршъм.

— Разбира се, че няма! — възкликна лейди Гленкора. — Господин Палисър ми даде тези коне, за да ги използвам така, както намеря за добре, и ако смята, че трябва да си стоят вкъщи, може да ми го каже. Но никой друг няма това право.

Беше очевидно, че лейди Гленкора се бе разгорещила.

— Скъпа лейди Гленкора, не ме разбрахте — отвърна госпожа Маршъм. — Нямах това предвид.

— Жалко — каза Алис. — Свикнала съм да пътувам с кабриолети.

— Разбира се, че си — рече лейди Гленкора. — Защо не? Бих се прибрала вкъщи с ръчна количка, ако не мога да измина пътя пеша и не разполагам с друго превозно средство. Това не е въпросът. Сигурна съм, че госпожа Маршъм ме разбира.

— Кълна се, че не разбирам нищо — отвърна тази дама.

— Разберете това — рече лейди Гленкора. — По всички подобни въпроси смятам да се ръководя единствено от собствените си желания. Хайде да пием кафе, Алис. Направихме такъв голям въпрос от една глупава карета!

Тя дръпна звънеца.

Господата не се върнаха в дневната до края на вечерта, несъмнено заети с важна работа, свързана с финансовото бъдеще на страната. Алис си тръгна рано в каретата на лейди Гленкора, която остана сама в ръцете на госпожа Маршъм.

Четиридесет и четвърта глава

Изборите за район Челси

Стана март, но канцлерът на хазната все още заемаше своя пост. В началото на месеца в Камарата на общините бе дадено парламентарно обяснение по въпроса, което обаче не обясни почти нищо на никого. Бе направено изказване, но единствените, които останаха доволни от него, бяха хората, които го бяха направили. Големците от правителството постигнали споразумение, което, съдейки по начина, по който говореха за него, считаха за почти толкова вечно, колкото бяха звездите, но всички останали смятаха, че правителството се разпадаше, и господин Бот бе чут да казва в клубове, фоайета и други обществени места, че положението е нетърпимо. Лорд Брок се колебаеше, но трябваше да вземе решение. Ако избереше да подкрепи господин Палисър, последният щеше незабавно да откликне. В такъв случай опозицията не можеше да докосне нито Лорд Брок, нито правителството. Това бе мнението на господин Бот. Но ако Лорд Брок пренебрегнеше господин Палисър, в такъв случай господин Палисър и неговите приближени биха… Господин Бот не казваше какво биха направили те, но намекът бе пределно ясен за онези, които разбираха от тези неща: опозиционно лоби, неприятни разногласия в кабинета и заплахата от открит разкол с господин Палисър и неговите последователи.

— Всички знаят, че това не може да продължава вечно — повтори или потрети господин Бот, застанал на килима пред огнището в клуба си, заобиколен от неколцина свои млади приятели.

— Несъмнено — съгласи се Калдър Джоунс, ловецът-депутат, с когото се запознахме в Робъри. — Планти няма да се примири току-така.

— Какво би могъл да направи? — попита друг, който все още бе млад и неопитен и не бе решил под чие водачество предпочита да работи.

— Какво би могъл да направи!? — рече господин Бот, който в подобни ситуации се превръщаше в изкусен оратор и човек дори би си помислил, че някой ден би могъл да оглави своя собствена партия и да състави свое собствено правителство. — Какво би могъл да направи!? Съвсем скоро ще видите какво. Би могъл да установи пълен контрол върху ситуацията. Ако Лорд Брок не се опомни, съвсем скоро ще открие, че господин Палисър може да влезе в кабинета и без неговата помощ.

— Едва ли имаш предвид, че кралицата ще повика Планти! — възкликна младият член на парламента.

— Имам предвид, че кралицата ще повика всеки мъж, към когото я насочи Камарата на общините — отвърна господин Бот, който се гордееше с това, че знае всичко за политическото устройство на страната. — Колко е трудно да накараш хората да разберат, че кралицата няма нищо общо!

— Хайде, Бот, бъди по-умерен — обади се Калдър Джоунс, чиято преданост към короната бе поставена на изпитание от манчестърския републиканизъм на неговия политически приятел.

— Никога! — отвърна господин Бот с тържественост в гласа и изражението. — Никога не съм бил умерен и не възнамерявам да започна сега. Всички политически прегрешения срещу цивилизацията са извършени от хора, които са били умерени. Защо англичаните не могат да четат и да пишат като своите американски братя? Защо не могат да гласуват така, както го правят дори в имперска Франция? Защо все още са крепостни селяни и разполагат с по-малко права и свободи от руснаците, чиито окови бяха счупени едва онзи ден? Защо испанецът е по-щастлив, а италианецът — по-доволен? Защото хората във властта са прекалено умерени!

Господин Бот направи жест с ръка, сякаш точеше бира от кран.

— Но не можеш толкова лесно да пренебрегнеш кралицата — заяви младият член на парламента, който все още се придържаше към старомодните монархически възгледи на майка си.

— Не бих го направил — отвърна господин Бот. — Не съм републиканец.

Въпреки любовта си към държавното устройство, господин Бот не бе напълно наясно с това какво означаваше думата „републиканец“.

— Не съм искал да обидя монарха, който има своята функция. Но тази велика страна не се управлява от трона. Управлява се от Камарата на общините. Това е голямата истина, която всички нови членове на парламента трябва да научат и приемат.

— И мислиш, че Планти ще стане министър-председател? — попита Калдър Джоунс.

— Не съм казал такова нещо, въпреки че са се случвали и по-невероятни неща. Едва ли има по-вероятен кандидат сред младите членове на парламента. Но съм убеден, че ако лорд Брок не го вземе в кабинета, самият той няма да остане дълго там.

Междувременно дойде време за изборите в район Челси и цялата югозападна част на града бе покрита с плакати с името на Джордж Вавасор. Предизборният му лозунг бе „Гласувайте за Вавасор и за речния бряг“ и можем да предположим, че някаква част от избирателите в Челси го оцениха, но той остана неразбираем за повечето хора, които го прочетоха. Близките му приятели, както и много от враговете му, бяха започнали да го наричат виконт Речен бряг и отвсякъде валяха въпроси за река Темза. Господин Скръби бе съчинил тази легенда и му бе причинил страшно много неприятности. Напоследък имаше един наболял проблем, свързан с укрепяването на речния бряг от Уестминстърския дворец до далечните пущинаци на Пимлико, и господин Скръби бе препоръчал на своя кандидат да обещае, че укрепяването ще продължи чак до моста Батърси.

— Трябва да предложите решение на някакъв проблем — обясни му господин Скръби. — Никой млад член на парламента не може без проблем. И трябва да е нещо местно. Ако имате избирателен район, разбира се. Едно решение на местен проблем може да ви спести хиляди лири на следващите избори.

— Да разбирам ли, че няма да ми спести нищо на тези?

— Но може да ви осигури победата, господин Вавасор, и да ви направи един от най-популярните градски членове на Камарата със свой собствен избирателен район. Помислете за парите, които ще бъдат изхарчени в окръзите, ако това бъде направено там! Говорим за милиони, сър!

— Но това никога няма да бъде направено.

— Какво значение има? — попита господин Скръби и започна да му обяснява ползите от един проблем с нещо, което граничеше с красноречие. — Трябва много добре да се запознаете с него, за да можете да обсъждате всичките му аспекти. Научете числата наизуст и тъй като само вие ще ги знаете, никой не би могъл да ви противоречи. Разбира се, че няма да бъде направено. Ако бъде направено, проблемът ще бъде решен и това ще вземе залъка от устата ви. Но винаги можете да обещавате, че ще го решите по време на предизборната си кампания, както и да настоявате за това решение в Камарата. Познавал съм мъже, уредили си заплата от две хиляди на година и постоянно място в парламента благодарение на много по-маловажен проблем от този.

Вавасор позволи на господин Скръби да направи проблема с укрепяването на речния бряг крайъгълен камък на неговата кампания. Армия от мъже разнасяше двуметрови плакати с лозунга „Вавасор и речния бряг“, прикрепени за раменете им с железни обръчи. Когато видеше дългите редици, човек решаваше, че те ще се разделят и ще се насочат в различни посоки, но всъщност винаги оставаха заедно. Бяха двайсет и четирима и вървяха съвсем близо един зад друг.

— Един плакат е достатъчен, за да привлече погледа — заяви господин Вавасор, след като пресметна разходите си.

— Това е така — съгласи се господин Скръби. — Един плакат ще привлече погледа, ако е достатъчно голям. Но двайсет и четири ще запалят въображението.

После лозунгът се появи по стените на десетки къщи в района. Думите „Вавасор и речния бряг“, повторени отново и отново в дълги редици, стигащи от единия до другия край на стената. Самият Вавасор обяви, че името му е станало толкова популярно, че го е срам да се разхожда сред бъдещите си избиратели. Граймс видя всичко това и бе изумен. Отначало той се бе подиграл с лозунга с типичното си кръчмарско чувство за хумор.

— Не виждам какво има предвид с тези глупости за речния бряг, освен ако не смята да се удави в реката — рече той, докато агитираше хората за другия либерален кандидат. Но след време се видя принуден да признае, че господин Скръби разбираше от работата си.

— Този е голям хитрец — заяви ханджията, докато бе зад тезгяха в „Красивия мъж“, и почти съжали за това, че бе решил да подкрепи неговия опонент, въпреки факта, че най-вероятно никога нямаше да получи своя остатък.

Джордж Вавасор, след много усилия, успя да се запознае с особеностите на каузата, която защитаваше. Срещна се с членовете на градския съвет и наизусти всички суми, свързани по някакъв начин с проблема. Дори съумя да се разгорещи, когато му казаха, че това няма как да бъде постигнато. Скоро откри, че има последователи, които наистина вярваха в него. Ако бе успял да повярва в каузата, която защитаваше, и ако бе успял да се убеди, че наистина го бе грижа дали брегът на Челси ще бъде укрепен, работата нямаше да му коства толкова много усилия. Дори щеше да му бъде полезна (въпреки че не беше полезна за никой друг). Но той не бе от хората, които вярват в каузи. Беше преживял прекалено много, за да го е грижа за подобни неща. Искаше да има глас в управлението на страната, но не го бе грижа дори за това.

Все пак той положи огромни усилия, изнесе много речи и обеща на жителите на Челси, Пимлико и Бромптън, че разрастването на Лондон на запад едва бе започнало. Улица „Слоун“ щеше да бъде новата улица „Чийпсайд“[71]. Около казармите в Челси щяха да изникнат нови площади, гледащи към реката, и Белгравия щеше да опустее. Богаташите щяха да построят своите нови палати, разбира се, но никой палат нямаше да накърни правата на обикновените граждани да се разпореждат със своето крайбрежие. За изграждането на тази нова улица щяха да бъдат похарчени три и половина милиона лири и това щеше да бъде най-красивата и величествена крайбрежна алея в света. Тези пари щяха да дойдат от много места, но не от Челси. Веднъж Вавасор обяви, че ще ги извади от дълбоките джобове на лондонското сити, и изказването му бе посрещнато с радостни възгласи от тълпата в Челси. Господин Скръби бе принуден да признае, че ученикът му бе научил много и се справяше отлично.

— Кълна се, че това беше невероятно! — възкликна той и едва не потупа Вавасор по гърба след една реч, в която кандидатът бе заявил, че желанието му да представлява районите на Челси е било вдъхновено от отдавнашната му идея, че бъдещето на Лондон зависи само и единствено от укрепяването на речния бряг при Челси.

Но армиите от мъже, носещи агитационни табели, отворените на всеки ъгъл пивници и плакатите с еднометрови букви струват пари. Скромните няколкостотин лири, които господин Скръби бе получил, преди да започне работа, бяха платени с идеята, че изборите ще се състоят през септември. По тази причина той отправи своевременно искане, едно много своевременно искане, да му бъдат предоставени още хиляда и петстотин, и го направи с тон, който ясно показваше, че докато това не се случи, по улиците няма да бъде изпратен нито един човек и няма да бъде залепен нито един плакат. Господин Скръби имаше два много различни тона, които използваше с клиентите си. Когато бе в приповдигнато настроение и се опитваше да насърчи някой клиент смело да влезе в боя, човек можеше да се закълне, че го правеше от любов към борбата. Някои клиенти бяха склонни да повярват, че Скръби, в своя пламенен и одухотворен ентусиазъм, ще заложи собствените си пари така, сякаш бяха прах, напълно убеден в това, че ще си ги получи обратно. Но тези клиенти скоро се натъкваха на другия му тон и осъзнаваха грешката си.

Всичко се бе развило толкова бързо, че Джордж Вавасор не бе имал време да реализира плановете си по отношение на сестра си. Ако бе писал на Кейт, с какъвто и да е тон, тя нямаше да се съгласи веднага и щеше да му се наложи да й пише поне няколко пъти, преди да я накара да се подчини. Можеше да я повика при себе си с телеграма, но дори това щеше да отнеме прекалено много време. Накрая реши да отправи своята молба директно към Алис. Писа й, обяснявайки ситуацията, в която бе попаднал. Изборите го бяха изненадали и имаше неотложна нужда от две хиляди лири. Не го беше срам да я помоли за тях, тъй като бе наясно с факта, че дядо му с охота щеше да й завещае имота в замяна на тази сума, въпреки че никога не би му дал и шилинг за предизборната му кампания. Последваха няколко думи за продължителното му отсъствие от улица „Кралица Ан“. Отдавна не я бе посещавал, защото бе заключил, съдейки по начина, по който тя се бе държала при последната им среща, че би предпочела за известно време да й спести неизбежното вълнение, съпътстващо подобни разговори. Но обеща, че ако триумфира на изборите, ще отиде на улица „Кралица Ан“, за да сподели триумфа си с нея, а ако се провали, ще отиде там, за да потърси утеха.

Получи отговор след три дни. Алис му пишеше, че сумата веднага ще бъде прехвърлена на сметката му. Освен това му изпращаше искрените си пожелания за успех и късмет на изборите. Но иначе писмото й не съдържаше почти нищо. Не казваше, че го обича, не приветстваше молбата му и не изразяваше надеждата скоро да се видят. Докато четеше писмото й, Вавасор осъзна всичко това, но все пак ликуваше, тъй като бе получил парите й. Студеното й отношение беше незаслужена жестокост, но парите бяха неговото отмъщение. „Така й се пада — рече си той. — Трябваше веднага да се омъжи за мен и тогава парите щяха да са мои.“

Когато господин Томбе се бе свързал с господин Грей относно това ново парично искане (искане, което господин Томбе бе сметнал за прекалено алчно с оглед на факта, че ставаше дума за една най-обикновена любовна афера), Грей му бе телеграфирал, че всяко парично искане, направено с посредничеството на господин Джон Вавасор, трябва да бъде уважено, стига да не надвишава пет хиляди лири. Веждите на господин Томбе бяха подскочили и той си бе помислил, че някои мъже могат да бъдат много глупави. Но той познаваше Джон Грей достатъчно добре и бе наясно, че трябва да прави това, което искат от него. Ето защо сумата бе прехвърлена в сметката на Джордж Вавасор.

Той не каза на Кейт. Защо да го прави? В момента нямаше време да пише писма на сестра си, въпреки че тя му изпрати две, отново предлагайки да финансира кампанията му със собствените си скромни средства. Не можеше да отговори на тези предложения, без да разкрие, че бе получил пари от друг източник, така че просто не й отговори.

Междувременно предизборната кампания беше в разгара си. Господин Травърс, другият кандидат на либералната партия, харчеше парите си без задръжки (или харчеше нечии пари). Когато господин Скръби спомена тази възможност, Джордж Вавасор прокле късмета си, защото така и не бе успял да си намери спонсор.

— Неслучайно наричат мъж, избран по този начин, получлен — утеши го господин Скръби, — защото не може да прави каквото смята за редно с гласа си. Не е независим. Такива депутати не правят нищо полезно за никого. Хората казват, че нещо е твое, само ако платиш за него със собствените си пари, господин Вавасор.

Господин Граймс работеше за другия кандидат с упорство, граничещо с всеотдайност, и бе разкрил всичко, което знаеше за кампанията на Джордж Вавасор, а може би и малко повече. Трудеше се сутрин, обед и вечер и не само в своя район. Агитираше и онези гласоподаватели, живеещи по брега на реката, които бе споменал в онзи разговор с Вавасор на улица „Сесил“. Цялата вавасорска армия, с нейните големи плакати, бе гонена и преследвана, като веднъж дори бе натикана в речната кал. Господин Граймс лично ръководеше тези операции. Самият Вавасор веднъж бе уцелен с разложена риба, останала след отлива, и накрая трябваше да признае, че му се повръщаше от речния бряг. Той бе от хората, които не обичат да бъдат докосвани, и се ядосваше, когато го блъскаха и бутаха.

— Бог да ви поживи, господин Вавасор! — възкликна Скръби. — Това е нищо! Веднъж имах кандидат, който бе нападнат толкова жестоко, мисля, че беше в Тауър Хамлете[72], че бе покрит с развалени яйца от главата до петите! Вонята беше невероятна. Но въпреки това спечели.

В крайна сметка господин Скръби направи същото и за Джордж Вавасор. Последните социологически проучвания разкриха, че Вавасор има голяма преднина пред останалите кандидати, и Скръби го увери, че Травърс не би похарчил пари за оспорване на резултатите, тъй като членството ще бъде само за няколко месеца.

— И го постигнахте евтино, господин Вавасор — рече Скръби, — имайки предвид, че районът е градски. Дори бих казал много евтино. Още хиляда — хиляда и двеста ще бъдат напълно достатъчни, за да покрием всички разходи. Най-много хиляда и триста. И следващия път, когато ви се наложи да водите тази битка, ще имате солидна основа и ще ви изберат почти безплатно.

Веднага трябваше да плати още хиляда и триста лири, а след само шест месеца всичко щеше да се повтори! Тази мисъл изобщо не утеши Джордж Вавасор. Все пак той имаше достатъчно присъствие на духа, за да се зарадва на победата си. Щеше да бъде приятно да членува в Камарата на общините, дори само за половин сесия.

Четиридесет и пета глава

Джордж Вавасор заема своето място

Ликуването на Джордж Вавасор не бе неоправдано. Не е малко да бъдеш избран в Камарата на общините, дори да е само за една сесия! Когато влезете в тази велика национална сграда, ще видите две позлатени лампи от лявата страна, точно срещу вратите, водещи до сградата на Апелативния съд. Между лампите има врата, до която една привилегирована стара дама продава ябълки и портокали, предполагам за удобство на членовете на Камарата, и едър полицай, който охранява прохода. Входът на Камарата се намира между тези лампи и единствено нейни членове могат да минат оттам! Това е единствената порта, пред която съм стоял изпълнен със завист и натъжен от мисълта, че може би никога няма да премина през нея. Има много врати, които са забранени за мен, както има много врати, които са забранени за всички хора. Казват, че забраненият плод е най-сладък, и трябва да призная, че нищо не кара устата ми да се пълни със слюнка така, както онзи плод, който расте най-високо.

Ах, скъпи приятелю! Ах, уважаеми читателю! Може би изкарваш хляба си като провинциален пастор, седиш зад отрупано с книжа бюро в Съмърсет Хаус[73] или работиш зад тезгях в Чийпсайд. Но никога ли не си копнял за нещо непостижимо? Никога ли не ти се е случвало да си кажеш, че съдбата е била несправедлива към теб, защото ти е отнела единственото нещо, което някога си искал? На мен ми се е случвало. Изкачвал съм тези свещени стъпала и съм вървял по тези коридори, които някой ден, след много векове, ще придобият славата, която несъмнено заслужават, и съм си казвал, гневно и покрусено, че да умреш, без да си си спечелил правото да минеш между тези две лампи, дори само за една сесия, би било като да умреш, без да си постигнал онова, към което всеки истински англичанин би трябвало да се стреми.

Несъмнено има такива, които влизат през тази врата, без да са го заслужили. Англия не избира шестстотин петдесет и четиримата си най-добри мъже. Понякога си спомням това и мисълта ми носи утеха. В тази свещена сграда влизат хора като Джордж Вавасор, Калдър Джоунс и господин Бот. Тази райска порта не се затваря пред непочтеност, невежество и простащина. Бедните се утешават с факта, че богатите могат да си платят, за да придобият тази слава, без да им се налага да правят нещо друго, за да я заслужат. Но въпреки че Англия не изпраща своите най-добри мъже в Камарата, най-добрите обикновени граждани успяват да се озоват там. Най-голямата и заслужена гордост за един англичанин е да има буквите М. Р.[74] след името си. Никое друго съкращение, независимо дали става дума за докторантура, аспирантура, членство в кралско научно дружество, или дори рицарство, не носи такава чест. Господин Бот беше прав, когато заяви, че Англия се управлява от Камарата на общините, въпреки че тази истина бе покварена от устните, които я бяха изрекли. Можеше да добави, че между тези четири стени извират водите на световния прогрес: най-пълноводната река на напредналата цивилизация.

Джордж Вавасор, когато мина покрай лампите и сергията с ябълки, изпита онази гордост, която споменах. Той бе от хората, които могат да чувстват подобна гордост и са способни в определени моменти на замечтаност да погледнат на всичко това с невинни и почти благородни очи и да разберат нуждата да служат доблестно и почтено на великата страна, в която са имали късмета да се родят. Характерът на Джордж Вавасор бе такъв, че той имаше потенциала да стане добър и може би дори велик човек. Господин Бот, от друга страна, се бе родил невзрачен. Вавасор се бе покварил с широко отворени очи. Бе го направил с ясното съзнание, че върши нещо нередно, но се бе научил да вярва, че нередните неща са за предпочитане. Клетият господин Бот се опитваше да върши само добро и бе убедил самия себе си, че прави точно това. Той бе сноб и подлизурко, но не виждаше нищо лошо в това да се присламчва към богатите и известните и да им се подмазва. Беше както жесток, така и суетен, както груб, така и страхлив и напълно безскрупулен, поне що се отнасяше до политическите въпроси, въпреки възвишените си принципи. Той вярваше, че се издига по правилния начин, и не го измъчваха угризения, че върши нещо нередно.

В онези мигове на замечтаност, за които стана дума, Вавасор понякога се чувстваше изкушен да пререже гърлото си и да сложи край на живота си, знаейки, че го бе пропилял. Отново и отново се питаше дали бе твърде късно и всеки път си отговаряше, че беше. Дори сега, в този момент, когато мина между лампите и почувства онази почтена гордост, за която стана дума, той си каза, че бе твърде късно. Какво би могъл да направи сега, възпрепятстван от огромния дълг, който имаше към братовчедка си и обременен от знанието, че той трябва да бъде увеличен многократно, освен ако не смяташе да се откаже от членството си в парламента, което му бе струвало толкова скъпо, още преди да започне да му се наслаждава? Но не му липсваше кураж и все пак реши, че ще продължи борбата и ще се бори докрай. Беше спечели своето място в Камарата на общините и това бе голям успех. Мъже, които винаги се бяха отнасяли учтиво с него, сега се държаха още по-учтиво, а онези, които досега го бяха пренебрегвали, започнаха да му кимат и да му се усмихват. Правото да ползваш вратата между тези две лампи несъмнено бе голяма привилегия.

В момента господин Бот държеше новия член на парламента за ръка, но не защото двамата бяха стари приятели. Господин Бот се оглеждаше за нови последователи, а Вавасор си търсеше партия. Човек не получава благодарности за това, че е подкрепил онези, които вече са се издигнали. Нашият приятел лесно можеше да се присъедини към поддръжниците на правителството, но това нямаше да привлече ничие внимание и щеше да се озове в дъното на един много дълъг списък. Господин Палисър, от друга страна, беше изгряваща звезда, около която, почти без негово желание, се оформяше нова партия. Ако влезеше в кабинета, а според господин Бот и много други това бе неминуемо, онези, които бяха забелязали тази нова светлина, преди тя да стане ослепително ярка, щяха да бъдат възнаградени.

Докато прекосяваше фоайето на Камарата, облегнат на ръката на господин Бот, Вавасор мълчеше. Не бе казал почти нищо, откакто двамата бяха слезли от каретата, и не бе особено очарован от бъбривостта на своя спътник. Съвсем скоро щеше да заеме своето място сред най-уважаваните мъже в страната и щеше да се опита да стане един от тях. Вярваше в способностите си, както и в мъжеството си. Но не вярваше в поведението си. Страхуваше се, че бе сторил нещо (или ще бъде принуден да стори нещо), което щеше да направи повечето членове глухи за думите му и да затвори най-важните врати за него. Човек, който смята, че е негодник, не вярва в себе си, независимо от това колко е смел и талантлив.

— Несъмнено сте слушали дебати преди? — попита господин Бот.

— Да — отвърна Вавасор с неохота.

— Много, предполагам?

— Не.

— Но сте слушали дебати от балкона. Сега ще ги чуете от пейките и ще откриете колко е различно. Човек, който никога не е бил член на парламента, няма как да знае какво е. Всъщност такъв човек не би могъл да вникне в същността на политическото устройство на страната. Още като съвсем млад реших, че това е моето призвание, и въпреки че работата е трудна, а заплащането нищожно, смятам да се занимавам с това до сетния си час. Как сте, Томпсън? Познавате ли Вавасор? Току-що се върна от район Челси. Тази вечер няма да пристъпваме към гласуване, нали? Вижте! Фарингкорт излиза. Едва ли в Камарата има мъж, в чието мнение да се вслушват повече хора, но ще ви поиска половин крона назаем. Как сте, милорд? Надявам се, че имам удоволствието да ви заваря в добро здраве?

Бот се поклони ниско на един лорд, който бързаше да прекоси фоайето, въпреки че влачеше краката си.

— Познавате го, разбира се.

Но Вавасор не познаваше въпросния лорд и се видя принуден да го признае.

— Мислех, че сте запознат с тези неща — отбеляза сухо Бот.

— Ако имате предвид дали знам наизуст книгата с имената и родословието на перовете, не, не съм запознат — отвърна Вавасор с кисела гримаса.

— Но трябваше да познавате него. Това бе виконт Мидълсекс. Тази вечер има нещо за ирландската църква. Баща му минава деветдесетте, а той шейсетте. Сега ще влезем, но преди това ще ви дам един съвет, приятелю. Тази сесия не взимайте думата. Още ви е рано и няма да се справите, защото не сте запознат с формалностите в Камарата. А формалностите са всичко. Кълна се, че е така. Това е господин Вавасор, новият представител на район Челси.

По този начин представиха нашия приятел на портиера, който се усмихна топло и сякаш му намигна. После Джордж Вавасор влезе в самата Камара, под крилото на господин Бот.

Когато пристъпи към бюрото на главния секретар, за да положи клетвата си, Вавасор почти се смути от пълната липса на внимание. Не че бе очаквал да предизвика сензация (всъщност изобщо не бе мислил по този въпрос), но нещото, което правеше, означаваше толкова много за него, че пълното безразличие на останалите членове го изненада. След като се върна на мястото си, неколцина мъже се приближиха, за да стиснат ръката му, но му се стори, че го направиха само защото минаваха наблизо. Не искаше да сяда до господин Бот, но се оказа неспособен да предотврати това стечение на обстоятелствата. Мъжът се бе залепил за него и му даваше инструкции, които Вавасор спазваше, тъй като не знаеше какво друго да направи. Озова се непосредствено зад господин Палисър, като господин Бот седна от лявата му страна и веднага започна да шепне в ухото на изгряващата звезда.

В момента течеше дебат, но веднага след като започна да му обръща внимание, Вавасор реши, че бе прекалено скучен. Все пак канцлерът на хазната бе на крака и господин Палисър го гледаше така, както гладна котка гледа мишка. Финансистът бълваше числа, както подобава на един истински канцлер на хазната, а през това време господин Бот шепнеше алтернативни изчисления в ухото на своя шеф, повечето от които недвусмислено показваха, че министърът греши. На Вавасор му се стори, съдейки по изражението на господин Палисър, че последният получаваше повече помощ, отколкото можеше да понесе. Той слушаше, без да дава знак, че е чул, и от време на време поклащаше нетърпеливо глава. Но господин Бот не можеше да бъде разколебан от подобни дреболии. Колкото по-нетърпелив ставаше неговият слушател, толкова по-усърден ставаше той и когато след малко Палисър се измести малко вляво, господин Бот смело го последва.

Нямаше общи дебати по темата, която министърът бе засегнал, и след като той седна, господин Палисър не се изправи, въпреки че господин Бот го посъветва да го направи. Изглежда, въпросът бе изчерпан за тази вечер и бе дошъл моментът лорд Мидълсекс да вземе думата. Благородникът се изправи, държейки купчина книжа, и започна да говори за църковната реформа с неочакван плам, но за съжаление, още преди да бе набрал инерция, членовете на Камарата се бяха насочили към изхода като стадо овце. Господин Палисър стана и тръгна, незабавно последван от господин Бот, който успя да го улови за ръката във фоайето. Ако господин Палисър не беше такъв спокоен и пресметлив мъж, който напълно контролира мислите и чувствата си, той вече щеше да е намразил господин Бот.

Членовете се разотиваха, но лордът продължаваше да говори, като се стараеше да поддържа страстта в думите си, сякаш масовото преселение не се случваше пред очите му. Той нямаше откъде да почерпи утеха. Бе наясно, че вестниците щяха да споменат не повече от едно на всеки двайсет изречения, които изричаше. Знаеше, че никой не би го изслушал доброволно. Бе се трудил неуморно в продължение на месеци, за да проучи фактите, и започваше да осъзнава, че всичко е било напразно.

Той събра смелостта да се огледа и се уплаши, че някой враг ще преброи присъстващите и всичко ще свърши. Беше вложил душата и сърцето си в тази реч. Лозунгът му не беше лишен от смисъл, подобно на лозунга на Вавасор за речния бряг. Той вярваше в думите си и смяташе, че може да направи живота на хората по-добър и по-щастлив, като ги приближи до Бог. Казах, че се бе трудил в продължение на месеци. А можех да кажа, че се бе трудил целия си живот. Въпреки че тътреше краката си, когато ходеше, и сливаше думите си, когато говореше, лорд Мидълсекс бе добросъвестен мъж и се опитваше да върши добро, като не очакваше никаква награда за действията си, освен удовлетворението на хората, на които се опитваше да помогне. Но планът му бе обречен. Очакваха го само разочарования. Въпреки това щеше да се труди докрай в тази Камара или в другата, упорито и усърдно, без да получава нищо в замяна и е натежало от мъка сърце. Но когато най-накрая се оттеглеше, хората щяха да си кажат, че все пак бе постигнал нещо, и онези, които още го помнеха, щяха да бъдат убедени, че бе служил съвестно и донякъде ефективно на една добра кауза. Надницата му е невидима, но все пак получава някакво възнаграждение. Делото, с което се занимава, също е невидимо, но все пак го прави. Да се надяваме, че това чувство на закъсняло удовлетворение ще му донесе утеха в гроба. В момента нищо не можеше да му донесе утеха. Председателят седеше, учтив и любезен, вперил поглед в злощастния оратор, но никой друг в залата не го слушаше. Групата репортери бе оредяла значително и бяха останали само двама, които използваха писалките си с неохота, записвайки дума тук и изречение там, напълно наясно, че хабят усилия на вятъра. Вавасор остана до края, тъй като това бе отлична възможност да се запознае с формалностите на Камарата (господин Бот не бе излъгал, когато му бе казал, че трябва задължително да направи това). Най-малкото научи правилото на кворума. Някой отзад промърмори нещо, което председателят разбра, и след като вниманието му бе привлечено от факт, който иначе не би взел предвид, той преброи присъстващите в Камарата, установи, че бяха двайсет и трима, и сложи точка както на своите усилия, така и на усилията на клетия лорд Мидълсекс. Можем да си представим с какво чувство този благороден джентълмен се е отправил към вкъщи и какво си е мислил по пътя. Той бе заможен мъж, децата му щяха да прославят неговото име. Жена му го уважаваше и му вярваше, въпреки че никой друг не го правеше. Съвестта му беше чиста и не можеше да се оплаче от нищо. Но на кого завиждаше той в момента? По-рано през този ден Фарингкорт бе изнесъл реч в Камарата — мъж, комуто никой не би заел и шилинг, който бе избегнал тъмницата само защото бе член на парламента, комуто никой не вярваше и който нямаше нито съпруга, нито деца. Но триста мъже бяха слушали речта му. Бяха се смели, когато той се бе смял, бяха затаили дъх, когато бе нападнал министъра, така както испанският бикоборец затаява дъх, преди да убие бика. Накъдето и да бе поемал в речта си, те го бяха следвали. Всеки път, когато този нехранимайко се изправеше да говори, в Камарата се стичаха тълпи от близките библиотеки и пушилни, а балконът се пълнеше с любопитни зрители. Репортерите бързо обръщаха страниците и пръстите им работеха толкова усърдно, че по челата им избиваше пот. Тази вечер, докато министър-председателят бе атакуван отново и отново с благочестива ярост и унищожителна ирония, някои от присъстващите бяха обявили, че той ще бъде принуден да привлече говорещия в своя отбор, въпреки неизплатените дългове и лошата репутация. Мъж, който умее да изпраща такива гръмотевици, трябва да бъде подкупен да ги изпраща към опонентите. Именно на този мъж завиждаше лорд Мидълсекс, докато седеше, почтен и нещастен, в самотния си кабинет!

Господин Бот бе напуснал Камарата заедно с господин Палисър. След преброяването Вавасор се отправи сам към квартирата си, като по пътя се замисли над позицията, която бе успял да си извоюва. Отново и отново си казваше, че бе постигнал нещо значимо, придобивайки това членство, и опитваше да се убеди, че цената, която бе платил за него, не бе прекалено висока. Въпреки това вече го бе обзело онова чувство, онова ужасяващо човешко чувство, което лишава всяко постижение от неговата стойност. Това чувство оставя диаманта без блясък и златото без чистота.

Не изпитваше никаква завист към злочестия лорд Мидълсекс, който се бе провалил напълно. Дебатът, на който бе станал свидетел, не го бе впечатлил с нищо, а членовете се бяха държали като обикновени мъже, членуващи в обикновен клуб. Дори портиерите не се бяха отнасяли към тях с някакво особено уважение. Великите мъже, за които толкова често пишеха по вестниците, бяха седели мрачни, мълчаливи и мързеливи по своите места. И веднага щом им се бе отворила тази възможност, те бяха избягали от Камарата като момчета, бягащи от училище. Единственият човек, който бе съжалил за начина, по който вечерната сесия бе приключила, бе клетият лорд Мидълсекс, положил такива старания. Вавасор бе изхарчил всичко, което притежаваше, за да стане член на Камарата, и сега, докато вървеше към квартирата си, не можеше да не се запита дали нещото, което бе купил, си струваше цената.

Но куражът му все още не го бе напуснал. Въпреки всички съмнения и съжаления, той знаеше, че ще се бори докрай, каквото и да се случеше. На сутринта щеше да отиде на улица „Кралица Ан“, тъй като смяташе, че бе заслужил съчувствието на жената, претендираща, че живо се интересува от политическите му амбиции. Поне за нея славата на членството му нямаше да бъде опетнена от горчивата реалност. Тя бе гледала тази пиеса само от ложите и за нея роклите все още бяха от коприна, а мечовете от стомана.

Четиридесет и шеста глава

Любовен подарък

Когато Алис чу за триумфа на братовчед си и осъзна, че той вече представляваше Челси в парламента, тя реши да ликува. Бе пожертвала много в желанието си да му помогне да се издигне и сега, след като бе направил първата важна стъпка към успеха, щеше да бъде лудост да не обере поне част от овациите. Ако не можеше да се зарадва на това, на какво друго би могла да се зарадва? Бе обещала да стане негова жена и все още бе обвързана от това обещание. Беше го дала, защото бе искала да слее своите интереси с неговите, да сподели неговите рискове и амбиции, да участва в неговите битки и да му помогне по пътя нагоре. Бе постигнала всичко това и той бе спечелил изборите. Ето защо се опитваше да ликува от негово име, знаейки, че опитите й са обречени на провал. Беше направила грешка и съвсем скоро щеше да й се наложи да признае това пред себе си и да се разкае за нея.

Въпреки това Алис се опитваше да ликува. Научи новината от прислужницата си и веднага седна да му пише, за да го поздрави за успеха. Тази задача обаче се оказа много по-трудна, отколкото бе очаквала. Затова се отказа. Не му бе писала от деня, в който си бе тръгнал ядосан от дома й, и сега не знаеше как да се обърне към него.

— Ще го изчакам да дойде — рече тя и прибра хартията и писалката. — Ще ми бъде по-лесно да говоря с него, отколкото да му пиша.

Все пак писа на Кейт и дори успя да вкара нотка на триумф в думите си. Кейт й бе изпратила дълго писмо, изпълнено с искрено и гръмко задоволство. На нея й се струваше, че брат й вече бе постигнал всичко. Беше сигурна, че от сега нататък късметът щеше да бъде на негова страна. Бе прескочил бездната, преодолявайки единственото препятствие, което съдбата бе сложила на пътя му. В радостта си тя почти бе забравила откъде бяха дошли парите, благодарение на които бе спечелил изборите. Малко неща можеха да я въодушевят и никога не се въодушевяваше, когато мислеше за себе си, но сега възторгът й сякаш нямаше граници.

„Гордея се с него — казваше тя в писмото си до Алис. — Не би могъл да направи нещо, което да ме изпълни с повече гордост. Ако кралицата го бе повикала в двореца и го бе направила граф, нямаше да се гордея толкова с него. Само като си помисля, че влезе в парламента без високопоставен приятел и без каквато и да е външна подкрепа, разчитайки единствено на собствената си съобразителност (в този момент тя бе забравила за парите на Алис), и че постигна този успех в сърцето на Лондон, сред най-богатите, успешни и капризни хора на света, няма как да не се гордея с брат си. И се надявам, Алис, че ти се гордееш със своя любим.“

Клетото момиче! Човек не можеше да не й прости тази гордост, колкото и неоправдана да бе тя. Не бива да забравяме, че Кейт не знаеше нищо за господата Граймс и Скръби, за речния бряг и за начина, по който се печелят изборите в някои градски райони.

„И се надявам, Алис, че ти се гордееш със своя любим!“

„Той не е мой любим — каза си Алис. — И знае, че не е. Разбира го много добре, въпреки че сестра му няма представа.“ Щом не ти е любим, Алис Вавасор, тогава какъв ти е? И каква си му ти, ако не си негова любима? Тя започваше да осъзнава, че се бе обрекла на пълно унищожение и стоеше на ръба на бездънна пропаст, в която всеки миг щеше да полети.

— Той не е мой любим — отсече тя и дълго време стоя неподвижно, потънала в мрачни мисли. Отне й цял час да завърши писмото си до Кейт.

Същия следобед проведе кратък разговор с баща си.

— Разбрах, че Джордж е бил избран — рече той, повдигайки вежди.

— Да, спечели изборите. Сигурна съм, че се радваш, татко.

— Разбира се, че не се радвам. Купил си е членство в парламента за три месеца. И с чии пари го е направил?

— Да не говорим за пари, татко.

— Когато обсъждаш стойността на нещо, което току-що е било закупено, трябва да знаеш цената, за да прецениш как се е справил купувачът. Позволили са му да влезе в парламента за тези пари, защото остават само няколко месеца до следващите избори. Даде му две хиляди лири, нали така?

— И ако има нужда от още две хиляди за следващите избори, ще ги получи.

— Много добре, скъпа моя, много добре. Щом си решила да се разораваш, не мога да те спра. Няма да се оплаквам, дори да реши да изхарчи всичките ти пари, но само, при условие че не се омъжиш за него.

Алис не отговори. По този въпрос желанията на баща й започваха да съвпадат с нейните.

— Не крия своите чувства и желания от теб — продължи той. — Според мен нищо не може да бъде по-пагубно от този брак. Каза ми, че си решила да се омъжиш за него, и знам, че не мога да те разубедя. Но вярвам, че след като изхарчи парите ти, той ще се откаже от този брак и ти ще бъдеш спасена. Знаейки какво е мнението ми за него, едва ли можеш да очакваш от мен да се зарадвам на успеха му, особено имайки предвид, че е постигнат с твоите пари!

След това той си тръгна и Алис си помисли, че се бе отнесъл много жестоко с нея. В думите му не бе имало и капчица бащинска нежност. Може би ако бе проявил поне малко съчувствие и тактичност, тя щеше да му се изповяда. Но обвинението й бе несправедливо. Ясно е, че за него бе невъзможно да говори нежно или тактично на тази тема. И вината за това бе изцяло нейна. В същото време не можеше да й разкрие какво всъщност искаше, без да навреди на собствената си кауза. Не можеше да й каже, че прави всичко възможно да я тласне обратно в обятията на Джон Грей.

Но що за думи, отправени от един баща към неговата дъщеря! Нима бе стигнала дотам, че собственият й баща да иска да я види съкрушена и низвергната? И нима това негово желание можеше да се сбъдне? Що се отнасяше до това, Алис вече бе взела решение. Тя никога нямаше да се омъжи за братовчед си. Ако спасението й зависеше от това, значи щеше да бъде спасена, независимо от това дали желанието на баща й щеше да се сбъдне, или не.

На следващата сутрин Джордж дойде при нея. Читателят може би си спомня последния им разговор. Тогава той я бе посетил, след като бе получил писмото и от Уестморланд, и я бе помолил да запечата помирението им с целувка, но тя бе отказала. Бе поискал да я прегърне, но тя бе потръпнала от ужас, страхувайки се от неговото докосване. Езикът на тялото й недвусмислено му бе показал, че вече не изпитва онази любов към него, която една жена трябва да изпитва към своя съпруг. Той се бе разгневил и дори не се бе опитал да скрие този факт. Оттогава бе взимал заеми от нея (бе посегнал на парите й цели два пъти), а сега идваше, за да се похвали с резултата. Как трябваше да се обърне към нея? Читателят несъмнено помни, че Джордж Вавасор не бе от хората, които забравят обидно отношение.

Когато влезе в стаята, Алис го погледна почти плахо, сякаш се боеше от него. Трябва да бъде посочено, че тя наистина се страхуваше от братовчед си. Дори мъж, който се ръководи от възвишени принципи, би имал правото да я превърне в своя робиня, ако бе на негово място, но се съмнявам, че той би се опитал отново да й натрапи любовта си.

Алис го изгледа плахо и видя, че раната през лицето му почти се бе затворила. Нямаше и следа от предишния му гняв. Бе дошъл при нея с намерението да бъде нежен, ако това бе възможно. Бе се облякъл много грижливо, сякаш за да провери дали все още би могъл да играе ролята на любовник.

Алис проговори първа.

— Джордж, толкова се радвам, че спечели! Пожелавам ти успех с цялото си сърце.

— Благодаря ти, мила моя. Но преди да продължим, трябва да засвидетелствам дълга си. Ако не ми бе помогнала с парите си, нямаше да успея.

— О, Джордж! Не говори за това, моля те!

— Позволи ми да кажа още едно нещо по темата и обещавам, че повече няма да я споменавам. Не можеш да не се съгласиш, че рано или късно трябваше да засегна този въпрос.

Той се усмихна мило, точно както го бе правил по време на онова пътуване в Швейцария.

— Добре, можеш да кажеш още едно нещо.

— Надявам се, че ми имаш доверие, след като ми позволяваш да се разпореждам по този начин с богатството ти.

— О, да.

— Знам, че ми имаш доверие. Едва ли има нужда да казвам, че иначе нямаше да се кандидатирам. Сега трябва да те накарам да разбереш, че ако не се бях кандидатирал сега, нямаше да имам никакви шансове на следващите избори. Това бе причината да изхарча толкова много пари само за една сесия. Разбираш какво ти казвам, нали, Алис?

— Да, струва ми се.

— Всеки би се съгласил с това, дори баща ти, въпреки че той най-вероятно счита политическите ми амбиции за налудничави. Но понеже онзи стар лорд умря в такъв неподходящ момент, бях принуден да се кандидатирам сега, за да имам шансове да бъда избран за постоянно. А сега за парите! Напълно е възможно да ми се наложи да те помоля за още един заем, преди да е изтекло лятото.

— Ще го получиш, Джордж.

— Благодаря ти, Алис. А сега ще ти кажа какво предлагам. Знаеш, че донякъде се помирих с дядо си, нали? Е, след като спечеля изборите, смятам да му обясня как стоят нещата между мен и теб.

— Не говори за това сега, Джордж. В момента моето уверение, че можеш да разчиташ на безрезервната ми помощ, би трябвало да е достатъчно за теб. Искам да изпиташ пълното удовлетворение от успеха си и това ще стане, само ако прогониш всички тези мисли за пари от главата си, поне за известно време.

— Тези мисли ще бъдат прогонени, когато съм с теб — отвърна той. — Ето, вече ги няма!

Джордж вдигна дясната си ръка и духна в дланта си.

— Изчезнаха — рече. — Винаги е приятно да се отървеш от подобни мисли за известно време.

Хубаво е да ги прогониш както за известно време, така и за постоянно, но това не може да бъде направено без известен риск. Когато един човек е злоупотребявал с черния си дроб толкова дълго, че този орган напълно е отказал да работи, той не може да реши да забрави тази своя слабост точно преди да седне да вечеря.

Актьорското изпълнение на Вавасор, когато издуха грижите от дланта си, бе впечатляващо и не съм сигурен, че би могъл да се справи по-добре. Но Алис веднага прозря истината. Той осъзна това и се почувства неловко. Единствената му утеха бе нейното обещание да му преведе още пари. Но той не можеше да се задоволи с това. Искаше да изтръгне още нещо от нея: зрънце похвала, капка съчувствие или знак на привързаност, истинска или лъжлива, за да се престори на удовлетворен и да може да говори за бъдещите си планове без очевидно смущение. Как би могъл да иска пари от нея, ако не можеше да вземе за даденост, че тези пари по някакъв начин принадлежат и на двама им?

— Вече спечелих членството си — рече той.

— Да, прочетох във вестниците. Не познавам много членове на парламента, но разбрах, че си бил представен от един от малцината, които познавам. Предполагам, че двамата с господин Бот сте приятели?

— В никакъв случай не сме приятели. Но е възможно да ми се наложи да се преструвам на негов приятел пред хората.

— А, точно по този начин оправдах господин Палисър за това, че го бе поканил в дома си. Мисля, че ако бях в публичното пространство, щях да общувам само с хора, които бих могла да харесам.

— Да разбирам ли, че ненавиждаш господин Бот?

— Не го харесвам, но чувствата ми не са толкова силни.

— Той е вулгарен глупак — отвърна Джордж — и твоят лакей има по-голямо основание да се нарече джентълмен от него.

— Ако имах лакей.

— Но ще се издигне в парламента, поне донякъде.

— Опасявам се, че нито разбирам изискванията за парламентарен успех, нито знам в какво точно се изразява той. Неговите амбиции съвпадат ли с твоите?

— Амбициите му, доколкото мога да преценя, се изчерпват с желанието да стане парламентарен лакей на някой големец и да му плащат за това, ако е възможно.

— А твоите амбиции?

— О, що се отнася до моите, има някои неща, Алис, които човек не споделя с никого.

— Нима? Сигурно са ужасни неща.

— Ученикът, който сяда да пише стихотворение, не смее да каже дори на сестра си, че се надява да надмине Милтън, но именно тази надежда го кара да опита. Проповедникът, който застава на амвона, не смее да прошепне дори на жена си, че се надява проповедта му да накара хиляди да се разкаят, но въпреки това вярва, че това може да се случи.

— И ти, въпреки че никога не би го казал на глас, смяташ да надминеш Чатъм[75] и да накараш хиляди да те последват.

— Харесва ми, когато ми се подиграваш. Наистина е така. Приятно ми е да чувам тази нотка на сарказъм в гласа ти. Кара ме да си спомням отминалите дни — дни, към които се надявам съвсем скоро да се върнем. Нали така, скъпа моя?

Игривото й чувство за хумор веднага се изпари. Защо бе направил този неловък опит да бъде галантен?

— Не знам — отвърна мрачно тя.

В продължение на няколко минути той мълчеше, въртейки в ръцете си някакъв неин предмет, който бе взел от масата. Беше малък стоманен нож за писма с позлатена дръжка. Не изглеждаше особено ценен, като едва ли струваше повече от пет шилинга. Той седеше и го въртеше между пръстите си, докато тя бродираше.

— Кой ти даде този нож за писма? — попита внезапно той.

— Боже мой, защо питаш? И защо питаш по този начин?

— Питам, защото, ако ти е подарък, ще взема нещо друго.

— Господин Грей ми го подари.

Джордж веднага го пусна и ножът изтропа на масата. След това го избута напред и той падна от другата й страна, като се приземи съвсем близо до краката й.

— Джордж — рече тя и го вдигна от пода, — държиш се неразумно. Моля те, престани.

— Не съм искал да падне — отвърна той. — Моля за извинение. Просто избрах неподходящ предмет. А кой ти даде това?

Той взе къса линийка, сгъната така, че да измерва точно седем сантиметра.

— Никой не ми я е подарявал. Купих я от един глупав базар.

— Тогава ще свърши работа. Ще ми я подариш при подновяването на любовта ни.

— Какъв невзрачен подарък — отбеляза тя, говорейки още по-мрачно отпреди.

— Нищо не е прекалено невзрачно, когато е подарено по този начин. Всичко би свършило работа: панделка, ръкавица, дори счупена монета от шест пенса. Ще ми дадеш ли нещо, което мога да взема и което ще символизира твоята любов към мен?

— Вземи линийката, ако искаш — отвърна тя.

— А любовта ти? — попита той.

Трябваше да бъде или по-безсрамен, или по-малко безсрамен. Имайки предвид колко безсрамен бе до този момент, според мен трябваше да бъде по-безсрамен. Смятам, че трябваше да се задоволи с факта, че тя му бе обещала парите си, и да се освободи от онова чувство, което го караше да иска и любовта й. Но той не можеше. Нуждаеше се от нейното уверение, че го обича, за да се успокои.

— Е, Алис, ще ми дадеш ли любовта си? — попита отново той.

— Предпочитам да говорим за политика, Джордж — каза тя.

Белегът му отново зейна, а от вежливото му отношение не бе останал и помен. Гледаше я втренчено, пъхнал палци дълбоко в ръкавните извивки на жилетката си.

— Алис, това не е никак справедливо — заяви той.

— Не съм искала да бъда несправедлива.

— Не съм напълно сигурен. Почти ми се струва, че го правиш съзнателно. Каза ми, че смяташ да станеш моя жена. Но въпреки това ме караш да се чувствам ужасно и ако го правиш нарочно, нима това не е несправедливо?

— Не те карам да се чувстваш ужасно… поне не нарочно.

— Нима онова писмо, което ми изпрати от Уестморланд, не означава нищо?

— Джордж, не се опитвай да ме накараш да повярвам, че е означавало твърде много.

— Ако е означавало, по-добре веднага ми кажи.

Но Алис не посмя да му каже, въпреки че искаше да го направи. Вместо това стоеше и мълчеше, извърната от пронизващия му поглед, копнеейки срещата им да приключи и чувствайки, че бе подкопала собственото си достойнство.

— Виж какво, Алис — рече той. — Много ми е трудно да те разбера. Когато си спомня всичко, случило се между нас, и го добавя към онзи злощастен епизод от живота ти, сегашното ти отношение към мен просто ме озадачава. Не мога да разчета твоя характер.

— Опасявам се, че не мога да ти помогна да го разчетеш.

— Когато за пръв път се влюби в мен… защото тогава наистина ме обичаше… аз те разбирах. Едва ли има млад мъж, който в този етап от живота си да не може да разчете най-сладкия стих от поезията на живота. И когато ме отритна, съдейки ме прекалено строго за прегрешенията ми, аз те разбрах, защото жените имат навика да бъдат безмилостни, когато съдят подобни грехове. После чух, че си приела предложението за брак на онзи джентълмен от Кеймбриджшир, и реших, че отново те разбирам, знаейки, че е напълно естествено да потърсиш лек за раната си. Разбрах те и обвиних себе си, а не теб, за това че съм те тласнал към такъв фатален лек.

Тук Алис рязко се обърна към него, сякаш искаше да го прекъсне, но не каза нищо. Той направи пауза, за да й даде тази възможност, но когато Алис не се възползва от нея, продължи:

— И те разбрах много добре, когато чух, че този лек не ти е понесъл. Небеса, да! Нямаше как да не те разбера. Не съм искал да обидя този мъж, когато избутах малката му играчка от масата. Не мога да кажа нищо лошо за него. За много жени той би бил идеален съпруг. Но ти не си една от тях. И когато самата ти осъзна това, аз отново те разбрах. Не ми бе никак трудно. Небеса, да! Ако някоя жена някога е била принуждавана да направи грешка, това си била ти!

Тук Алис пак вдигна глава и погледите им се срещнаха. Тя се взираше смръщено и съсредоточено в лицето му, сякаш се канеше да възрази, но отново не проговори и Джордж продължи:

— Алис, разбрах те и когато отново се съгласи да станеш моя жена. Тогава мислех, че все още те разбирам. Сигурно съм бил прекалено горд, но едва ли има нещо по-естествено на този свят. Повярвах, че старата любов се е върнала в сърцето ти и го е стоплила. Реших, че то е било студено по време на нашата раздяла, и мисълта ме зарадва. Нима това не е напълно естествено? Постави се на мое място. Нима нямаше да си помислиш същото? Тогава си казах, че те разбирам. Казах си, че през цялото време си се държала като една вярна, добросъвестна и любяща жена. Често си мислех за теб и виждах, че поведението ти, като цяло, е напълно разбираемо и подобаващо.

Последната дума подразни Алис и тя показа гнева си, като тропна ядно с крак. Братовчед й забеляза това, но продължи, сякаш не бе видял нищо:

— Но сегашното ти поведение превръща всичко това в гатанка. Съгласи се да станеш моя жена, като по този начин потвърди, че си простила за прегрешенията ми. Предположих, че това съгласие означава също така, че отново ме обичаш. Но сега ме приемаш студено и враждебно. Какво да мисля за това? Как искаш да се държа с теб? Миналия път, когато бях тук, те помолих за целувка.

Той се втренчи в очите й с отворена уста, показвайки краищата на белите си зъби. Раната през лицето му бе зейнала широко и бе поруменяла. Последната дума бе придружена от укорително съскане. Въпреки че тя не понечи да отговори, Джордж отново направи пауза, сякаш искаше да й даде шанс да осъзнае пълния смисъл на искането му. Струва ми се, че той се бе разпалил от собствените си думи и бе забравил както безчестието си, така и нуждата, която имаше от парите й, и в момента правеше всичко по силите си, за да я накаже за отношението й.

— Помолих те да ме целунеш. Ако смяташ да станеш моя жена, не би трябвало да те е срам да изпълниш тази молба. Преди два месеца ми каза, че ще се омъжиш за мен. Какво да мисля за това обещание сега, след този отказ да засвидетелстваш любовта си към мен?

Той отново направи пауза и тя реши, че бе дошло време да му отговори:

— Наистина ли не можеш да разбереш колко много страдах?

— Това ли е твоят отговор?

— Не знам какъв отговор искаш да ти дам.

— Хайде, Алис, не бъди неискрена. Много добре знаеш какъв отговор искам да ми дадеш и знаеш също така, че искането ми не е неразумно.

— Никой досега не ми е казвал, че съм неискрена — рече тя.

— Знаеш какво искам. Искам да разбера дали жената, за която смятам да се оженя, наистина ме обича.

Вместо отговор, Алис се изправи. Той също го направи, но тя продължаваше да мълчи. Той стискаше малката линийка, която тя му бе позволила да вземе, но я държеше така, сякаш не знаеше какво да прави с нея.

— Е, Алис, ще получа ли отговор от теб?

— Не сега, Джордж. Ядосан си и не искам да говоря с теб, когато не си в настроение.

— Нима нямам причина да бъда ядосан? Не осъзнаваш ли, че се държиш ужасно с мен?

— Знам, че главата ме боли и ми е лошо. Искам да ме оставиш.

— Ето ти подаръка тогава — отвърна той и хвърли линийката на дивана зад нея. — Ето ти и безполезната дрънкулка, която се надявах да носиш за мен.

Той запрати нещо, което бе извадил от джоба на жилетката си, към решетката на камината, след което се насочи с бърза крачка към вратата. Обърна се с ръка на дръжката и рече:

— Алис, след като си тръгна, опитай се да помислиш над начина, по който се държиш с мен.

После излезе, а тя остана неподвижна, докато не чу затръшването на входната врата. Когато се увери, че си е тръгнал, Алис веднага се насочи към камината. Опасявам се, че първото й действие не бе особено достойно, но бе напълно естествено. Не че искаше самото бижу или изгаряше от любопитство да го разгледа. Би предпочела изобщо да не й го бе носил. Но изпитваше типичното за една жена нежелание да остави нещо толкова ценно да бъде унищожено без причина. Така че взе лопатката и започна да рови в пепелищата. Не след дълго намери пръстена, който братовчед й бе хвърлил. Изглеждаше скъп, тъй като бе украсен с рубин и два малки диаманта. Единият диамант липсваше. Най-вероятно се бе отчупил от силата на удара в решетката. Тя го потърси, като опърли лицето и очите си, но напразно. Реши, че бе изгубен завинаги и ще бъде изхвърлен, заедно с останалата пепел. Това бе за предпочитане пред другия вариант, а именно да нареди на прислужниците да го потърсят, принуждавайки се да им разкрие какво се бе случило.

Когато търсенето приключи, Алис сложи пръстена на лавицата над камината, но веднага осъзна, че не биваше да го оставя там. Внимателно го уви в един хартиен лист и го прибра в чекмеджето на писалището си. След това седна на масата и се замисли. Трябваше да реши какво да прави, но главата я раздираше от болка. Така и не можа да въдвори ред в мислите си.

Четиридесет и седма глава

Разочарованието на господин Чийзакър

Когато остана сама в квартирата си след скромния прием, който бе дала за двамата си ухажори, госпожа Гринаул се замисли сериозно над бъдещето си. Можеше да поеме по една от три пътеки: да даде ръката си на господин Чийзакър, да приеме предложението на капитан Белфийлд или да откаже и на двамата. Те безспорно бяха много упорити, но тя знаеше как да ги накара да я разберат, ако вземеше решение да не се обвърже нито с единия, нито с другия. След Великден смяташе да напусне Норич и те бяха наясно с плановете й. Беше споменала, че може да се върне в Ярмът през лятото. Тя бе справедлива жена и справедливостта изискваше двамата да знаят какво да очакват при евентуалното й завръщане.

Имаше много неща, които можеха да бъдат казани в полза на господин Чийзакър. Обзаведените с махагон спални несъмнено щяха да допринесат за житейското й удобство, а купчините тор, въпреки че не бяха особено романтични, безспорно имаха своята функция в живота на един фермер. Госпожа Гринаул в никакъв случай не мразеше тези неща, а що се отнасяше до техния собственик, тя смяташе, че малките недостатъци в неговия характер можеха лесно да бъдат потиснати или дори излекувани от жена с непоклатима воля като нея. Проблемът бе, че тя вече се бе омъжвала за пари и в този случай й се искаше да се омъжи по любов. Бракът й за пари се бе оказал до голяма степен успешен. Грижите, които бе полагала за здравето на стария Гринаул, не я бяха измъчили прекалено много и не бяха продължили по-дълго, отколкото бе очаквала. Бе получила наградата, която си бе обещала, и наистина чувстваше признателност към стареца. Почти ми се струва, че в обилните сълзи, които проливаше за него, имаше поне една-две искрени. Като цяло тя бе жизнерадостна жена с добро храносмилане и мислеше за миналото си с удовлетворение, а за бъдещето си с увереност. Каза си, че не бива да бъде алчна. Нямаше нужда от повече пари и богатството на господин Чийзакър не й трябваше. Това бе решението, което взе. Освен това реши, че обзаведените с махагон спални трябваше да бъдат запазени в семейството, ако това бе възможно, и завещани на нейната племенница Кейт Вавасор.

Но трябваше ли да се омъжи по любов и ако да, капитан Белфийлд ли бе най-подходящият кандидат? Колкото и странно да звучеше това, неговата бедност, неговото разбойничество и неговите лъжи почти го правеха по-привлекателен. Във всеки случай тя не се страхуваше от тези черти на неговия характер. Имаше пълна вяра в женските си способности да ги излекува, поне дотолкова, доколкото се нуждаеха от лекуване. Що се отнасяше до историите му за Инкерман и малките му дългове, тези неща също не я тревожеха. И тя имаше своите легенди и ги използваше почти толкова умело, колкото добрият капитан. По въпроса с дълговете, кой беден човек нямаше дългове? Преди да стане госпожа Гринаул, тя също бе дължала пари за своите ръкавици и корсети.

Разбира се, съществуваше опасността Белфийлд да има недостатъци, за които тя не подозираше. Не бе напълно изключено да има друга госпожа Белфийлд. Ами ако вместо истински капитан, той бе затворник, получил документ за предсрочно освобождаване? Подобни неща се бяха случвали и преди. Госпожа Гринаул бе принудена да разчита единствено на господин Чийзакър, който познаваше капитана от години и несъмнено имаше интерес от това да й разкрие всичко лошо, което знаеше за него. Но при тези обстоятелства на нея й бе много трудно да вземе решение за или против капитан Белфийлд.

Между девет и десет вечерта, около час след като господин Чийзакър си бе тръгнал, Жанет й донесе бульон с няколко капки шери. Госпожа Гринаул обикновено вечеряше рано и затова имаше навика да хапва нещо леко преди лягане.

— Жанет — рече тя, разбърквайки бульона в купичката си, — опасявам се, че двамата джентълмени се скараха.

— О, мадам, разбира се, че ще се скарат! Как биха могли да не се скарат?

В такива моменти Жанет имаше навика да застава до стола на своята господарка и да си говори с нея. А ако разговорът се проточеше, тя постепенно се отпускаше и сядаше на ъгълчето на стола. Така и на двете им бе много удобно пред огъня, като Жанет никога не забравяше, че бе прислужница, и госпожа Гринаул никога не забравяше, че бе нейна господарка.

— Но защо се карат, Жанет? Толкова е глупаво.

— Не знам дали е глупаво, мадам, но е най-естественото нещо на света. Ако двама мъже ме ухажваха по едно и също време, разбира се, щях да очаквам да се сбият. Някои момичета го правят нарочно, защото им харесва да се бият за тях. Аз казвам един по един.

— Ти си много млада, Жанет.

— Да, мадам, така е. Няма спор, че съм млада. Но това не означава, че не съм имала ухажори, колкото и млада да изглеждам.

— Но едва ли смяташ, че аз искам да имам ухажори, както ги наричаш?

— Нямам представа какво точно искате, мадам. Може би е точно това. Но ухажорите са налице. И изобщо нямаше да се изненадам, ако тази вечер се бяха избили в дневната ви. Ако брендито с вода не ги успокои, не знам какво ще правят в Ойлимид тази нощ.

Докато казваше това, Жанет се отпусна на стола и вдигна ръце, за да демонстрира колко голям бе страхът й.

— Но те няма да прекарат нощта заедно в Ойлимид, глупачке! Капитанът не си ли тръгна пръв?

— Да, тръгна си, но реших, че просто е отишъл до вкъщи, за да приготви пистолетите си.

— Няма да се бият, Жанет. Джентълмените вече не го правят.

— Нима, мадам? Това несъмнено прави нещата много по-лесни за дамите. Може би някой ден и нашите ухажори ще спрат да се бият. Това ще бъде голяма утеха за момичета като мен, които предпочитат тишината и спокойствието. Мразя да гледам как мъже се налагат с юмруци. Наистина е така. Значи господин Чийзакър и капитанът няма да се дуелират, така ли, мадам?

— Разбира се, че няма, малка глупачке!

— Боже мой! А бях толкова сигурна, че утрешните вестници ще бъдат пълни с истории за техния дуел, може би със снимка на един от тях, проснат възнак и покрит с кръв! Чудя се кой щеше да бъде? Отдавна ми се струва, че капитанът не би допуснал да бъде уцелен в някой от жизненоважните си органи — освен в сърцето, мадам.

— Но защо изобщо биха се дуелирали, Жанет? Би било глупаво.

— Не съм сигурна в това, мадам. Какво друго биха могли да направят? Има някои неща, които могат да бъдат разделени по равно, но това не е едно от тях.

— За какво говориш, Жанет?

— За вас, мадам.

— Жанет, чудя се откъде ти хрумват тези неща. Сякаш жена в моето положение би си позволила да насърчава подобно поведение! Знаеш, че това не е вярно, Жанет, и не биваше да го казваш.

Госпожа Гринаул веднага попи очи с кърпичката си, а Жанет, може би в знак на разкаяние, направи същото с престилката си.

— Разбира се, че никой не би могъл да ви обвини в това, че се държите непристойно, мадам, особено след всички изпитания, на които бяхте подложена.

— Несъмнено бях подложена на ужасни изпитания, Жанет.

— И нима носите някаква вина за глупавото поведение на тези двама джентълмени?

— Искрено съжалявам за това, че се скараха. А бяха толкова близки! Биха направили всичко един за друг.

— Когато направите своя избор, мадам, всичко ще се оправи, имайки предвид, че джентълмените вече не се дуелират — увери я Жанет и направи кратка пауза, преди да продължи. — Предполагам, че няма да бъде господин Чийзакър, нали, мадам? Той е много заможен мъж, разбира се.

— Това не означава нищо за мен, Жанет. Винаги ще смятам господин Чийзакър за добър приятел, подкрепил ме в труден момент, но нищо повече от това.

— Значи ще изберете капитана, така ли, мадам? Признавам, че още от самото начало го предпочитам пред другия джентълмен и не съм крила този факт от никого.

— Той не означава нищо за мен, момиче.

— А що се отнася до парите… каква е ползата от това да имате повече, отколкото ви трябват? Любовта може да бъде от него, а парите от вас, нали така, мадам?

— Той не означава нищо за мен, момиче — повтори госпожа Гринаул.

— Но някой ден ще означава? — каза Жанет, като въпросителната нотка в гласа й бе повече от очевидна.

— И таз добра! Чудя се накъде отива светът, когато прислужниците сядат при господарите си и си позволяват да ги разпитват! Хайде, отивай да си лягаш. Почти десет часът е.

— Надявам се, че не съм казала нещо, с което да ви засегна, мадам — рече Жанет, надигайки се от стола.

— Аз съм виновна за това, че те насърчавам — отвърна госпожа Гринаул. — Слез долу и довърши работата си, след което си лягай. Следващата седмица ще трябва да събираме багажи, а преди това имаме много неща за уреждане.

Жанет се изправи и излезе. След още няколко минути, прекарани в мисли за капитан Белфийлд, госпожа Гринаул също стана и се отправи към спалнята си.

Докато пътуваше към Ойлимид след вечерята в дома на госпожа Гринаул, господин Чийзакър поддържаше гнева си към капитан Белфийлд и го правеше почти със задоволство. Този гняв, но вече без задоволството, още повече се разпали, когато видя капитана да бяга от дома му с куфара си. Рано на следващата сутрин мислите му се върнаха на госпожа Гринаул и той си спомни нещо, което бе обратното на задоволство, някои от неучтивите неща, които вдовицата му бе казала. Съзнаваше, че бе направил грешки в маниера си на ухажване, и бе решил да се поправи в бъдеще. Тя го бе укорила за това, че не говореше достатъчно за любовта си: пропуск, който смяташе незабавно да поправи. Освен това го бе помолила да не бъде толкова словоохотлив по отношение на богатството си. От сега нататък щеше да мълчи като риба по този въпрос. Все пак фактът, че дамата бе наясно с неговите обстоятелства, нямаше как да не му помогне. „Едва ли би харесала някой клет сиромах без пукнат грош в джоба“ — рече си той. Далече бе от мисълта, че битката вече е изгубена. С последните си думи към него, тя го бе уверила в своето приятелство. И едва ли щеше да бъде толкова педантична по отношение на начина, по който той се обръщаше към нея, ако това й бе безразлично. Ухажването на вдовицата несъмнено започваше да го изтощава и му се искаше да бе приключило, но нямаше намерение да се предава. Затова се приготви за поредната атака и без да се съветва с никого, замина за Норич. Не му се струваше логично да му откаже след начина, по който го бе насърчавала до този момент. Този път не си сложи нито розова риза, нито излъскани до блясък ботуши, тъй като още помнеше унизителните подигравки на капитан Белфийлд. Въпреки това положи грижи да изглежда добре, като облече долната половина на тялото си в къс голф панталон и тесни гамаши от светла кожа, напълно наясно с факта, че някои мъжествени погледи и симетрични пропорции можеха да му свършат чудесна работа. Сложи си ново ловно палто с изящни копчета и прекрасна жилетка, украсена с лисичи глави, и завърши тоалета си с кръгла шапка с ниско дъно, ръкавици от кучешка кожа и камшик за езда. Така въоръжен, той се отправи към бойното поле, решен на всичко да възтържествува или да умре (ако някоя от раните, които госпожа Гринаул можеше да му нанесе, се окажеше фатална). Този път не изчака пазарен ден. Пътуването му имаше само една цел и искаше тя да разбере това. Подкара с бясна скорост към странноприемницата, а когато спря в двора, хвърли юздите на коняря, изпи една чаша черешово бренди на бара и се отправи към Клоуз, със ситни, но решителни стъпки.

— Това ти ли си, Чийзакър? — попита познат глас от една от тесните улички. — Кой би очаквал да те види в Норич в четвъртък!

Това беше Гримзби, синът на стария Гримзби от Хадъруич — заможен провинциален джентълмен, на когото при нормални обстоятелства Чийзакър щеше да обърне внимание, но сега нито спря, нито дори забави крачка.

— Имам малко лична работа в града — отвърна той и продължи да марширува към Клоуз.

„Не ме е страх от тази жена“ — каза си той. Въпреки това по пътя влезе в една сладкарница, чийто собственик познаваше, и си поръча втора чаша черешово бренди.

— Госпожа Гринаул си е вкъщи — рече той на Жанет, без изобщо да я пита.

— О, да, сър, вкъщи си е — отвърна прислужницата с ясното съзнание, че това бе специален случай.

В следващия миг той вече бе в присъствието на своя ангел.

— Господин Чийзакър, кой би очаквал да ви види в Норич в четвъртък? — възкликна дамата, след като го поздрави, почти повтаряйки думите, които бе използвал неговият приятел Гримзби.

Защо да не дойде в Норич в четвъртък? Нима нямаше това право като всеки друг? Нима всички мислеха, че през останалото време беше вързан за плуговете и каруците си? Чийзакър бе решил този път да се държи решително и самоуверено, за да подобри мнението, което госпожа Гринаул си бе изградила за него. Така че отговори смело:

— Човек никога не знае кога ще бъда в Норич, госпожо Гринаул, нито кога няма да бъде. Аз съм един от онези мъже, за които не се знае нищо, освен това, че винаги си плащат.

Изведнъж Чийзакър си спомни, че бе решил повече да не се хвали с парите си, и веднага опита да поправи тази грешка:

— Има още едно нещо, което хората знаят за мен, но засега няма да говорим за него.

— Моля седнете, господин Чийзакър.

— Ами… благодаря ви, госпожо Гринаул, ще седна за няколко минути, ако ми позволите. Госпожо Гринаул, в момента съм в такова състояние на духа, че ако не се успокоя, ще полудея и мога да нараня някого.

— Мили Боже! Какво ви се е случило? Днес ще ходите на лов, предполагам?

Погледът на вдовицата се насочи надолу към дрехите му.

— Не, госпожо Гринаул, няма да ходя на лов. Облякох се така, защото смятах да ходя, но се отказах, а после нямах време да се преоблека. Какво значение има какви дрехи носи един мъж?

— За мен няма никакво, стига да са прилични.

— Сигурен съм, че в моя случай винаги са такива, госпожо Гринаул.

— О, да, разбира се. Дори бих казала, че са повече от прилични. Считам ви за мъж с изтънчен вкус по отношение на облеклото.

— Уверявам ви, че не се правя на изтънчен, госпожо Гринаул. Обичам да изглеждам добре и това е всичко. Има хора, които смятат, че всички фермери са мръсни и неугледни. Това, разбира се, е вярно за онези, които плащат рента и нямат собствена земя.

Той се спря навреме, преди отново да зачекне забранената тема.

— Но няма значение какви дрехи носи един мъж, когато сърцето му е натежало.

— Не знам какво ви кара да говорите по този начин, господин Чийзакър, но самата аз се чувствам така, откакто… откакто Гринаул ме напусна.

Господин Чийзакър се чудеше как да започне и този намек за покойния й съпруг изобщо не му помогна. Често бе казвал на вдовицата, че „тревогите убиха котката“ и „живото куче е за предпочитане пред мъртвия лъв“, но госпожа Гринаул не се впечатляваше и той вече не смееше да разчита на пословици. Беше осъзнал, че трябва да смени тактиката си. Тънките любовни намеци бяха вършили работа в началото на познанството им, но вече не можеше да се уповава на тях, ако искаше да се увенчае с успех. Самата вдовица му бе казала, че трябва да говори повече за любовта си, и той бе изпил две чаши черешово бренди с надеждата да развържат езика му. Бе облякъл палто с лъскави копчета и нови панталони, защото искаше да бъде господар на положението. Трябваше да говори смело и откровено за любовта си, но просто не знаеше откъде да започне. Това бе нещото, което го затрудняваше. В продължение на около минута той седеше и мълчеше, докато тя заглаждаше веждите си с носната си кърпичка след краткия си изблик на скръб.

— Госпожо Гринаул! — възкликна той най-накрая и скочи на крака пред нея. — Скъпа госпожо Гринаул, мила госпожо Гринаул, ще станете ли моя жена? Ето! Най-сетне го казах! И говоря напълно сериозно. Всичко, което притежавам, ще бъде ваше. Разбира се, говоря най-вече за ръката и за сърцето си. Що се отнася до любовта ми… о, Арабела, само ако ме познавахте! Едва ли в Норфък има мъж, който да може да обича по-страстно от мен. Влюбих се в мига, в който ви зърнах в Ярмът и оттогава не съм на себе си. Питайте хората вкъщи и те ще ви кажат, че съм занемарил задълженията си. Занемарил съм всичко. От миналия юли насам съм отварял книгата със заплатите не повече от половин дузина пъти.

— Аз ли съм виновна за това, господин Чийзакър?

— Кълна се, че да. Не мога да спра да мисля за вас. Вече реших. Ще напусна Ойлимид, ако не се съгласите да бъдете негова господарка.

— Няма да живеете в Ойлимид?

— Точно така. Ще дам фермата под наем и ще замина някъде. Какъв е смисълът да стоя тук, когато не съм с жената на сърцето си? Не бих могъл да го направя, госпожо Гринаул. Наистина не бих могъл. Разбира се, в Ойлимид разполагам с всичко, което парите могат да купят… но това е безполезно за мъж, който е влюбен. Знаете ли, дори започнах да ненавиждам парите, стоките и всичко останало. От три месеца не съм носил банковата си книжка вкъщи. Замислете се над това.

— Но как бих могла да ви помогна, господин Чийзакър?

— Просто кажете „да“ и всичко ще се нареди. Просто се съгласете да станете моя жена. Ще се отнасям толкова добре с вас! Кълна се. А що се отнася до богатството ви, то изобщо не ме интересува! Не съм като един друг мъж, който мисли само за пари. Искам само вас. Ще бъдете моя глезла, моя кукла и мое любимо малко патенце до края на дните си.

— Не, господин Чийзакър. Това няма как да се случи.

— И защо не? Вижте какво, Арабела!

Той пристъпи към нея и падна на колене пред краката й. Беше толкова близо, че тя нямаше как да избяга. Черешовото бренди несъмнено бе оказало своето влияние върху него. Когато бе паднал на колене, кожените гамаши, обвити около краката му, се бяха опънали с пращене. Той най-вероятно не бе забелязал това в страстта си, но госпожа Гринаул, която се намираше в много по-уравновесено състояние на духа, бе осъзнала с неприятно чувство, че изправянето му нямаше да бъде толкова лесно.

— Господин Чийзакър, не се излагайте. Станете, моля ви — рече тя.

— Няма да го направя, докато не ми кажете, че ще бъдете моя!

— Тогава ще останете на колене завинаги, а това би било крайно неудобно. Няма да ви позволя да ме държите за ръката, господин Чийзакър. Моля ви, престанете.

Той я пусна, но не направи опит да се изправи.

— Никога преди не съм виждала мъж да се излага така! — възкликна вдовицата. — Ако не станете, ще ви избутам от пътя си. Ето, чувате ли? Някой идва.

Но сетивата на Чийзакър не бяха толкова изострени, колкото нейните, така че не чу нищо.

— Отказвам да се изправя — отвърна той, — докато не ми дадете причина да се надявам.

— Правете каквото искате. Но поне се дръпнете от коленете ми. Ето… ще влезе в стаята, преди да…

Чийзакър най-накрая чу стъпките и вратата бе отворена, точно когато правеше първия си неуспешен опит да стане. Капитан Белфийлд пристъпи прага на дневната.

— Хиляди извинения! — рече той. — Не видях Жанет и реших да вляза. Може ли да поздравя своя приятел Чийзакър за неговия успех?

Междувременно Чийзакър се бе изправил, но го бе направил изключително бавно и с огромни усилия.

— Ще ви помоля да напуснете стаята, капитан Белфийлд — рече той. — Имам недовършена работа с госпожа Гринаул. Всеки джентълмен би видял това.

— Изобщо не ми бе трудно да го видя, стари приятелю — отвърна капитанът. — Да ви пожелая ли щастлив съвместен живот?

— Ще ви помоля да напуснете стаята, сър — повтори Чийзакър и се приближи до него.

— Разбира се, ако госпожа Гринаул ме помоли да го направя — каза капитанът.

Госпожа Гринаул се почувства принудена да се намеси в разговора.

— Господа, ще ви помоля да не превръщате дневната ми в арена на разпри. Капитан Белфийлд, за да няма недоразумения, искам да ви уверя, че позицията, в която заварихте господин Чийзакър, беше изцяло по негова инициатива. Не съм му давала съгласие да пада на колене пред мен.

— Лесно ми е да го повярвам, госпожо Гринаул — отвърна капитанът.

— Кой се интересува от това какво вярвате, сър? — обади се господин Чийзакър.

— Господа, господа! Това е крайно неучтиво. Капитан Белфийлд, струва ми се, че ще бъде най-добре да ви помоля да се оттеглите.

— Несъмнено — съгласи се господин Чийзакър.

— Наложително е да дам категоричен отговор на господин Чийзакър след всичко, случило се днес…

— Разбира се — отвърна капитан Белфийлд и се обърна към вратата. — Ще се отбия някой друг път, за да засвидетелствам уважението си към вас, госпожо Гринаул. Може би ще ми позволите да го направя още тази вечер?

Вдовицата с неохота се съгласи, като го направи с неуверено кимване, след което капитанът си тръгна. Веднага щом вратата хлопна зад гърба му, господин Чийзакър понечи да се върне в предишното си положение, но госпожа Гринаул осуети плановете му. Ако паднеше на колене за втори път, тя не беше сигурна, че ще успее отново да го вдигне на крака.

— Господин Чийзакър — рече тя, — да сложим край на този малък фарс помежду ни.

— Фарс! — възкликна той, застанал с ръка на сърцето и леко разкрачен, демонстрирайки новите си панталони.

— Определено става дума или за фарс, или за грешка. Ако е първото и имам някаква вина, моля за извинение.

— Но ще станете госпожа Чийзакър, нали?

— Не, господин Чийзакър, няма да стана. Една жена не се нуждае от повече от един съпруг, а моят лежи погребан в Бирмингам.

— Ох, проклятие! — възкликна той, разярен от това повторно споменаване на покойния й съпруг. Избликът му бе крайно груб и неучтив, но госпожа Гринаул реши, че клетият мъж бе изстрадал достатъчно през последните няколко минути.

— Да се разделим като приятели — каза тя и му подаде ръката си.

Но той й обърна гръб, защото в очите му имаше нещо, което искаше да скрие. Струва ми се, че той наистина я обичаше и щеше да се ожени за нея, дори и да бе научил, че бе изхарчила всичките си пари.

— Няма ли да ми подадете ръка в знак на приятелство? — попита тя. — Нека не се разделяме по този начин.

— Моля ви, помислете над предложението ми! — отвърна той. — Ако искате да променя нещо, ще го променя веднага. Ще се откажа от Ойлимид, ако не искате да живеете толкова близо до ферма. Ще се откажа от всичко. Кълна се, госпожо Гринаул. Само ако знаехте колко много искам да кажете „да“!

Гласът му трепереше и въпреки че бе обърнат с гръб, вдовицата осъзна, че в очите му имаше сълзи.

Тя не можеше да не се трогне поне малко. Никоя жена не би приела предложение за брак само защото мъжът се е разплакал. И вероятността именно госпожа Гринаул да се разчувства по този начин бе много малка. Тя разбираше мъжете и жените прекалено добре и бе запозната както с приятните, така и с неприятните страни на живота, така че едва ли би се поддала на емоциите си, колкото и трогната да се чувстваше.

— Приятелю — каза тя и сложи ръка на рамото му, — моля ви, не мислете повече за това.

— Но не мога да спра да мисля — отвърна той с хълцане.

— Не, не, не — рече тя, като продължаваше да държи ръката си на рамото му. — Господин Чийзакър, защо се занимавате със старици като мен, когато има толкова много красиви девойки, които биха дали всичко за една мила дума от вас?

— Не искам девойки — отвърна той.

— Не мислите ли, че Чарли Феърстерс би станала прекрасна съпруга?

— Пфу! Само не Чарли Феърстерс!

Самата идея да се ожени за това ужасно създание пресуши сълзите му и му помогна да възвърне мъжествеността си.

— Или моята племенница Кейт Вавасор, която разполага със собствени средства и освен това е талантлива и много привлекателна.

— Тя не означава нищо за мен, госпожо Гринаул.

— Това е, защото не я познавате. Ако я помоля да се върне в Ярмът следващото лято, ще помислите ли над предложението ми? Имате нужда от съпруга и ви уверявам, че няма да откриете по-добра от нея в цяла Англия. И ще бъде прекрасно да станем роднини, не мислите ли?

Тя отново сложи ръка на рамото му.

— Госпожо Гринаул, в момента мога да мисля само за една жена.

— И това е моята племенница.

— Това сте вие. Аз съм съкрушен мъж… наистина е така! Никога не съм предполагал, че мога да изпитвам такива силни чувства… кълна се, че не съм. Не знам къде се намирам… но предполагам, че ще бъде най-добре да се върна в Ойлимид.

Той напълно бе забравил новото си палто и скъпия си панталон и човек нямаше как да не го съжали.

— Винаги ще мразя това място. Винаги.

— Това чувство ще премине. Ще бъдете щастлив като крал там… но само ако вземете Кейт за своя кралица.

— А какво ще правите вие, госпожо Гринаул?

— Какво ще правя аз?

— Да, какво ще правите вие?

— Имате предвид, ако се ожените за Кейт? Тогава ще ви идвам на гости и ще прекарвам половината си време в Ойлимид, за да гледам децата, както подобава на една добра пралеля.

— Не, имах предвид…

Той се поколеба и тя го помоли да продължи.

— Не смятате да се омъжите за Белфийлд, нали?

— Хайде стига, господин Чийзакър. Не бъдете толкова ревнив. Какво право имате да ми задавате този въпрос? Най-вероятно ще остана в сегашното си положение до края на дните си, но не смятам да ви обещавам нищо по този въпрос. Нито на вас, нито на когото и да било.

— Не знаете що за човек е той, госпожо Гринаул. Наистина не знаете. Казвам ви това като ваш приятел. Не е ли логично да бъде наречен просяк, след като си няма нищо на този свят? Може би вярвате, че когато някой ухажва дама, не бива да говори за парите си, но няма как да ме убедите, че от мъж, който няма нито шилинг, би станал добър съпруг. А що се отнася до лъжите, той е несравним!

— Тогава защо двамата сте такива приятели?

— Защото се държах глупаво. Сближих се с него просто защото изглеждаше като приятен човек.

— И не искате да повторя грешката ви?

— Ако се омъжите за него, госпожо Гринаул, не отговарям за действията си! Опасявам се, че ще го нараня, защото не бих могъл да понеса мисълта… този подъл, долен просяк! Предполагам, че сега бихте искали да си тръгна?

— Определено, ако смятате да говорите по този начин за моите приятели.

— Приятели! Е, повече няма да говоря за него. Предполагам, че дори цяла вечност да ви говоря за него, пак няма да ви убедя.

— Елате да говорите цяла вечност с Кейт Вавасор, господин Чийзакър.

Той не отговори. Вместо това излезе от къщата, качи се в каретата си и подкара към Ойлимид, мислейки за голямото си разочарование с горчивината на млад любовник.

— Никога не съм предполагал, че нещо може да ме накара да изпитвам такива силни чувства — рече той и се отправи към спалнята си.

Тази вечер капитан Белфийлд се отби в Клоуз, както бе обещал, но не бе допуснат в къщата.

— Господарката има главоболие — рече Жанет.

Четиридесет и осма глава

Приготовления за партито на лейди Монк

В началото на април, след края на великденското прекъсване, лейди Монк организира голямо парти в Лондон. Нейната градска къща представляваше огромно имение на площад „Глостър“, а лондонските партита на лейди Монк винаги се превръщаха в събития. Тя обикновено организираше две или три на сезон и изразходваше страшно много време и енергия, за да бъдат успешни. Тъй като това бе основното й занимание, един провал щеше да я унижи. Дори бихме могли да кажем, че един провал щеше да я съсипе, имайки предвид каква огромна част от парите на сър Козмо харчеше за тях. Но тя рядко се проваляше. Умееше да избира правилните дати, избягвайки други важни събития. Рядко се случваше хората да не могат да посетят нейно парти заради гласуване в парламента или някое друго важно събитие от светския живот на града. Организирането на партита беше нейната професия и тя я владееше до съвършенство. Полагаше повече усилия, отколкото повечето мъже полагат на работа, и да се надяваме, че си струваше.

Хората считаха за уместно да присъстват на събитията, организирани от лейди Монк. Повечето получаваха покани, но имаше и такива, които просто отиваха. Някои от тях не бяха близки приятели нито на лейди Монк, нито на сър Козмо, но самото им присъствие беше уместно. Други отиваха без покана, защото знаеха, че бе прието да го направят. Херцогинята на Св. Банги винаги бе там, въпреки че мразеше лейди Монк и лейди Монк не спираше да я тормози. Но на херцогинята бе изпратена покана, така както кметът на Лондон би поканил министър от правителството на вечеря, дори и да вярва, че последният е крадец. Госпожа Конуей Спаркс също щеше да бъде там. Тя ходеше навсякъде. Лейди Монк нямаше представа защо госпожа Конуей Спаркс бе толкова популярна, но тази популярност бе факт и тя се прекланяше пред фактите.

Имаше и втора група, чиито членове биваха или не биваха канени в зависимост от конкретните обстоятелства. Това може би бяха хората, които имаха най-основателно право да се радват на гостоприемството на лейди Монк. Тази група включваше старите семейни приятели на съпруга й. Нека представителите на рода Тъфтън дойдат през април и може би отново през май, за да не се чувстват пренебрегнати, когато не бъдат поканени на най-голямото парти през юли. Тук влизаха и много млади дами, които обичаха да посещават партита. Майките и лелите им познаваха сестрите и братовчедите на лейди Монк. Тези млади дами приемаха всичко, което лейди Монк благоволеше да им даде и бяха благодарни. Накрая идваше и третата група, която бе най-многочислена, особено що се отнасяше до партито през юли. Тя включваше всички онези, които се бяха постарали да бъдат допуснати в дома на лейди Монк и се бяха борили със зъби и нокти да получат покана. Домакинята водеше кръвопролитна война с членовете на тази група. Ако не го правеше, те щяха да станат още по-многобройни и щяха да сложат край на успехите й. Въпреки това тя никога не би затворила вратите си за тях и никога не би заявила, че подобни хора не са добре дошли в дома й. Знаеше, че трябва да допусне определен брой от тях, но се стараеше този брой да бъде сведен до минимум. Когато нейното момче за всичко й каза, че господин Бот иска да дойде, тя категорично отказа. После й бе намекнато, че самата херцогиня на Св. Банги настояваше той да бъде поканен, но лейди Монк се присмя на херцогинята и не отстъпи. Едва когато й казаха, че господин Палисър желае господин Бот да присъства и може би няма да дойде, освен ако желанието му не бъде изпълнено, тя отстъпи. Много искаше лейди Гленкора да присъства и знаеше, че тя не би дошла без своя съпруг.

Лейди Гленкора трябваше да присъства.

— Бурго, искам да поговорим — рече лейди Монк една сутрин на своя племенник.

По това време Бурго Фицджералд бе отседнал в къщата на леля си на площад „Глостър“, въпреки възраженията на сър Козмо, който се бе изморил от своя племенник. Бурго и лейди Монк бяха прекарали много време заедно напоследък и може би вече се разбираха малко по-добре, отколкото в Монкшейд. Тя му подаде кратка бележка, която Бурго прочете и смачка в юмрука си.

— Виждаш, че не се страхува да дойде — отбеляза лелята.

— Едва ли си е дала сметка — отвърна Бурго.

— Ако наистина вярваш в това, по-добре се откажи. Нищо на този свят не би могло да оправдае действието, което обмисляш, освен абсолютното убеждение, че тя е влюбена в теб.

Бурго се втренчи в камината и веждите му се сключиха. Леля му го изгледа преценяващо.

— Е, щом нещата стоят по този начин, значи въпросът е приключен.

— Май ще бъде най-добре да се обеся — рече той.

— Бурго, няма да ти позволя да ми говориш по този начин в собствения ми дом. Отново се опитвам да ти помогна, но ако реагираш по този начин и казваш такива неща, ще се откажа.

— По-добре се откажи.

— Нима вече те е страх? При всичките ти други недостатъци, не съм очаквала това от теб.

— Не, не съм страхливец. С най-голямо удоволствие бих се дуелирал с него.

— Знаеш, че това са глупости, Бурго. Просто се надуваш. Мъжете вече не се дуелират. И дори тогава не е било прието да предизвикваш някой на дуел просто защото искаш да му отнемеш съпругата. Не че би го направил, разбира се.

— Как бих могъл? Ако зависеше от мен, бих го предизвикал на дуел още утре. Никой не може да каже, че се страхувам от него. Или от когото и да било.

— Предполагам, че зависи от нея?

— Вярвам, че все още ме обича… ако това имаш предвид.

— Виж какво, Бурго.

Тук грижовната леля даде най-правилния съвет, който можеше да даде на своя разорен и отчаян племенник, поне според разбиранията си.

— Мисля, че по този въпрос интересите ти бяха накърнени. Според мен след всичко, случило се помежду ви, ти имаше право да предявиш претенции към лейди Гленкора. Струва ми се, че господин Палисър постъпи крайно непочтено, заставайки между теб и… между теб и нейното огромно състояние. Не може да очаква жена му да изпитва каквито и да било чувства към него. Едва ли на този свят има човек, който да съди по-строго непристойното поведение на омъжените жени. Винаги съм го правила. Когато лейди Маделин Мадтоп напусна съпруга си, аз й заявих, че никога повече няма да стъпи в дома ми, въпреки че той се отнасяше ужасно с нея и така и не бе доказано, че между нея и полковник Греъм имаше нещо. Човек не може да бъде прекалено придирчив по тези въпроси. Но по отношение на теб… ако успееш да спасиш лейди Гленкора, винаги ще считам епизода с Палисър за трагичен инцидент в нейния живот. Уверявам те. Клетото момиче! С нея се отнесоха така, както се отнасят с момичетата, които покалугеряват против волята им в католическите държави. Не виждам нищо лошо в това да помогнеш на една монахиня да избяга от манастира си, така че не виждам нищо лошо в това да помогнеш на лейди Гленкора. Ако решиш да го направиш, ще имаш възможност да я заговориш на партито.

Бурго все още се взираше в камината. Продължи да седи и да се взира, но не отговори.

— Помисли над това, което ти казах, Бурго — добави леля му, намеквайки, че бе време да си тръгва. Но той не помръдна от мястото си. — Или имаш нещо друго да ми казваш?

— Нямам пари — отвърна Бурго, все още втренчен в камината.

Лейди Гленкора получаваше издръжка от над петдесет хиляди лири на година. Той бе млад мъж и копнееше да придобие това невероятно богатство, до което почти се бе докоснал, когато тя се бе влюбила в него. Но сега спешно се нуждаеше от двайсет лири!

— Нямам пари — повтори той.

Думите бяха по-скоро изръмжани, отколкото изречени, и очите му нито за миг не се стрелнаха към лицето на леля му.

— Никога нямаш пари — отвърна тя с чувство.

— Откъде да ги взема? Не мога да ги изкарам. Ако разполагах с двеста лири, щях да организирам бягството и тя щеше да дойде с мен. Ако това не се случи, вината няма да е моя. Всичко щеше да е различно, ако бе дошла в Монкшейд.

— Нямам пари за теб, Бурго. Нямам банкнота от пет лири, която да мога да нарека своя.

— Но имаш…

— Какво? — прекъсна го безцеремонно лейди Монк.

— Козмо няма ли да ми ги заеме? — попита той, колебаейки се как да продължи. Говореше не за чичо си, а за братовчед си. Не би могъл да убеди чичо си да му заеме пари. Но синът му беше заможен, като разполагаше със свое собствено богатство и Бурго не му бе искал пари от години.

— Не знам — отвърна лейди Монк. — Рядко го виждам. Най-вероятно не.

— Не е никак лесно — оплака се той. — Представи си какво е да не можеш да събереш двеста лири в момент като този!

Но на Бурго наистина не му липсваше смелост и следващото му предложение безспорно доказа това.

— Ти имаш скъпоценности, лельо. Защо не ги заложиш за мен? Ще ти ги откупя с първите пари, които получа.

Когато чу предложението на своя племенник, лейди Монк се разгневи, но още преди края на разговора му бе обещала да се опита да му намери пари. Той бе любимият й племенник и почти го считаше за свое собствено дете. Всъщност тя се бе скарала с едно от децата си, а с другото вече почти не се виждаше (откакто дъщеря й се бе омъжила). Така че обичаше Бурго като роден син и му обеща парите, въпреки че трябваше да излъже съпруга си, за да ги получи.

Същата сутрин лейди Гленкора се отби на улица „Кралица Ан“, с целта да придума Алис да отиде на партито на лейди Монк. Алис категорично отказа, въпреки упоритото настояване на братовчедка й.

— Не я познавам — каза Алис.

— Скъпа моя, това е абсурдно — отвърна лейди Гленкора. — Половината хора там няма да я познават.

— Но ще познават нейните близки и приятели. Или другите гости. Аз само ще те притеснявам и изобщо няма да ми е забавно.

— Всеки, който може да отиде, ще го направи и изобщо няма да ми е трудно да ти уредя покана. Всъщност просто ще напиша бележка, в която ще посоча, че възнамерявам да те доведа.

— Недей, моля те, защото със сигурност няма да отида. И не мога да си представя защо искаш да го направя.

— Господин Фицджералд ще бъде там — отвърна лейди Гленкора, напълно променяйки гласа си и използвайки онзи тих тон, благодарение на който бе успяла да спечели сърцето на братовчедка си в Мачинг. Седеше близо до огъня, наведена напред, с вдигнати ръце пред лицето си, за да го предпази от горещината. Сега погледна настойчиво към Алис. — Сигурна съм, че ще бъде там, въпреки че никой не ми е казал.

— Това е причина ти да не ходиш — каза бавно Алис, — а не причина аз да дойда с теб.

Лейди Гленкора не смееше да сподели истинската причина да иска Алис да я придружи, а именно факта, че се нуждаеше от нейната закрила. Не можеше да се принуди да й го каже, въпреки че се опитваше да го намекне.

— Ах, а бях сигурна, че ще се съгласиш! — рече тя.

— Би било против принципите ми — отвърна братовчедка й. — Никога не ходя в домовете на хора, които не познавам. Не обичам този вид събирания. Моля те, не се опитвай да ме накараш да дойда.

— Ох, добре тогава! Щом не искаш, няма да те принуждавам.

Лейди Гленкора беше махнала едната ръка от лицето си, бе я пъхнала в джоба си, стиснала писмото, което все още носеше. Но когато Алис бе изрекла тези студени думи: „Моля те, не се опитвай да ме накараш да дойда“, тя го бе пуснала.

— Е, предполагам, че няма да ме ухапе — рече лейди Гленкора с онова детинско чувство за хумор, което бе толкова типично за нея. Дори направи гримаса, но тя бе достатъчно чаровна, за да размекне сърцето на всеки, подразнил се от шегата.

— Със сигурност няма да те ухапе, ако не му позволиш.

— Знаеш ли какво, Алис? Хората казват, че Плантагенет е един от най-мъдрите мъже в Лондон, но понякога ми се струва, че е един от най-големите глупаци. Скоро след като пристигнахме в града, аз му казах, че не бива да ходим в дома на тази жена. Той ме разбра, но отвърна, че просто се налага да отида. Рече ми: „Мразя необичайните неща и не виждам причина жена ми да не посети дома на лейди Монк.“ И това бе всичко. Не можех да направя нищо повече по въпроса. Той обаче можеше и направи. Не само ме принуждава да отида, но настоява да пътувам със своята гувернантка. Скъпата госпожа Маршъм също е поканена!

— Предполагам, че няма да ти стори нищо лошо.

— Не съм толкова сигурна, Алис. Никой не обича да бъде следван навсякъде от полицай, дори и да не е престъпник. Аз може да не съм престъпник, но съм дяволита и искам да се изплъзна на своя полицай. И много лесно мога да си представя как жена като мен е принудена да стори нещо нередно просто за да докаже на своя полицай, че е по-добра от него.

— Гленкора, караш ме да се чувствам ужасно, когато говориш по този начин.

— Тогава ще дойдеш ли с мен, за да имам полицай, когото самата аз съм избрала? Той ме попита дали ще имам нещо против госпожа Маршъм да пътува с мен. Аз смело му отвърнах, че ще имам, и когато ме попита какво, аз му казах, че възнамерявам да пътувам със своя приятелка — с теб или с братовчедка си лейди Джейн. Казах му, че ще доведа или едната, или другата.

— Той ядоса ли се?

— Не, прие го много спокойно. След това изрази надеждата, че някой ден ще преодолея своята предубеденост по отношение на една от най-старите му и скъпи приятелки. Заяжда се с мен, защото не разбирам парламента и политическото устройство на страната, но аз разбирам повече от тези неща, отколкото той от жени. Сигурна ли си, че няма да дойдеш?

Алис се поколеба за миг.

— Ела, моля те! — рече лейди Гленкора с глас, който бе толкова убедителен, че братовчедка й просто нямаше как да не отстъпи.

— Това не би подхождало на начина ми на живот — каза Алис. — И самата аз не съм щастлива, Гленкора. Не съм в настроение за веселби. Понякога си мисля, че никога повече няма да отида на парти.

— Това са глупости.

— Предполагам, че си права, но не мога да отида сега. Бих го направила, ако наистина смятах…

— О, добре — прекъсна я лейди Гленкора. — Предполагам, че ще оцелея. Ако ме покани на танц, ще се престоря, че никога преди не съм го виждала.

Тя си спомни за писмото в джоба. Спомни си, че в момента носеше писмено предложение от този мъж да избяга с него и да изостави съпруга си. Бе възнамерявала да го покаже на братовчедка си днес, но се радваше, че не го бе направила, имайки предвид, че Алис й бе отказала.

— Но ще ми дойдеш на гости на следващата сутрин — каза лейди Гленкора на излизане.

Алис обеща, че ще го направи. Веднага след като остана сама, тя съжали за това, че не се бе съгласила да придружи братовчедка си. Възраженията й бяха маловажни в сравнение с причината, изискваща присъствието й. Несъмнено щеше да се чувства неудобно в дома на лейди Монк, но нима не можеше да изтърпи два часа неудобство за доброто на своята приятелка? Истината бе, че едва след като лейди Гленкора си отишла, Алис бе започнала да осъзнава смисъла на тази молба и да чувства, че бе имала възможността да предотврати голяма опасност. Но вече бе твърде късно. После опита да се утеши с мисълта, че една случайна среща на лондонско вечерно парти не беше толкова рискована, колкото продължителен престой в провинциално имение.

Четиридесет и девета глава

Как лейди Гленкора отиде на партито на лейди Монк

Имението на лейди Монк на площад „Глостър“ бе изключително подходящо за провеждане на партита. Къщата бе голяма и изглеждаше още по-голяма в очите на гостите. Стълбището започваше от центъра на просторното антре и гледаше към вътрешния салон. На втория етаж имаше широка галерия с пищно украсен парапет, която отвеждаше до трите приемни стаи. Две бяха от дясната страна, като по-голямата гледаше към задния двор, а помежду им имаше арка, сякаш пригодена за двукрила врата, която се нагъва като параван. Но никога не бе имало подобна врата. От лявата страна на стълбището беше третата и най-малка приемна, също гледаща към задния двор, която бе много красиво обзаведена и която лейди Монк използваше, когато бе сама. Именно тук Бурго бе провел онзи разговор с леля си, за който вече стана дума. На първия етаж беше грамадната трапезария, където, специално за партито, бе изнесен огромен бюфет с храна и напитки. Бих го нарекъл мъжки бюфет, тъй като го обслужваха икономи и мъже, облечени в ливреи. Наблизо имаше една по-малка стая, гледаща към трапезарията, където бяха наредени прибори, посуда за чай и други по-дребни вкусотии и откъдето всяка дама можеше да потърси женска помощ за оправяне и поправяне на роклята си, което се случваше в една още по-вътрешна стаичка. Къщата бе достатъчно просторна за подобни удобства. Лейди Монк се ръководеше от благородната амбиция да бъде различна от съседите си по отношение на организирането на своите партита, така че никога не излизаше, за да посреща гостите си. Още в началото на вечерта се затваряше в малката приемна вляво от стълбището и онези, които желаеха да я видят, трябваше да се качат по стълбите и да бъдат приети, за да произнесат кратките си слова. Хората, които я смятаха за велика жена (а те никак не бяха малко), твърдяха, че тя никога не забравяше човек, дошъл на нейно парти. Не забравяше и онези, които не идваха, въпреки че бяха поканени. Хората, които нямаха високо мнение за нея (защото дори лейди Монк имаше врагове), намекваха, че дори и да не излизаше от малката си приемна, тя се надигаше от стола си и пристъпваше към вратата, когато до ушите й достигнеше името на човек, радващ се на привилегирована позиция във висшето общество в момента. Така че важният кабинетен министър, херцогинята с безупречна репутация и нашумелият артист нямаше как да не бъдат приети за кратък, но интимен разговор. Разбира се, понякога се случваше вратата на приемната да бъде блокирана, но лейди Монк бе взела предпазни мерки срещу тази възможност, като бе назначила мъж в ливрея да стои пред нея и да прави всичко възможно да поддържа връзката й с външния свят отворена.

Лейди Монк успяваше да си почине в своята приемна, но това не означаваше, че не вършеше важна и понякога досадна работа. В стаята често присъстваха дами, с които тя нямаше никакво желание да разговаря. Херцогинята на Св. Банги винаги бе там и дори си имаше свое собствено място, което всички наричаха „табуретката на херцогинята“.

— Нямаше да се занимавам с нея, ако си говореше с някой друг — веднъж се бе оплакала лейди Монк. — Но никой не иска да си общува с нея.

Преди вечерта на партито Бурго Фицджералд и леля му бяха провели още един разговор, който бе измъчил лейди Монк. Тя бе намерила парите — онези двеста лири, които той й бе поискал. Няма нужда да описвам всички хитрости, лъжи и увъртания, които бе използвала, за да ги придобие. Но сега не искаше да му ги даде просто така, без някаква гаранция. Бе направила много за своя племенник, но щеше да му даде тези двеста лири само, при условие че ги използва за постигането на целта, която самата тя преследваше. Но как можеше да го накара да й обещае, че ще ги изхарчи за онова, за което искаше да ги изхарчи? Може би трябваше да му ги даде едва след като лейди Гленкора се съгласи да избяга с него? Въпреки че лейди Монк можеше да му постави това условие (и ми се струва, че би го направила с най-голямо удоволствие), тя знаеше, че не би могла да осъществи този план. Нуждата му от пари бе неотложна, а действието трябваше да бъде предприето незабавно. Следователно нямаше друг избор, освен веднага да му повери сумата.

— Бурго, ако науча, че си ме измамил, никога повече няма да ти имам доверие — рече му тя.

— Добре — отвърна Бурго и набързо преброи банкнотите, преди да ги прибере в джоба на жилетката си.

— Давам ти този заем, за да постигнеш определена цел, ако все още искаш да го направиш — продължи сериозно тя.

— Много искам да го направя — отвърна той.

Лейди Монк не посмя да каже нищо повече, но когато видя игривия блясък в очите му, тя почувства, че вече е била измамена. Каквито и проблеми да го измъчваха, Бурго веднага ги забравяше и изпадаше в нещо като екстаз при гледката на пари в брой.

На сутринта на партито господин Палисър и жена му си размениха няколко остри думи.

— Разбрах, че братовчедка ти няма да идва — рече той.

— Да, Алис няма да идва.

— Тогава можеш да вземеш госпожа Маршъм в каретата си.

— Изключено, Плантагенет. Нали ти казах, че смятам да поканя братовчедка си Джейн?

— Но можеш да вземеш и двете.

— В никакъв случай… освен ако не очакваш от мен да седя навън при кочияша.

Имаше нещо в гласа й, една особена рязкост, почти вулгарност, която разгневи господин Палисър. Той се извърна от нея, а лицето му бе станало мрачно като буреносен облак.

— Сигурно съзнаваш, Плантагенет, че три жени, облечени за парти, не биха могли да пътуват заедно в една карета. Едва ли после би искал да ме видиш, ако аз съм една от тях.

— Не беше нужно да каниш лейди Джейн, след като госпожица Вавасор ти отказа. Помолих те да вземеш госпожа Маршъм преди това.

— А аз ти обясних, че предпочитам да ходя на партита с млади, а не със стари жени. Така стоят нещата, накратко казано.

— Гленкора, предпочитам да не използваш такива изрази.

— Какво? Имаш предвид „накратко казано“? Това е един напълно нормален израз. Нима звучи по-лошо от онзи, който господин Бот използва в Камарата снощи, когато заяви, че правителството е превърнало финансите на страната в „миш-маш“? Виждаш ли, опитвам се да следя дебатите и не бива да ми се ядосваш.

— Не ти се ядосвам. Звучиш като малко дете, когато казваш това. Предполагам, че каретата трябва да се върне за госпожа Маршъм, след като ви закара?

— Първо ще закара нея. Джейн не бърза. Аз също.

— Но госпожа Маршъм ще си помисли, че постъпваш крайно неучтиво. Казах й, че ще пътувате заедно, когато разбрах за отказа на госпожица Вавасор.

— Тогава, Плантагенет, не е трябвало да й го казваш. Не е ли очевидно? Истината е, че ако ми наредиш да направя нещо, ще се подчиня, стига да мога. Ако не мога, ще ти кажа. Но когато ми дадеш свободата да решавам, не е справедливо после да ме укоряваш за решението, което съм взела.

— Не те укорявам.

— Напротив. Каза ми, че постъпвам неучтиво.

— Казах, че госпожа Маршъм ще си помисли, че постъпваш неучтиво.

— Ако това е всичко, добре. Изобщо не ме интересува какво мисли тя. Ако иска, ще й отстъпя цялата карета, но аз няма да бъда вътре… освен ако не ми наредиш. Не я харесвам и не смятам да се преструвам, че я харесвам. Струва ми се, че ме следва навсякъде, за да може после да ти докладва какво не правя както трябва.

— Гленкора!

— И онзи противен песоглавец с червената четина прави същото… само че отива при нея, защото не смее да отиде при теб.

Плантагенет Палисър онемя от смайване. Много добре съзнаваше кого бе описала лейди Гленкора, но самата мисъл, че бе нарекла някого „песоглавец с червена четина“, го разгневи и ужаси! Започваше да си мисли, че не знае как да контролира жена си. Освен това картината, която му бе обрисувала, го смути дълбоко. Тя бе останала без майка, също като него, и Палисър се бе надявал госпожа Маршъм да я съветва и напътства по онзи мъдър начин, характерен за майката на една млада булка. Да, в Мачинг до него наистина бяха достигнали няколко критики, отправени от господин Бот по отношение на поведението на жена му, но тяхната цел бе да му помогнат да прецени какъв съвет да й даде, ако имаше нужда от такъв. Що се отнасяше до шпионирането на лейди Гленкора — самата идея му бе повече от противна! Никога не би позволил или толерирал подобно нещо! А сега жена му го обвиняваше в това, че я държи под око с помощта на двама шпиони, един мъж и една жена.

— Гленкора! — възкликна отново той, но после млъкна, защото не знаеше какво да й каже.

— Скъпи, според мен е по-добре да знаеш какво мисля по този въпрос. Сигурно смяташ, че това ме прави лоша, и съм склонна да се съглася. Наистина съм лоша, но тези хора няма да ме направят по-добра. Нима гувернантките в испанския двор правят придворните дами по-добри?

— Гувернантки!

Лейди Гленкора седна. Известно време господин Палисър стоеше и я гледаше. После се впусна в дълга реч, говорейки за своята правдивост и снизходителност и нейната разпуснатост и наивност. Каза й, че единственият й недостатък е нейната младост, и когато го направи, тя се намръщи — не на него, а на себе си, сякаш през главата й бе минала мисълта, че той не знае нищо по този въпрос. Господин Палисър не забеляза това или може би го забеляза, но този факт не прекъсна потока на красноречието му. Увери я, че дори не би си помислил да я шпионира, и обяви, че напълно греши относно характера на госпожа Маршъм. Последва втора гримаса, която сякаш казваше: „Има някой, който е направил по-голяма грешка от мен.“ Господин Палисър не спомена песоглавеца с червената четина и завърши речта си със студена целувка и уверението, че ще я види в дома на лейди Монк.

Когато вечерта или по-скоро нощта на партито дойде, каретата първо отиде да вземе госпожа Маршъм, а след като я остави пред дома на лейди Монк, тя се върна на улица „Парк Лейн“ за лейди Гленкора. Оттам пое към площад „Св. Джеймс“, за да вземе лейди Джейн. Като цяло вечерта не бе особено приятна за конете и кочияша.

— Иска ми се да й купи отделна карета — рече лейди Гленкора на братовчедка си Джейн, когато забеляза, че прислужниците не бяха в добро настроение.

— Това би било прекалено скъпо — отвърна лейди Джейн.

— Да, така е — съгласи се лейди Гленкора.

Тя не виждаше причина да посочва, че подобен разход би бил нищо за богат мъж като господин Палисър, особено, при положение че това богатство беше нейно. Не би намекнала нито на него, нито на когото и да било (дори на себе си), че имаше някаква заслуга заради огромното си наследство. У тази жена имаше много неща, които един съпруг не би одобрил. Не беше нито хрисима, нито деликатна, но определено не й липсваха великодушие и щедрост. Не съм сигурен, че бих я нарекъл дама, но ако се бе родила мъж, несъмнено щеше да бъде съвършеният джентълмен.

Госпожа Маршъм никак не бе доволна от отношението на лейди Гленкора към нея. Тя нямаше да се съгласи да отиде на партито на лейди Монк, ако бе знаела, че ще бъде сама. Ако бе придружавала лейди Гленкора, несъмнено щеше да получи част от уважението, полагащо се на богатата наследница. Отгоре на всичко каретата бе пристигнала, преди да бъде напълно готова, и лакеят, който я чакаше пред вратата, й се бе намръщил сърдито. Тя разбра всичко. Разбра, че лейди Гленкора бе отказала приятелството й по един напълно недвусмислен начин, и реши, че трябва да й отмъсти, а това бе напълно естествено. Когато каретата я остави пред дома на лейди Монк, тя трябваше сама да изкачи стъпалата. Прислужниците я обявиха за госпожа Марш и влезе в салона под това име. Там седна, като напразно се бе огледала за лейди Монк, и се замисли над нанесената й обида.

Минаваше единайсет, когато лейди Гленкора най-накрая пристигна. Бурго Фицджералд бе започнал да вярва, че злата съдба е отредила никога повече да не я види. Нещо бе осуетило плановете му в Монкшейд и той още не бе сигурен какво. Може би същите сили се бяха намесили отново, за да държат лейди Гленкора далече от къщата на леля му. Бурго не си бе съставил план на действие и нямаше ясна представа как щеше да стори онова, което си бе наумил. Бе опитал да си състави план, но както обикновено се случва с мъже, които нямат навика да разсъждават, бе решил да остави нещата да се развият по естествен начин. Все пак бе очевидно, че трябваше да говори с лейди Гленкора, преди да остави всичко на произвола на съдбата. Беше й писал, смело излагайки предложението си, и чувстваше, че ако тя бе решила да не участва, гневът й или най-малкото отказът й щяха по някакъв начин да са достигнали до него. Мълчанието невинаги означаваше съгласие, но поне загатваше, че съгласието бе възможно. От десет до малко след единайсет часа Бурго стоеше на стълбите на къщата на леля си и чакаше да обявят името, което копнееше (и може би малко се страхуваше) да чуе. Мъже и жени го заговаряха, но той почти не им обръщаше внимание. Леля му, с тревожно сключени вежди, го извика веднъж в приемната си и го помоли да танцува.

— Изглеждаш прекалено вглъбен — прошепна му тя.

Но той само поклати глава, обърна й гръб и излезе. Не отиде да танцува, разбира се. Да танцува в момента?! Как можеше да танцува, когато мислите му бяха заети с такива важни неща? Дори за Бурго Фицджералд в идеята да избяга с чужда жена имаше нещо, което му пречеше да се отпусне достатъчно, за да танцува. Лейди Монк бе по-възрастна и умееше да контролира чувствата си много по-добре от него. Въпреки че не можеше да танцува, Бурго слезе в трапезарията, взе една голяма чаша за бира и я напълни с шампанско. Няколко минути по-късно си напълни втора. Алкохолът не зачерви бузите му, нито пък изпоти челото му, както ставаше при други мъже, но добави един особен блясък в сините му очи. Именно този блясък подсказваше на другите мъже, че Бурго бе пил.

Най-накрая, докато още бе в трапезарията, той чу името на лейди Гленкора. Преди около петнайсет минути бе видял как господин Палисър влиза и се качва по стълбите, но това му бе безразлично. Знаеше, че съпругът й ще бъде тук. Когато дългоочакваното име достигна до ушите му, сърцето му подскочи в гърдите. Какво трябваше да направи сега? Бе решил, че трябва да направи нещо, каквото и да е то, така че хукна към вратата на трапезарията и излезе тъкмо навреме, за да види как лейди Гленкора поема нагоре по стълбите. Тя бе точно над него, когато пристъпи в салона, така че не можеше да я поздрави, като й подаде ръка. Все пак вдигна глава и успя да улови погледа й. Поздрави я с кимване и кратко движение на ръката си. Тя погледна надолу към него и изражението й се промени, когато очите им се срещнаха. Едва му кимна, по-скоро с очи, отколкото с глава, но Бурго бе поласкан от мисълта, че в изражението й нямаше и следа от гняв. Ах, колко красив изглеждаше той, устремил поглед нагоре към нея, облегнал се на стената и наблюдаващ бавното й изкачване по стълбите! Гленкора чувстваше очите му върху себе си, не можа да се стърпи и погледна надолу към него, когато зави по стълбището. Очите им се срещнаха за втори път, устата му се отвори и на нея й се стори, че чува въздишката му. Това бе една прекрасна уста, изваяна като устата на мраморен бог, сътворен от древен скулптор! Бурго, въпреки че не умееше да обича истински, несъмнено умееше да изглежда така, сякаш е влюбен. Не се опитваше да я измами. Това не бе актьорско изпълнение. Изражението му бе напълно естествено, въпреки че изразяваше много повече, отколкото съдържаше сърцето му, по същия начин, както някои мъже използват силни думи, без да изпитват силни чувства. В този миг Бурго Фицджералд изглеждаше така, сякаш би могъл да се поболее от любов.

Когато изкачи стълбите, Лейди Гленкора бе посрещната от лейди Монк, която почти бе излязла в галерията, за да я поздрави. Домакинята дари своята знатна гостенка с най-милата си усмивка и лейди Гленкора бе въведена в малката приемна. Там бе херцогинята на Св. Банги, на своята табуретка в ъгъла, а до нея седеше господин Бот, въпреки че в момента двамата не разговаряха. В стаята имаше и още една дама, която бе много високопоставен гост и която лейди Монк бе приела в дома си с най-голямо удоволствие — младата маркиза на Хартълтоп. Тя бе в лек траур, тъй като нейният свекър, бившият маркиз, бе починал преди по-малко от шест месеца. Маркизата беше много красива жена и нейното присъствие се ценеше високо както от дамите, така и от господата. Никога не казваше глупави неща като херцогинята, не бе прекалено чувствителна по отношение на поведението на хората към нея, винаги се държеше любезно, но никога не си позволяваше да интимничи, несъмнено бе най-добре облечената жена в Лондон, но въпреки това не си придаваше важност… и бе несравнимо красива. Усмивката й бе изключително чаровна. Разбира се, имаше хора, които казваха, че тя не означава нищо, но нима усмивката на една млада дама трябва да означава нещо? Не се бе родила в благородническо семейство като лейди Гленкора, тъй като баща й бе провинциален духовник, който не бе успял да се издигне по-високо от сана на архидякон. Но беше запозната с правилата на живота във висшето общество и знаеше какво да очаква от един взискателен съпруг много по-добре от лейди Гленкора.

Никога не би си позволила да говори за песоглавци с червена четина. Никога не би използвала израза „накратко казано“. Никога не би излязла нощем, за да се разхожда из развалини. Никога не би се сближила с дама, която съпругът й не харесва. Да, веднъж след женитбата си бе получила предложение от ухажор и тук става дума за самия господин Палисър, но бе успяла да извлече максималното от тази афера, като бе спечелила пълното доверие на съпруга си, разкривайки му всичко, но без да предизвика гнева му, и дори бе успяла да откаже на ухажора си, без да го унижи. Но лейди Хартълтоп бе истинско чудо!

Лейди Гленкора не беше чудо. Да, идваше от знатен род, но бе жена от плът и кръв и когато влезе в малката приемна на лейди Монк, тя бе твърде смутена, за да може да проведе нормален разговор със своята домакиня.

— Скъпа лейди Гленкора, заповядайте за малко в покоите ми. Много съжалявам за това, че не успяхте да дойдете в Монкшейд. Чухме ужасни неща за здравето ви.

Лейди Гленкора отвърна, че е било просто настинка. Лоша настинка.

— О, да, чухме нещо за развалини и разходки на лунна светлина. Типично за вас, бих казала. Самата аз обожавам подобни неща, но човек трябва да внимава. Животът може да бъде толкова изтощителен, нали? Мисля, че познавате лейди Хартълтоп, а това е херцогинята на Св. Банги. Господин Палисър беше тук преди пет минути.

След малко лейди Монк отново бе извикана на вратата, така че лейди Гленкора се озова в компанията на лейди Хартълтоп.

— Видяхме господин Палисър да минава оттук — рече лейди Хартълтоп, която изобщо не се притесняваше да среща и да говори с мъжа, който се бе осмелил да й предложи любовта си.

— Да, каза, че ще бъде тук — отвърна лейди Гленкора.

— Каква тълпа — отбеляза лейди Хартълтоп. — Не мислех, че в Лондон живеят толкова много хора.

— Голяма тълпа, наистина — отвърна лейди Гленкора и двете вече си бяха казали всичко, което изискваше етикетът. Както знаем, лейди Гленкора можеше да разговаря с неблагоразумно настървение в продължение на часове, особено ако хранеше симпатии към своя събеседник, но другата дама рядко си разменяше повече от десетина думи с някой друг, освен с камериерката си.

— Изглеждате прекрасно — отбеляза херцогинята. — А чух, че сте били много болна.

Изглежда, лейди Гленкора щеше да слуша за онази среднощна разходка сред руините до сетния си час.

— Как сте, лейди Гленкоурър? — прозвуча в ухото й и към нея бе протегната една голяма червена лапа.

Но след всичко, което лейди Гленкора и нейният съпруг си бяха казали по адрес на господин Бот, тя бе решена на всичко да не взима ръката му.

— Как сте, господин Бот? — отвърна лейди Гленкора. — Мисля, че ще потърся господин Палисър в задната стачка.

— Скъпа лейди Гленкора — прошепна херцогинята с глас, който трепереше от ужас. Лейди Гленкора се обърна и се поклони на закръглената си приятелка. — Позволете ми да ви придружа. Онази противна жена, госпожа Конуей Спаркс, всеки момент ще дойде и знаете как я ненавиждам.

Лейди Гленкора нямаше друг избор, освен да хване херцогинята под ръка и двете излязоха заедно. Струва ми се повече от вероятно лейди Монк да бе поканила госпожа Конуей Спаркс с идеята, че това бе единственият начин да изгони херцогинята от нейната табуретка.

Лейди Гленкора откри съпруга си в салона за танци. Господин Палисър стоеше в ъгъла с изражението на човек, който прави изчисления.

— Аз ще тръгвам — рече той, когато се приближи. — Дойдох само защото казах, че ще го направя. Ще се бавиш ли?

— О, не. Едва ли.

— Ще танцуваш ли?

— Може би веднъж… само за да покажа, че не съм старица.

— Не се разгорещявай твърде много. Довиждане.

И господин Палисър си тръгна. На изхода се бе образувала навалица и докато си проправяше път през нея, той се размина с Бурго Фицджералд, който се взираше напрегнато в жена му. Господин Палисър го изгледа и в главата му проблесна споменът за любовните надежди на този мъж, както и нечие прошепнато предупреждение по негов адрес, но той нито за миг не си помисли, че трябва да остане, за да наглежда жена си.

Петдесета глава

Как лейди Гленкора се върна от партито на лейди Монк

В продължение на минута-две Бурго Фицджералд остана там, където го бяхме видели за последно — облегнат на стената на трапезарията в основата на стълбището. През главата му минаваха мрачни мисли. Онова, което се канеше да направи или по-скоро да се опита да направи — нима то бе добро нещо само по себе си? И щеше ли да бъде от полза на жената, която се преструваше, че обича? Каква щеше да бъде нейната съдба, ако тази вечер се съгласеше да избяга с него и да изостави съпруга си? Дори за миг не се замисли за собственото си бъдеще. Никога не го бе правил. Дори когато за пръв път се бе почувствал привлечен от репутацията на богатството й, той не бе мислил за бъдещето, което тези пари можеха да му осигурят. Желанието да стане притежател на това богатство, го бе мотивирало по същия начин, както високият залог на масата за комар мотивира един комарджия. Но сега, докато стоеше под стълбището на леля си, той се замисли за нея. Дали щеше да бъде щастлива просто защото той я обичаше, при положение че останалите жени щяха да се правят, че не я забелязват, мъжете щяха да я считат за обезчестена и опозорена, висшето общество щеше да бъде затворено за нея и щеше да бъде принудена да живее зрелищно и шумно, завинаги лишена от правото да води тихо и скромно съществувание? Бурго чудесно съзнаваше какъв живот очакваше една жена при тези обстоятелства. Нима Гленкора щеше да бъде щастлива да живее по този начин просто защото той я обичаше? И при тези обстоятелства каква бе вероятността той да продължи да я обича? Нима самият той не бе един от най-неверните и непостоянни мъже?

Докато стоеше облегнат на стената в основата на стълбището, Бурго си зададе всички тези въпроси и наистина се опита да им отговори. Почти успя да се убеди, че трябваше да си вземе шапката и да се махне оттук. Нямаше значение какво щеше да се случи с него. Ако успееше да се затрие с пиене, може би този край нямаше да бъде толкова лош.

Но после си спомни парите на леля му, които в този момент бяха в джоба на жилетката му, и осъзна, че бе въпрос на чест да изпълни онова, за което му бяха дадени. Дори не си помисли да каже на леля си, че бе размислил и да й върне парите. Това би било невъзможно за него!

Да върне цели двеста лири, които вече бе успял да докопа, просто не влизаше във възможностите му. Когато си спомни парите, той си каза, че вече нямаше право да се колебае. Така че се изправи, протегна ръце над главата си и изпусна въздишка, която всички наоколо чуха, след което се качи на втория етаж.

Надникна в стаята на леля си и я видя. Тя също го видя и попита, с най-сладката си усмивка:

— Е, Бурго, танцува ли вече?

Той й обърна гръб, без да отговори, като процеди нещо през зъбите си, което прозвуча като „коравосърдечна кранта“. Ако леля му го бе чула, несъмнено щеше да го сметне за най-неблагодарния мъж на света. Но не го чу и се усмихна, когато вратата се затвори, след което се обърна към госпожа Конуей Спаркс и й разказа за голямата промяна, настъпила в поведението на нейния племенник.

— Човек никога не знае кой може да се поправи — отвърна госпожа Спаркс с тон, който бе почти неучтив, поне според лейди Монк.

Бурго първо се насочи към малкия салон, а после влезе в залата за танци. Именно там видя лейди Гленкора, която танцуваше кадрил с маркиза на Хартълтоп. Лорд Хартълтоп не бе по-словоохотлив от жена си и лейди Гленкора не изглеждаше удовлетворена нито от танцуването, нито от компанията. Просто бе станала да танцува, защото, както бе обяснила на господин Палисър, дамите на нейна възраст го правеха на подобни партита. Бурго я гледаше, докато се движеше из стаята, и след малко тя долови присъствието му. Изражението й не се промени, но стана още по-анемична в движенията си отпреди. Правеше се, че не го забелязва, но не възнамеряваше да се преструва, че разговаря с партньора си заради него.

„Веднага ще се приближа и ще я поканя на валс — рече си Бурго, когато започна последната фигура на танца. — Защо да не я поканя, както бих поканил всяка друга жена?“

Музиката спря и след едноминутна пауза лорд Хартълтоп отведе своята партньорка под ръка в съседната стая. Бурго, който бе стоял до вратата, веднага ги последва. Имаше много хора, така че не можеше нито да се приближи, нито дори да ги следва с поглед, но знаеше посоката, в която се движеха.

Пет минути по-късно я видя, седнала на една бамбукова пейка в галерията. До нея стоеше възрастна жена, която й говореше нещо. Беше госпожа Маршъм. Старицата я укоряваше за някакво дребно неблагоразумие, а лейди Гленкора я уверяваше, че няма нужда от подобни съвети, с думи, които бяха почти толкова кратки и ясни, колкото използваните от мен. Лорд Хартълтоп я бе оставил сама, чувствайки, че бе изпълнил дълга си за вечерта, поне що се отнасяше до танците. Бурго не знаеше нищо за госпожа Маршъм. Никога преди не я бе виждал и бе в пълно неведение относно специалната й връзка с господин Палисър. Затова реши, че едва ли би могъл да открие лейди Гленкора в по-благоприятен момент за целите си и се насочи към нея през тълпата. Когато достигна пейката, той промърмори нещо едва доловимо и й предложи ръката си.

— Това ще бъде достатъчно, госпожо Маршъм, благодаря ви — казваше лейди Гленкора в този миг. — Моля ви, не се притеснявайте за мен.

Тя подаде ръка на Фицджералд. Той не познаваше госпожа Маршъм, но тя познаваше него и знаеше цялата му история, поне що се отнасяше до лейди Гленкора, тяхната афера и разваления им годеж. Въпреки че господин Палисър никога не й бе споменавал името на този мъж, тя имаше дълг като гувернантка на жена му да го държи под око, в случай че се доближи прекалено много до кошарата. И той наистина се бе доближил, като почти се бе надвесил над тях, държейки ръката на бившата си любима, ръката на съпругата на господин Палисър! Безполезно е да предполагаме как щеше да реагира лейди Гленкора, ако госпожа Маршъм не беше там, но можем да бъдем сигурни, че присъствието й издигна Бурго в очите й. Тя го погледна нежно и топло и въпреки че не каза нищо, изражението й подсказваше, че тази среща не й бе неприятна.

— Искате ли да танцувате валс? — попита Бурго. Не зададе въпроса така, сякаш искаше специална услуга, а сякаш двамата имаха навика да танцуват заедно на всяко парти.

— Не мисля, че лейди Гленкора ще танцува валс тази вечер — каза госпожа Маршъм студено.

Тя или не ставаше за гувернантка, или наглостта на предложението на Бурго я бе смаяло до такава степен, че за миг бе загубила разсъдъка си. Иначе щеше да осъзнае, че подобен отговор от нейна страна несъмнено ще накара съпругата на господин Палисър да й обяви отрита война.

— И защо не, госпожо Маршъм? — попита лейди Гленкора, надигайки се от пейката. — Защо да не танцувам валс тази вечер? Мисля да го направя, особено имайки предвид, че господин Фицджералд танцува валс много добре.

Тя подаде ръката си на Бурго. Госпожа Маршъм направи втори опит да я разколебае, който най-вероятно бе напълно неволен. Сложи ръка на лявото рамо на лейди Гленкора и се вгледа в лицето й с цялата строгост, на която бе способна. Лейди Гленкора гневно отстрани ръката на гувернантката от рамото си. Още не бе решила дали щеше да повери съдбата си в ръцете на този мъж, който в момента я докосваше, но бе непоклатима в убеждението си, че нищо, което госпожа Маршъм казваше или правеше, нямаше да й повлияе по какъвто и да било начин.

Какво би могла да стори госпожа Маршъм? Господин Палисър си бе отишъл. До нея бяха достигнали слухове за визитата в Монкшейд и причината лейди Гленкора да не замине със съпруга си. Някой й бе подшушнал, че Фицджералд все още се осмеляваше да вярва, че жената, която бе ухажвал, преди тя да се омъжи, все още го обичаше. Носеха се слухове, че той все още се надяваше. Госпожа Маршъм никога не бе вярвала, че съпругата на господин Палисър би изневерила на брачните си клетви. Не бе приела ролята на гувернантка, защото се страхуваше, че лейди Гленкора ще избяга с друг мъж. Младата жена трябваше да бъде отлята и моделирана в онази задоволителна форма, която подхождаше за съпруга на господин Палисър, и госпожа Маршъм вярваше, че може да се погрижи за това отливане и моделиране. Дори не си бе представяла, че може да й се наложи да предпазва господин Палисър от един истински позор. Но вече не знаеше какво да мисли. Как трябваше да постъпи? Към кого трябваше да се обърне? В този миг видя господин Бот, който гледаше надолу към нея от стълбището.

Междувременно лейди Гленкора вървеше към салона за танци, облегната на ръката на Бурго.

— Коя е тази жена? — попита той.

Това бяха първите думи, които си размениха, въпреки че й бе написал онова писмо, което тя носеше дори и сега. Той си каза, че гласът му звучеше точно така, както бе звучал по време на тяхната афера, когато двамата си бяха разменяли много подобни въпроси. Отговорът й бе изречен в същия дух.

— О, каква противна жена! Казва се госпожа Маршъм и е мой заклет враг.

Миг по-късно вече танцуваха: въртяха се заедно из стаята, въпреки че Бурго не бе споменал нищо за целта, която преследваше и която тя от време на време споделяше.

Бурго танцуваше отлично, а лейди Гленкора, преди да се омъжи, бе обожавала танците. Сега тя се чувстваше така, сякаш моминските й дни се бяха върнали. Лейди Монк се промъкна до вратата, свързваща нейната приемна и салона за танци, и ги погледа малко, преди да се промъкне обратно. Госпожа Маршъм и господин Бот стояха заедно на прага на салона и също гледаха към тях, но с ужас.

— Не трябваше да я кани на танц — отбеляза господин Бот с глас, натежал от чувство.

— Кой би си помислил, че ще го направи? — отвърна госпожа Маршъм. — Изобщо не очаквах.

— Мисля, че трябва да му кажете — рече господин Бот.

— Но не знам къде е — отвърна госпожа Маршъм.

— Нямах предвид веднага — каза господин Бот, след което добави: — Нима смятате, че въпросът е толкова спешен?

— Не знам какво да мисля — рече госпожа Маршъм.

Танцьорите спряха, едва когато останаха без дъх.

— Не съм във форма — оплака се лейди Гленкора. — Дори не мислех… че ще мога… да танцувам.

Тя отметна глава назад, открехна уста и разшири ноздрите си — нещо, което както дамите, така и конете правеха след дълъг бяг, когато не им достигаше въздух.

— Да се завъртим още веднъж? — предложи той.

— След малко — отвърна тя и започна да се чуди дали госпожа Маршъм я наблюдаваше. Последва кратка пауза, а после той проговори отново, с напълно променен глас:

— Припомни ли си отминалите дни?

Разбира се, той трябваше да я накара да осъзнае истината. Този танц я бе разчувствал, защото й бе припомнил съвместното им минало, но тя трябваше да се запита защо това бе така. Защо изведнъж се бяха върнали към старите си навици, сякаш всичко случило се, откакто се бе омъжила, е било сън? Беше му се отворила възможност, която трябваше да използва, ако възнамеряваше да осъществи плана си. Носеше двеста лири в джоба си и не възнамеряваше да ги връща.

— Припомни ли си отминалите дни? — повтори той.

Тези думи веднага я разбудиха и разсеяха сънищата й. Фактите я заляха и едва не я удавиха: писмото в джоба й; молбата, която бе отправила към Алис, да дойде на партито и да я закриля от тази опасност; думите, които господин Палисър й бе казал тази сутрин, и гневът, който бе изпитала към него, когато се бе опитал да й натрапи госпожа Маршъм; собствените й колебания относно това дали да избяга, или да остане! Всички тези мисли нахлуха в главата й, когато чу нежния тон, който Бурго бе използвал.

Хората често казват, че жените, които се колебаят, са изгубени. Но онези, които го казват, го правят, просто защото са го чували от други, без да се замислят дали в това има някаква истина. И смея да твърдя, че онези, които го казват с убеждението, че са прави, не познават много жени. Жените се колебаят всеки ден и обикновено взимат правилното решение, мотивирани от страх, от съвестта си или в повечето случаи — от онзи полублагоразумен и полуосъзнат инстинкт относно това кое е правилно, полезно и за предпочитане при конкретните обстоятелства. Този инстинкт рядко напуска както жените, така и мъжете, освен ако не са изпаднали в състояние на пълно безразсъдство, подобно на Бурго Фицджералд. Повечето мъже, изпаднали в това състояние, успяват да го прикрият от света, но жените в това състояние се опълчват срещу своите критици и се обявяват за прокълнати. Лейди Гленкора бе разкъсвана от колебания, но въпреки това още не бе напълно изгубена.

— Припомни ли си отминалите дни? — попита Бурго.

Тя се видя принудена да му отговори и знаеше, че всичко зависи от начина, по който го направеше.

— Не бива да говориш за това — отвърна тихо тя.

— Не бива ли?

Изведнъж езикът му се развърза и той започна да говори много бързо.

— Не бива ли? Защо не? Това бяха щастливи дни… толкова щастливи! Ти не беше ли щастлива, когато… Ах! Предполагам, че ще бъде най-добре дори да не мислим за тях?

— Да, така ще бъде най-добре.

— Но това е невъзможно. Иска ми се да знаех какво таиш в сърцето си, Кора. Иска ми се да знаех какво наистина желаеш.

Докато бяха заедно, той винаги я бе наричал Кора и сега името се отрони от устните му по един напълно естествен начин, без да изненада нито него, нито нея. Стояха встрани от главния кръг, като почти се бяха оттеглили в ъгъла, и в подобни моменти Бурго знаеше как да говори така, че да го чува единствено човекът, към когото се обръщаше.

— Изобщо не трябваше да идваш при мен — рече тя.

— И защо не? Кой друг, освен мен има това право? Кой друг те е обичал като мен? Кора, получи ли писмото ми?

— Хайде да танцуваме — отвърна тя. — Към нас са насочени чифт очи.

Чифтът очи, за който говореше лейди Гленкора, принадлежеше на господин Бот. Той се бе облегнал на касата на вратата и от време на време се надигаше на пръсти, сякаш за да изгледа грешниците отвисоко. Беше напълно сам. Госпожа Маршъм в момента пътуваше към „Парк Лейн“ в каретата на лейди Гленкора, надявайки се да завари господин Палисър вкъщи.

— Това няма ли да всее раздор между тях? — бе попитала тя, когато господин Бот й бе предложил това решение.

— Раздорът ще бъде по-голям, ако не го направите — бе отговорил господин Бот. — Нека се върне и да предприеме каквото намери за добре. Аз ще ги държа под око.

И той наистина ги държеше под око. Те отново обиколиха салона или по-скоро обиколиха онази малка част от него, която придошлите хора бяха оставили на танцьорите. Изглеждаха така, сякаш се наслаждаваха на валса с невинността на близки приятели. Въпреки това имаше и други, освен господин Бот, които ги гледаха и се чудеха. Херцогинята на Св. Банги ги видя и поклати тъжно глава, защото имаше добро сърце. Госпожа Конуей Спаркс ги видя и се наслади на гледката така, както един прежаднял за вино човек би се насладил на глътка шампанско. Госпожа Конуей Спаркс нямаше добро сърце. Лейди Хартълтоп ги видя и повдигна вежди. Това не означаваше нищо за нея. Тя обичаше да е наясно с всичко, случващо се около нея, защото това знание можеше да се окаже полезно. Що се отнасяше до сърцето й, то не беше нито добро, нито лошо. Кръвообращението й бе повече от отлично и в това отношение едва ли имаше жена с по-добро сърце от нейното. Лейди Монк ги видя и веждите й се сключиха. „Какъв глупак!“ — каза си тя. Беше очевидно, че Бурго не помагаше на каузата си, привличайки погледите на всичките й гости. Междувременно господин Бот стоеше до вратата и се издигаше все по-високо и по-високо на пръстите си, облегнат с гръб на стената.

— Получи ли писмото? — попита Бурго отново, използвайки следващата пауза в танца, за да си поеме дъх. Тя не му отговори. Може би не бе успяла да си поеме дъх толкова бързо. Но той знаеше, че го бе получила, разбира се. Иначе веднага щеше да му каже, че не бе получавала никакво писмо.

— Да излезем на стълбите — предложи той. — Искам да говоря с теб. Ох, да знаеш колко много страдах, когато не дойде в Монкшейд! Защо не дойде?

— Иска ми се да не бях идвала тук — отвърна тя.

— Защото ме видя? Това не е особено мило от твоя страна.

Двамата бавно слизаха по стълбите към трапезарията, провирайки се между хората. Сякаш всички гости едновременно се бяха насочили към храната и напитките. Лейди Гленкора не мислеше за това къде отиваше. Тя вдигна глава и за миг очите й срещнаха тези на господин Бот, а през главата й мина мисълта: „Мъж, който се отнася така с мен, заслужава да бъде изоставен.“

— Ще ти взема шампанско с малко вода — рече Бурго. — Знам, че го пиеш така.

— Не ми взимай нищо — отвърна тя.

Вече бяха влезли в стаята и за миг се бяха изплъзнали от погледа на господин Бот.

— Господин Фицджералд — започна тя, почти шепнейки в ухото му, — правете онова, което ви казвам. В името на отминалите дни, които споменахте. Прекрасните отминали дни, които никога няма да се върнат…

— Кълна се, че могат! — възкликна той. — Могат да се върнат!

— Никога. Но въпреки това можете да ми сторите добро. Махнете се оттук и ме оставете. Отидете до бюфета и не се връщайте. Накърнявате репутацията ми, докато стоите с мен.

— Кора… — започна той.

Но тя бе възвърнала самообладанието си и бе осъзнала какво се случваше. Вече не сънуваше и бе започнала да прозира истинския смисъл на думите му.

— Няма да допусна това, господин Фицджералд — прекъсна го тя, говорейки със страст. — Няма да го допусна. Правете онова, което ви казвам. Оставете ме и не се връщайте. Казвам ви, че ни наблюдават.

Това отново бе вярно, защото господин Бот бе слязъл по стълбите и ги гледаше от прага на трапезарията. За каквато и награда да работеше той (може би позицията на личен секретар), трябва да му бъде признато, че работеше всеотдайно. Но някои хора работят в името на любовта.

— Кой ни наблюдава? — попита Бурго. — И какво значение има? Ако си решила да направиш онова, за което те помолих…

— Но не съм решила. Не разбирате ли, че предложението ви ме оскърбява?

— Да, Кора, това предложение наистина е обидно… освен ако не ти носи радост. Ако искаш да бъдеш моя съпруга, вместо негова, няма как да те оскърбява.

— Как бих могла да стана ваша съпруга?

Лицето й бе извърнато от неговото и думите бяха прошепнати съвсем тихо, но въпреки това той ги чу.

— Ела с мен. Ще заминем в чужбина и ще станеш моя жена. Получи ли писмото ми? Просто трябва да сториш онова, за което те помолих в него. Ела с мен… още тази вечер.

Неговата настойчивост и най-вече непосредствеността на предложението му я стреснаха. Тя отново се върна на земята и отвърна:

— Господин Фицджералд, помолих ви да ме оставите. Ако откажете, ще бъда принудена да го направя аз. Но това би било много по-трудно.

— И това е последната ти дума?

— Да… засега.

О, Гленкора! Каква проява на слабост! Защо добави думата „засега“? Истината бе, че я добави, защото чувстваше, че това бе най-лесният начин да го накара да изпълни желанието й.

— Няма да те оставя — отвърна той и я изгледа втренчено и непреклонно, с пълно безразличие към онези, които ги наблюдаваха. — Няма да те оставя, докато не ми обещаеш, че ще се видим пак.

— Обещавам — отвърна тя с онзи тих, почти несъществуващ шепот.

— Кога… кога… кога? — попита той.

Лейди Гленкора се обърна към вратата, опасявайки се, че ще види очите на господин Бот, но вместо това видя лицето на господин Палисър, когато той влезе в стаята. Господин Бот също го бе видял и се опита да го улови за ръката, но господин Палисър се освободи, привидно с безразличие, а може би без изобщо да го забелязва. Когато видя своя съпруг, лейди Гленкора незабавно възвърна смелостта си. Нямаше да трепери от страх пред него или да изглежда засрамена от онова, което бе сторила. Всъщност ако той й зададеше директен въпрос, тя щеше да му признае, че обича Бурго Фицджералд, и за нея това щеше да бъде много по-лесно, отколкото да сподели това със самия Бурго. Вперените в нея очи на господин Бот й бяха противни, но можеше да срещне погледа на съпруга си без никакво притеснение.

— Ето го господин Палисър — рече тя, говорейки с нормалния си глас.

Бурго незабавно скочи от стола си и рязко се обърна към вратата, но лейди Гленкора остана седнала.

Господин Палисър с мъка си проправяше път през тълпата, опитвайки се да достигне жена си. Той също си придаваше невъзмутим вид и лицето му не изразяваше нищо: нито гняв, нито смайване. Движенията му не бяха прекалено бързи или припрени. Бурго отстъпи встрани, когато господин Палисър ги достигна, но лейди Гленкора проговори първа:

— Мислех, че вече си се прибрал вкъщи — каза тя.

— Прибрах се — отвърна той, — но реших да се върна за теб.

— Какъв примерен съпруг! Е, готова съм. Но какво ще правим с Джейн? Господин Фицджералд, оставих шала си в стаята на леля ви. Малък жълто-черен шал. Бихте ли ми го донесли?

— Аз ще го донеса — рече господин Палисър, — и ще кажа на братовчедка ти, че каретата ще се върне за нея.

— Ако ми позволите… — започна Бурго.

— Аз ще го направя — прекъсна го господин Палисър и веднага тръгна обратно през тълпата. По пътя нареди да приготвят каретата му и остави господин Бот да наблюдава вратата.

Лейди Гленкора реши да не казва нищо на Бурго, докато съпругът й отсъстваше. В решението му да ги остави сами имаше нотка на галантност, която я бе успокоила. Той можеше да я накара да остави шала и веднага да тръгне с него, но не го направи. Освен това не бе казал нищо на господин Бот и тя му бе благодарна и за това. Бурго също беше осъзнал, че е изпуснал своя шанс, поне засега.

— Ще ти пожелая лека нощ — рече той.

— Лека нощ, господин Фицджералд — отвърна тя и му подаде ръка.

Той я стисна за миг, след което се обърна и си тръгна. Когато господин Палисър се върна, Бурго бе изчезнал.

Лейди Гленкора чакаше пред вратата на трапезарията, когато съпругът й влезе. Стоеше съвсем близо до господин Бот, който я бе заговорил, но тя не му бе отвърнала нищо. Той отново проговори, но лицето на лейди Гленкора остана безизразно, сякаш бе глуха.

— А какво ще правим с госпожа Маршъм? — попита тя силно и ясно, когато съпругът й я взе под ръка. — Напълно забравих за нея.

— Госпожа Маршъм си тръгна — отвърна той.

— Видял си я?

— Да.

— Кога си я видял?

— Дойде на „Парк Лейн“.

— Защо е направила това?

Тези въпроси бяха зададени, докато господин Палисър настаняваше жена си в каретата. Тя влезе точно след като зададе последния, така че господин Палисър не намери за нужно да й отговаря, докато заемаше мястото си. Но тя настояваше да получи отговор.

— Какво е накарало госпожа Маршъм да дойде при теб на улица „Парк Лейн“? — попита отново.

Господин Палисър мълчеше, тъй като още не бе решил какво да каже по този въпрос.

— Предполагам, че е отишла, за да ти каже, че танцувам с господин Фицджералд? Така ли е?

— Гленкора, предпочитам да не обсъждаме това сега.

— Не смятам да го обсъждам нито сега, нито когато и да било. Щом не искаш да си общувам с господин Фицджералд, не трябваше да ме караш да идвам в дома на лейди Монк. Освен това, Плантагенет, ще ме прощаваш, но нищо не би могло да ме накара отново да приема госпожа Маршъм или господин Бот като гости в дома си.

Господин Палисър категорично отказа да обсъжда този въпрос и така приключи вечерта на партито на лейди Монк.

Петдесет и първа глава

Смели хипотези за едно убийство

Джордж Вавасор не бе в добро настроение, когато си тръгна от къщата на улица „Кралица Ан“, след като бе хвърлил подаръка си в камината. Всъщност имаше много неща, свързани с тази къща, които го караха да се чувства нещастен. Алис бе сгодена за него и въпреки че досега не бе казвала нищо, което да го наведе на мисълта, че обмисля да разтрогне този годеж, тя се отнасяше по такъв начин с него, че той копнееше да захвърли това обещание обратно в лицето й. Джордж бе от онези мъже, които не могат да понасят оскърбително отношение от жена. В същото време бе безразличен към оскърбително отношение от мъж, стига това отношение да не бе злонамерено. Нямаше мъж на този свят, чието мнение да имаше някакво значение за него. Но държеше на доброто мнение, или по-скоро на благоразположението, на всяка жена, на която се бе опитал да се хареса.

Алис му бе казала: „Ще се омъжа за теб“. Не с думи, а с действия и погледи, които бяха много по-еднозначни от думите. „Ще се омъжа за теб по причини, които са моя работа, но които, в сегашното ми положение, превръщат този брак в най-доброто възможно решение за мен. Въпреки това искам да разбереш, че в това решение няма място за любов. Обичам друг мъж. Но поради причините, за които намекнах, не мога да се омъжа за него.“ Така бе разчел днешното поведение на Алис и не бе от хората, които могат лесно да понесат подобно отношение.

Но въпреки че бе хвърли пръстена в камината, Джордж не можеше толкова лесно да се отърве от нея. Едва ли можем да се съмняваме, че щеше да го направи, ако ръцете му не бяха вързани. Освен това щеше да го направи по начин, който да причини огромна болка на Алис, дори и тя да поискаше да разтрогне годежа. Но не можеше да причини това на жена, от която бе взел пари, имайки предвид, че не можеше да върне този заем. И не можеше да причини това на жена, от която възнамеряваше да вземе още пари. Що се отнасяше до това, той отново и отново си повтаряше, че няма да й иска повече пари. Когато напусна къщата на улица „Кралица Ан“, Джордж се закле, че при никакви обстоятелства не би й задлъжнял с още един шилинг. Но преди да е достигнал улица „Марлборо“, той си бе припомнил, че всичко зависеше от следващия заем, който трябваше да вземе от нея. Беше в парламента, но той щеше да бъде разпуснат след три месеца. Бе жертвал толкова много, за да си спечели това членство, и не можеше да се откаже сега, когато бе толкова близо. Онзи проклет старец в Уестморланд, който сякаш бе надарен с безсмъртие — не можеше ли просто да умре и да завещае декарите си на човек, който знаеше как да ги използва? Той остави улица „Риджънт“ зад гърба си и зави по площад „Хановер“, за да стигне до улица „Грейт Марлборо“, като по пътя даде изблик на чувствата си, вместо да въдвори ред в мислите си. Докато пресичаше площада, си помисли как щеше да се зарадва, ако старецът бъде сполетян от някакво нещастие. Представи си радостта, която щеше да изпита, ако утре му кажеха, че някое от дърветата на онова „прокълнато място“ бе паднало върху „упорития стар идиот“ и го бе убило! Не казвам, че обмисляше да убие дядо си. Беше напълно сигурен, че не би могъл да осъществи подобен план. Не че не би могъл да се измъкне безнаказано. Разбира се, че би могъл. Спомни си Ръш[76] и Палмър[77] — дръзкия убиец и тайния отровител. Според Вавасор и двамата бяха велики мъже. Често бе казвал това пред други хора. Веднъж дори бе обявил, че смелостта на Ръш никога не е била надминавана.

— Просто си представете — казваше с възхищение той, — да влезеш в чужда къща с два пистолета и да застреляш всички там, сякаш са плъхове! Как би могъл Нелсън да се мери с този подвиг? Нелсън не е имал от какво да се страхува!

Що се отнасяше до Палмър, Джордж го описваше като голям смелчага и истински гений.

— Палмър просто е погледнал истината в очите и си е казал, че скрупулите са за децата — обясняваше той. — И е напълно прав. Кой живее така, сякаш се страхува от ада или рая? И щом живеем без страх и уважение към тези неща, какъв е смисълът да се залъгваме? Не е ли по-достойно да захвърлиш всички принципи на вятъра, както е направил Палмър?

— И да увиснеш на бесилото? — бе отвърнал един от слушателите на доктрината на Джордж Вавасор.

— Да, ако това е твоята съдба. Но ние чуваме за онзи, когото са обесили, а не за двайсетината, които са се измъкнали.

Вавасор вървеше през площада и си мислеше с омраза за стария земевладелец. Не си каза, че му се иска да го убие. Но следната мисъл мина през главата му: „Ако реша да го направя, ще имам смелостта да вляза в спалнята му и да го удуша.“ Каза си, че би могъл да отиде до Уестморланд, без никой да разбере, че е напускал Лондон, за да проникне в къщата през един прозорец, който му бе добре познат, и да убие дядо си по начин, който да накара всички да заключат, че причината за смъртта е била апоплексия. Наскоро бе прочел нещо по този въпрос. Добре обмисли всичко това, докато обикаляше площад „Хановер“. Направи две или три обиколки, крачейки все по-бързо и по-бързо. Можеше внимателно да изучи престъпленията на Ръш и Палмър, за да е сигурен, че няма да увисне на бесилото като тях. Каза си, че можеше да разчита на изобретателността и интелекта си. Но въпреки това никога не би извършил убийството. „Гнусният стар проклетник ще трябва да умре без чужда помощ, като всички останали“ — рече си той. После се насочи към офиса на господин Скръби на улица „Грейт Марлборо“, без да е взел решение относно парите на Алис.

Но само след няколко минути разговаряше с господин Скръби така, сякаш парите за следващата кампания вече бяха осигурени. Господин Скръби му отговаряше кратко и ясно и бе повече от очевидно, че очакваше тези пари съвсем скоро.

— Колкото по-рано, толкова по-добре — рече той, говорейки за кампанията. — Ще ви кажа още нещо, господин Вавасор. Не сте си платили сметката за последните избори. Но вината не е ваша, защото събитията се развиха толкова бързо, че хората ми още не са имали време да я изготвят. Но ако ме финансирате за юни…

— Нима ще ти трябват пари още през юни?

— Говорят за юни, да. Но бих могъл да обединя двете сметки, след като всичко приключи.

Докато обсъждаха финансирането на кампанията, господин Скръби неразумно спомена името на господин Томбе. Не го бяха предупредили да не го прави, но той чудесно съзнаваше, че клиентът му не подозира за съществуването на този посредник, чиято работа бе просто да прехвърля пари от едно място на друго (а именно в джоба на господин Скръби), така че трябваше да държи езика си зад зъбите. Но името се изплъзна и Вавасор незабавно го разпита. Скръби рядко допускаше подобни грешки и бързо се поправи, като поклати глава и отвърна, че е имал предвид друг мъж. Вавасор прие извинението и темата бе приключена, като двамата не си казаха нищо повече за господин Томбе, докато Вавасор бе в офиса на господин Скръби. Но за съжаление, Вавасор бе чувал това име преди. Господин Томбе бе забележителен мъж, по свой собствен начин. Пудреше косата си и бе безкрайно учтив. Освен това страдаше от астма и гърдите му свиреха, докато говореше. Но преди всичко бе известен с това, че е много покорен, въпреки че ръководеше финансите на катедралата в Или. Джон Грей бе говорил на Алис за него, която бе споменала името на Кейт, и Вавасор го бе чул именно от нея. Джордж рядко забравяше събития или имена и когато чу името на господин Томбе, споменато във връзка със собствените му финанси, той си спомни факта, че Томбе бе адвокатът на Джон Грей.

Веднага след като си тръгна от офиса на господин Скръби, той се опита да подреди всички тези факти в главата си и взе решение да посети господин Томбе. Ами ако между Джон Грей и Алис съществуваше някакво споразумение и господин Томбе уреждаше неговите пари? Нима всичко друго не бе за предпочитане пред това, дори малката трагедия в Уестморланд, за която щеше да има нужда от цялата си изобретателност и интелект? Можеше да понесе това да взима пари от Алис. Дори би взел отново, колкото и да не му се искаше след начина, по който тя се бе отнесла с него. Но не можеше да понесе мисълта да взима пари от Джон Грей. В никакъв случай! Вавасор скочи в един файтон и нареди да го закарат в Доктърс Комънс, като по пътя разсъждаваше над това колко мъжествено и достойно постъпва. Не му бе трудно да открие кантората на господин Томбе и се случи така, че самият Томбе беше там.

Адвокатът се надигна от стола си, когато Вавасор влезе, смирено наведе напудрената си глава и го покани да седне.

— Господин Вавасор, о, да. Чувал съм вашето име. Да, имам обичай да посреднича на своя стар приятел господин Джон Грей. Представлявам господин Джон Грей, както и неговия баща, от почти половин век. Едва ли има по-достоен джентълмен от господин Джон Грей… а бе такова мило дете!

След всяко изречение господин Томбе спираше, за да си поеме дъх, като се навеждаше напред и потриваше ръце, сякаш не смееше да седи в присъствието на Вавасор без някакъв подобен жест на смирение, хъхреше извинително и сякаш молеше своя гост за прошка за това, че не бе успял да отгатне причината за посещението му. Но господин Томбе беше лукава стара лисица и през цялото време обмисляше какво да разкрие на господин Вавасор и какво да скрие от него. Тази вечер той каза на жена си: „Мазнината се бе изляла в огъня.“ Той споделяше всичко с жена си и не мисля, че това по някакъв начин накърняваше интересите на неговите клиенти. Но докато хриптеше, кашляше и се извиняваше, той реши, че ако Вавасор му зададе конкретни въпроси, ще бъде най-добре да му отговори искрено. Ако му зададеше подобни въпроси, значи знаеше достатъчно по темата и нямаше смисъл да го лъже. Лъжите му нямаше да върнат мазнината в тигана. И въпреки че подобни въпроси можеха да бъдат зададени без пълното знание на питащия, те щяха да докажат, че Вавасор можеше и сам да открие истината, ако искаше. Смяташе да му каже възможно най-малко, но заключи, че нямаше как да го излъже с надеждата, че това ще бъде от полза на неговия клиент.

— Най-красивото дете, което някога съм виждал, господин Вавасор! — възкликна господин Томбе и се разкашля.

Някои хора, които го познаваха, се кълняха, че нарочно предизвиква тези пристъпи на кашлица.

— Не се съмнявам — отвърна Джордж.

— Определено е така, господин Вавасор, кашлюк-кашлюк!

— Можете ли да ми кажете, господин Томбе, дали вие, или той имате нещо общо с внасянето на определени суми в моята сметка при господата Хок и Блок?

— Господата Хок и Блок? Имате предвид банкерите от улица „Ломбард“? — попита господин Томбе, за да си спечели още малко време.

— Да, това е моята банка — отвърна рязко Вавасор.

— Много добра банка.

— Внасяли ли сте пари в моята сметка там, господин Томбе?

— Може ли да попитам защо ми задавате този въпрос, господин Вавасор?

— Не мисля, че можете. Искам да кажа, че моята причина да ви го задам няма нищо общо с вашата да ми отговорите. Ако не сте извършвали подобно плащане, няма да ви губя времето и няма да говорим повече по този въпрос.

— Не бих стигнал толкова далече, господин Вавасор… определено не бих… кашлюк-кашлюк!

— Тогава ще ми кажете ли какво отношение имате по този въпрос?

— Ами… истината е, че ме сварихте малко неподготвен, господин Вавасор. Чакайте да проверя. Пинкъл… Пинкъл!

Пинкъл беше писарят, който работеше във вътрешната стаичка, и немощният опит на господин Томбе да го извика, изглеждаше обречен на неуспех. Все пак Пинкъл чу своя шеф и дойде.

— Пинкъл, преди няколко седмици не внесохме ли малка сума в сметката на господин Джордж Вавасор в Хок и Блок?

— Така ли направихме сър? — отвърна Пинкъл, който познаваше тази страна от характера на своя работодател и може би бе доловил лукавата нотка в гласа му.

— Мисля, че да. Просто искам да провериш, Пинкъл. И, Пинкъл, обърни внимание на датата и после ми кажи какво си открил. Това е първият топъл ден за годината, господин Вавасор, но още помня онези зимни виелици! Кашлюк-кашлюк!

Вавасор прекара няколко неприятни минути в невзрачната кантора на господин Томбе, озвучавана от почти безспирно кашляне и хриптене. Постепенно му стана толкова досадно, че си позволи да демонстрира нетърпението си.

— Може би ще бъде по-добре да ви пиша, когато проучим въпроса? — предложи господин Томбе.

— Предпочитам да науча веднага — отвърна Вавасор. — Едва ли ще ви отнеме толкова време да откриете дали сте внесли пари в сметката ми по нареждане на господин Грей. Във всеки случай искам да знам, преди да си тръгна.

— Пинкъл! Пинкъл! — извика старецът през кашлицата си.

Пинкъл отново дойде.

— Пинкъл, внасяли ли сме подобна сума или съм се подвел?

Няма съмнение, че господин Томбе лъжеше безсрамно. Адвокатът много добре помнеше сумите, които бе внесъл в сметката на Вавасор по молба на Джон Грей. В същото време Вавасор чувстваше, че бе научил достатъчно.

— Ще проверя — отвърна Пинкъл и отново се скри.

— Извинявайте, че създавам работа на вашия писар — рече гневно Вавасор. — Особено, при положение че тази работа е ненужна. Няма как да не знаете дали сте внасяли пари в сметката ми по молба на господин Грей.

— Имаме толкова много работа, господин Вавасор, и толкова много клиенти! Наистина е така. Не отговарям за финансите само на един джентълмен. Но определено ми се струва, че имаше такава транзакция. Почти съм сигурен.

— Бихте ли ми казали адреса на господин Джон Грей? — попита рязко Вавасор.

— Улица „Съфък“ №5, „Пал Мал Ийст“ — отвърна господин Томбе и това бе сериозна грешка от негова страна. Клиентът му в момента бе в Лондон, но Вавасор не бе предполагал това. Ако му бе дал адреса на господин Грей в Недъркоутс, това щеше да бъде всичко. Но господин Томбе бе направил грешното предположение, че въпросът бе основан на знанието на Вавасор за посещението на господин Грей в Лондон и бе казал истината.

— Улица „Съфък“ №5 — повтори Вавасор и си записа адреса. — Може би ще бъде най-добре да го посетя лично, след като вие не изглеждате склонен да ми предоставите тази информация.

И той грабна шапката си, едва кимна на господин Томбе и напусна кантората му. Господин Томбе се надигна от стола си и наведе глава към бюрото си.

— Пинкъл, Пинкъл — изхриптя той. — Не си прави труда. Не си прави труда.

Пинкъл не си правеше труда. Всъщност досега не бе предприел никакви стъпки, за да изпълни нареждането, което му бе дадено.

Петдесет и втора глава

Какво се случи на улица „Съфък“, Пал Мал

Господин Томбе не бе спечелил нищо с лукавото си увъртане. Докато крачеше по тясната уличка зад Доктърс Комънс, Джордж Вавасор се чувстваше сигурен, че парите, които бе получил, бяха минали под една или друга форма през ръцете на Джон Грей. Не искаше да знае дали бяха дошли от личните средства на неговия съперник, или той просто бе играл ролята на посредник между него и богатството на Алис. И в двата случая положението му бе достатъчно унизително. Мисълта, че самата Алис, подобно на него, беше в пълно неведение относно тази конспирация, не мина през ума му дори за миг. Не предположи, че чичо му Джон, заедно с нейния бивш годеник Джон, когото мразеше от дъното на душата си, могат да бъдат двамата конспиратори. Беше сигурен, че Алис и господин Грей са се съюзили срещу него. И ако те се бяха съюзили срещу него, какво означаваше това за техния годеж?

Има мъже, които имат ниско мнение за жените. За всички жени. Подобни мъже слагат майките и сестрите си на заден фон, сякаш не са представителки на нежния пол, и обявяват пред приятелите си, че всички жени са нечестни, че не бива да вярваш на жена, освен ако не е грозна, и че всяка жена може да бъде атакувана и това е толкова естествено, колкото да ходиш на лов през май. Едва ли има мъж, който да не познава подобни мъже. Не мога да кажа, че Вавасор бе един от тях. Поне не изцяло. Бе имало периоди в живота му, когато бе имал пълно доверие в братовчедка си Алис. Но бе имало и периоди, когато се бе подигравал на самия себе си за донкихотовската си вяра в представителите на нежния пол. С годините донкихотовските му мигове бяха ставали все по-редки. В сърцето му нямаше да е останал и помен от тази вяра, ако обстоятелствата през последните дванайсет месеца, които се опитах да опиша в тези страници, не го бяха изпълнили с подновеното желание да се ожени за братовчедка си. Всеки мъж се опитва да повярва в почтеността на бъдещата си жена и Вавасор също беше опитал и по свой собствен начин, бе повярвал. Освен това мисълта, че сърцето на Алис е принадлежало много повече на него, отколкото на другия й ухажор, го бе поласкала. Бе си казал, че тя е приела предложението на Грей от чисто благоразумие, но после бе осъзнала, че това благоразумие е прекалено равнодушно, и се бе върнала в обятията на онзи, когото наистина обичаше. Въпреки че самият той не бе склонен да обича, Вавасор нямаше нищо против да бъде обичан.

Тази идея бе сериозно разклатена от отношението на Алис към него, но досега не бе поставял под съмнение нейната вярност. Сега обаче не можеше да не го направи. Човек като него нямаше как да не постави мотивите й под съмнение. Докато вървеше към двора на църквата „Св. Пол“, той я нарече с всеки епитет, който бе обиден за една жена. В този миг я мразеше дори повече, отколкото мразеше Джон Грей. Сигурно го бе измамила! Каква наглост, какво лицемерие! Най-вероятно бе излъгала както него, така и сестра му Кейт. Или пък Кейт също го лъжеше? Ако това бе така, значи тя също трябваше да бъде наказана.

Но каква бе целта на тази конспирация? Освен факта, че бяха внесли всички тези пари в сметката му? Във всеки случай не бе имало измама по отношение на лирите, които Скръби бе изхарчил. Те му бяха предоставени, независимо от мотивите на съзаклятниците. И той не се съмняваше, че щяха да му бъдат предоставени още, ако запазеше мълчание относно онова, което знаеше. Все още вървеше на запад, докато мислеше тези неща, надолу по хълма „Лъдгейт“ в посока към улица „Съфък“. Каза си, че трябва да уталожи гнева си, поне докато не си осигуреше средства за следващите избори. Алис и господин Грей бяха негови врагове и нима някой можеше да го принуди да се издължи на своите врагове? Мисълта, че е задължен на Джон Грей, го изпълваше с гняв, но ужасното нещо беше сторено. Какво щеше да спечели, ако го спреше сега? Въпреки това Вавасор продължи да крачи надолу по улица „Флийт“ и след това по улица „Странд“. Вече минаваше покрай галерията на път за Пал Мал Ийст, когато взе окончателно решение относно стъпките, които трябваше да предприеме днес. Няколко секунди по-късно срещна Джон Грей на ъгъла на улица „Съфък“.

— Господин Грей — рече той и се закова на място. — Смятах да се отбия в квартирата ви.

— В квартирата ми? Искате ли да се върна с вас?

— Ако нямате нищо против — отвърна Вавасор и тръгна надолу по улица „Съфък“.

Това бе начинът, по който двамата се поздравиха. Въпреки че господин Грей обикновено бе много учтив, ако зависеше от него, той би се разминал с Вавасор с едва доловимо кимване. Ситуацията бе такава, че двамата не можеха да се държат приятелски един към друг, но когато Вавасор го бе заговорил, господин Грей бе придал онова любезно изражение на лицето си, което мъжете използват, когато не възнамеряват да бъдат груби, докато Вавасор бе придал онова изражение на лицето си, което мъжете използват, когато възнамеряват. И господин Грей бе забелязал това.

— Ако ми позволите, ключът е у мен — рече Грей.

Двамата влязоха заедно в къщата и Вавасор последва своя домакин нагоре по стълбите. Докато ги изкачваше, господин Грей се ядосваше на себе си, за това, че бе допуснал този враг в квартирата си. Беше сигурен, че този разговор нямаше да доведе до нищо добро, и бе осъзнал, прекалено късно, разбира се, че не трябваше да го кани. Но само след миг двамата вече бяха в дневната му и Грей не можеше да не го изслуша.

— Заповядайте, седнете, господин Вавасор — рече той.

— Не — отвърна той. — Предпочитам да стоя прав.

Той държеше шапката в лявата си ръка, която бе зад гърба му. Десният му крак бе издаден леко напред, а палецът на дясната му ръка бе пъхнат в джоба на жилетката му. Изгледа своя домакин в очите и Грей му отвърна със същото. Белегът през лицето му сякаш се отвори и поруменя от прясна кръв.

— Идвам тук от кантората на господин Томбе — започна Вавасор, — за да ви попитам за характера на вашето вмешателство във финансовите ми дела.

Това бе въпрос, на който господин Грей не можеше да отговори веднага. Първо, защото бе напълно неочакван, а второ, защото не знаеше какво бе разкрил господин Томбе и какво бе премълчал. По тази причина, преди да може да отговори, той трябваше да реши каква част от истината бе длъжен да разкрие.

— Казахте, че идвате от среща с господин Томбе? — попита той.

— Мисля, че ме чухте много добре. Идвам директно от кантората на господин Томбе. Той е вашият адвокат, струва ми се.

— Така е.

— Именно затова ви питам какъв е характерът на вашето вмешателство в паричните ми дела. След като отговорите на този, ще ви задам и други въпроси.

— Но, господин Вавасор, замислял ли сте се, че мога да не бъда склонен да отговарям на въпроси, зададени по този начин?

— Не, не съм предполагал, че ще увъртате. Ако няма подобно вмешателство от ваша страна, ще ви се извиня и ще си тръгна, но ако има, ще ви поискам обяснение относно неговия характер. Мисля, че имам това право.

Грей вече бе решил, че ще бъде по-добре да разкрие цялата истина — по-добре както за самия него, така и за всички представители на рода Вавасор, включително и за този разгневен мъж. Вавасор очевидно знаеше нещо и щеше да бъде по-добре да научи цялата истина.

— Има такова вмешателство, господин Вавасор, ако ми позволите да използвам вашата дума. Доколкото си спомням, две хиляди лири бяха внесени в сметката ви от господин Томбе по мое нареждане.

— Нима? — каза Вавасор, пусна жилетката си и започна да барабани нетърпеливо с пръсти по масата.

— Трудно ми е да обясня всички обстоятелства, довели до това действие.

— Не се съмнявам. Но въпреки това се налага да ми ги обясните.

Грей бе спокоен човек по природа и не обичаше да влиза в пререкания, може би защото имаше преувеличена представа за неблагоприятните последствия от тях. Обикновено правеше всичко по силите си да предотврати сцени като тази, която в момента изглеждаше неизбежна. Но по смелост в никакъв случай не отстъпваше от своя опонент. За него да се държи грубо бе точно толкова недопустимо, колкото да търпи грубо отношение от някой друг. Бе му станало ясно, че Вавасор възнамерява да се държи грубо с него и веднага бе решил, че ако бъде принуден да вземе участие в пререкание, ще изиграе своята роля.

— Трудността ми идва от факта, че взимам чувствата ви под внимание — рече той.

— Тогава ви моля да не ги взимате. Изобщо не мислете за мен. Обстоятелствата, съществуващи между нас, правят подобни съображения безсмислени и нелепи. Във всеки случай аз нямам подобни съображения спрямо вас. Сега можете да ми кажете защо сте решили да се месите в делата ми.

— Може би ще бъде най-добре да ви препоръчам да зададете този въпрос на чичо си.

— Не, сър. Господин Томбе не е адвокат на чичо ми. Чичо ми никога не е чувал името му, освен ако не го е чул от вас.

— Но именно моето споразумение с чичо ви ме накара да натоваря господин Томбе със задачата да събере парите, които искахте да заемете от братовчедка си. Решихме, че засега ще бъде по-добре богатството й да остане непокътнато.

— Но какво общо имате вие с това? И защо бихте направили подобно нещо? Първо искам да ви уверя, че не ви вярвам. Историята ви звучи абсурдно. Но защо той би се обърнал към вас, от всички мъже, и би ви помолил да внасяте суми, от името на дъщеря му?

— Ако не започнете да се държите малко по-възпитано, господин Вавасор, ще се наложи да ви помоля да напуснете — отвърна господин Грей, но Вавасор го изгледа презрително, така че той продължи: — Аз предложих на чичо ви да уредим нещата по този начин. Не исках богатството на госпожица Вавасор да бъде пропиляно.

— И какво отношение имате вие към нейното богатство? Наясно ли сте с факта, че тя ще стане моя жена? Питам ви, сър, дали сте наясно с факта, че тя е моя годеница?

— Опасявам се, че не желая да обсъждам сегашната или бъдещата позиция на госпожица Вавасор с вас.

— Тогава, за бога, ще ме изслушате как аз ги обсъждам! Беше сгодена за вас, но развали годежа. Ако бяхте истински джентълмен и ако имахте поне малко гордост, сър, щяхте да я оставите на мира и никога повече да не споменавате името й. А сега откривам, че се месите във финансовите й дела, за да се доберете до богатството й.

— Не се опитвам да се добера до богатството й.

— Не ви вярвам, сър. Никой не би платил две хиляди лири, без да очаква да получи нещо в замяна. Тя ви отритна и може би, за да си отмъстите или за да я направите зависима от вас, сте измислили този жалък и долен план, надявайки се да получите контрол над богатството й. Парите ще ви бъдат върнати незабавно с лихвата и ако отново открия, че се месите в делата ми, ще ви разоблича.

— Господин Вавасор — започна Грей, говорейки бавно и тихо, но с особен блясък в очите, който би подсказал на всеки наблюдател, че е напълно сериозен. — Използвахте думи в гнева си, които не мога да простя. Трябва да ми се извините за тях.

— Кои бяха думите? Казах, че сте жалък и долен. И ще го повторя.

Докато говореше, той сложи шапката на главата си, за да освободи ръцете си, ако се наложеше да ги използва.

Грей бе много по-едър и силен от него. Самият той едва ли съзнаваше силата си, но в този миг реши да я използва.

— Нямам избор — рече господин Грей и се приготви за битка.

Първото нещо, което направи, бе да отвори вратата, но изведнъж осъзна, че устата му е пълна с кръв от силен юмручен удар по лицето. Вавасор го бе ударил пръв и бе разбил устата му. Последва кратка схватка и Грей бързо осъзна, че противникът бе в ръцете му, въпреки че още не бе опитал да го удари и дори не бе свил юмруците си. Вавасор го бе ударил няколко пъти, но ударите бяха попаднали в тялото и главата му и Грей изобщо не ги бе усетил. В момента имаше една-единствена цел и тя бе да хвърли нападателя надолу по стълбите. Последва кратка схватка, както вече казах, и Грей успя да стисне по-дребния мъж за врата, да го изтика на площадката и да го избута надолу по стълбите, като опита да го изрита по пътя надолу, но не уцели. Все пак бе успял да го изхвърли от стаята и изпита удовлетворението да го види проснат по гръб на площадката.

Вавасор се надигна и се приготви да щурмува стълбите, но преди да го направи, хазяинът се качи при него, привлечен от шума.

— Господин Джоунс — поздрави го Грей, — ако този джентълмен не напусне къщата, ще ви помоля да извикате полицай.

Въпреки че новодошлият го бе хванал за яката на палтото, Вавасор не направи опит да се освободи. Когато две кучета се бият, всеки случаен свидетел би могъл да ги разтърве, без да се притеснява, че ще бъде ухапан. Зверовете са толкова съсредоточени върху това да разкъсат гърлата си, че дори не биха си помислили да ухапят някой новодошъл (а и не биха имали силите да го направят). Така беше и при Джордж Вавасор. Джоунс бе достатъчен, за да предотврати повторното му нападение срещу врага на горния етаж, и той нямаше друг избор, освен да се предаде.

— Какво става тук, сър? — попита Джоунс, който притежаваше шивачница и като шивач разбираше от битки. От всички занаятчии в Лондон, шивачите безспорно бяха най-агресивните и това бе напълно разбираемо, имайки предвид лошата и донякъде незаслужена репутация, която имаха по този въпрос. — Какво става тук, сър? — попита Джоунс, все още държейки Вавасор за яката.

— Този мъж ме обиди и го наказах — отвърна Вавасор. — Това е всичко.

— Не знам колко сте го наказали — отвърна шивачът. — По-скоро ми се струва, че ви е изритал от стаята си и ви е хвърлил надолу по стълбите. Мисля, че най-доброто нещо, което можете да направите сега, е да си тръгнете.

Това бе единственото нещо, което Вавасор можеше да направи и той го направи. Прибра се в квартирата си на улица „Сесил“, за да се приведе в приличен вид, преди да се отправи към Уестминстър и да заеме своето място в Камарата на общините. Не мисля, че се чувстваше удобно там и със сигурност не изглеждаше готов за нова битка, този път за съдбата на речния бряг. Не беше пострадал, но го бяха надвили. Грей най-вероятно бе получил повече физически наранявания, но бе успял да го изрита от стаята си и шивачът го бе видял проснат по гръб на площадката.

Но той може би щеше да преглътне това унижение, ако в същия миг не го бе връхлетяла мисълта, че всичко се развива зле за него. Вече бе започнал да ненавижда членството си в парламента. Каква полза имаше от него? И нима някога щеше да има полза? В Камарата общуваше единствено с господин Бот и още неколцина мъже от неговата класа — хора, които презираше. И дори те се отнасяха високомерно към него. Всеки би могъл да потвърди, че едно и също събитие може да бъде видяно в различна светлина в зависимост от атмосферата на успех или провал, преобладаваща в момента. А в момента Джордж Вавасор се чувстваше така, сякаш се бе провалил, и въпреки че постоянно си казваше, че ще продължи с начинанието, което бе започнал, че ще се издигне в парламента и ще извоюва успехи там, самият той не вярваше в обещанията, които си даваше. Бе очаквал, че влизането му в Камарата ще бъде миг на триумф, но бе влязъл с господин Бот под ръка и в това не бе имало никакъв триумф. Бе се заклел, че когато влезе в парламента, ще открие мъже, които да го слушат. Засега не можеше да се упрекне, че бе изпуснал своята възможност, тъй като бе член на Камарата от съвсем скоро и не бе имал време дори да опита. Но бе прекарал достатъчно време там, за да осъзнае, че тези опити нямаше да бъдат увенчани със слава. Парламентарното ораторство, което доскоро му бе изглеждало толкова величествено, сега му се струваше скучно, беззъбо и апатично. Почти никой не слушаше какво се говореше. А що се отнасяше до мъже като него, които още не си бяха спечелили име, абсолютно никой не ги слушаше. Веднъж господин Палисър бе говорил в продължение на два часа и всички членове се бяха отнесли с уважение към речта му и после бяха обявили, че тя е била полезна, разумна, добросъвестна и какво ли още не, но повече от половината от тях бяха дремали, докато господин Палисър бе говорел. Вавасор още не бе започнал своята кариера на оратор, но с всеки изминал ден вероятността да я започне впечатляващо му се струваше по-малка. Вече бе изхарчил две хиляди лири от собствените си пари и две хиляди лири от парите на Алис, или по-скоро от парите на господин Грей, за да си осигури място в тази Камара. И бе длъжен да изхарчи още две хиляди, ако искаше да продължи кариерата си отвъд тези три месеца в парламента, които вече си бе осигурил. Но как щеше да получи този нов заем след случилото се днес?

Щеше да намери парите. Това бе решението, което взе, минавайки покрай сергията с ябълки, едрия полицай и двете величествени лампи. Щеше да ги намери, дори да му се наложеше да използва насилие, за да се добере до онзи дял от парите на Алис, който му се полагаше. Щеше да ги намери дори ако се наложеше да минат през ръцете на Джон Грей и господин Томбе. Щеше да ги намери дори ако му се наложеше да унищожи братовчедка си и сестра си Кейт. Беше стигнал твърде далече, за да се откаже сега. Не можеше да си позволи да има скрупули. Нима не бе обявявал на всеослушание, че се възхищава на убиеца, успял да пренебрегне тези скрупули и да се освободи от всичките си страхове, за да постигне целите си? Щеше да отиде при Алис и да измъкне парите от нея със заплахи, както и с помощта на онзи животински блясък в очите, който знаеше, че притежава. Вярваше, че ако я притиснеше по този начин, тя щеше му даде парите, за да се справи с належащите си нужди.

Онзи проклет старец в Уестморланд! Единствено неговата смърт можеше да му вдъхне увереността, че плановете му ще се увенчаят с успех! Дори и да ограничеше правата му на унаследяване до пожизнено плодоползване, пак щеше да може да събере достатъчно пари за целите си. Само пожизненото плодоползване щеше да се равнява на десет или дванайсетгодишен доход от имота. Подозираше, че дядо му не бе променял завещанието си. Нямаше ли да е прекрасно, ако смъртта го застигнеше, преди да може да го направи? Вавасор мислеше тези неща, докато се разхождаше из фоайетата на Камарата. Сновеше от стая в стая и прекосяваше дълги коридори, като от време на време сядаше за кратко в галерията или в самата Камара, но после отново ставаше и излизаше във фоайето, защото не искаше да разговаря с господин Бот. В момента нямаше никакво желание да обсъжда укрепяването на речния бряг.

Господин Грей не се чувстваше по-щастлив от своя нападател. Трябва да признаем на Вавасор, че споменът за самата схватка не го измъчваше особено. И двамата бяха постигнали известен успех, а той бе успял да каже онова, което мислеше. Нещастието му идваше от други източници. Но самата мисъл, че бе взел участие в сбиване, бе достатъчна, за да развали настроението на Джон Грей. Досега не му се бе случвало такова нещастие. Не му се бе налагало да използва нещо по-силно от думи във взаимоотношенията си с други мъже и обикновено тези думи бяха учтиви. Мисълта, че се бе сбил с мъж като Джордж Вавасор, бе мъчителна за него. Когато бе наредил да използват парите му, за да спаси Алис от нейния братовчед, той го бе направил без капчица съжаление. Просто бе сторил онова, което обстоятелствата бяха изискали от него. Но сега почти се разкайваше за решението си. „О, Алис, ти си виновна за това, което ме сполетя днес!“

След като Вавасор бе отведен надолу по стълбите от шивача, Грей се оттегли в спалнята си, за да изплакне устата си от кръвта и да се почисти. Бе чул как входната врата се затваря и знаеше, че негодникът си бе отишъл — негодникът, който бе смутил спокойствието му. След това се замисли над обвинението, което Вавасор бе отправил към него: че бе изхарчил парите си, за да придобие контрол върху богатството на Алис и по този начин да й отмъсти за отношението й към него. Нищо не би могло да бъде по-несправедливо от това обвинение. Бе наясно с този факт. Но нима обстоятелствата не бяха такива, че то да изглежда донякъде достоверно? Той нямаше гаранция за парите, които бе платил, разбира се. И не бе поискал такава. Разбира се, че парите бяха платени от собствения му джоб с единствената цел да спаси Алис, ако това бе възможно, но дали някой щеше да повярва в това, въпреки че бе самата истина?

Той плакнеше устата си, измъчван от мрачни мисли, когато хазяинът му господин Джоунс дойде да говори с него. Господин Джоунс го познаваше от няколко години и изпитваше огромно уважение към него. Той бе истински спортсмен. Баща му бе занаятчия от Кеймбридж и господин Грей го познаваше именно оттам. Но въпреки че обичаше спорта, най-вече бокса и конните надбягвания, господин Джоунс бе от онези хора, които обожават порядъчните клиенти и порядъчните наематели. Господин Грей, със своето имение в Недъркоутс, изтънчени маниери и репутация в Кеймбридж, беше изключително порядъчен наемател и господин Джоунс просто не можеше да разбере как някой би могъл да посегне на подобен човек.

— Мили боже, какво ужасно нещо, сър! — възкликна той, когато влезе в стаята.

— Много неприятно, наистина — отвърна Грей.

— Познавате ли този джентълмен? — попита шивачът.

— Да, знам кой е.

— И сте се скарали?

— Да. Едва ли бих го бутнал надолу по стълбите, ако не се бяхме скарали.

— Ако искате, можем да изпратим полицията по петите му, сър.

— Не искам подобно нещо.

— А можем да го накажем и по друг начин, разбира се.

На господин Грей му отне известно време да се отърве от шивача, но успя да го стори, без да разкрие причината за кавгата на този войнствен, достоен и много услужлив човек.

Петдесет и трета глава

Завещанието на стария земевладелец

Междувременно Кейт Вавасор живееше в Уестморланд в компанията на дядо си и трябва да посочим, че не си прекарваше особено приятно. Брат й съвсем правилно бе описал стареца като стара кула, която, въпреки че бе развалина, не изглеждаше така, сякаш някога ще се срути. Джордж винаги бе възприемал дядо си като човек, изпълнен с живот и сила. Понякога старецът ставаше агресивен, а тази агресия винаги присъстваше в очите и гласа му. Но Джордж бе формирал това мнение на основата на собствените си желания или по-скоро на основата на тяхната противоположност. От години копнееше дядо му да умре и обвиняваше Съдбата във възмутителна несправедливост, понеже не прерязваше връвта на живота му. Тези мисли бяха превърнали всяка частица живец, демонстрирана от стареца, в мъчение за него. Почти се бе накарал да повярва, че ще постъпи справедливо, ако удуши дъртия проклетник. Но истината бе, че огънят в сърцето на дядо му догаряше. Ако Джордж бе знаел това, едва ли щеше да мисли за убийство.

Старият земевладелец беше много слаб и обикаляше гроба с несигурни стъпки, въпреки че продължаваше да става рано и да излиза на разходки в градината и двора на къщата, а на вечеря изпиваше позволеното от доктора количество портвайн. Докторът в никакъв случай не желаеше да го лиши от това последно удоволствие или дори да ограничи неговото количество, но все пак бе препоръчал определени промени в начина и времето на неговото приемане. Старият земевладелец упорито се бунтуваше срещу тези промени и се накара на Кейт, когато тя се опита да приложи докторските препоръки.

— Какво значение има, по дяволите? — попита една вечер старецът. — Какво значение има дали съм жив, или мъртъв, освен ако Джордж не ти е казал, че ще те изгони от къщата, когато я получи.

— Не мислех за никой друг, освен за вас, сър — отвърна Кейт със сълзи в очите.

— Няма да ти се налага още дълго да мислиш за мен — рече земевладелецът и гаврътна остатъка от виното в чашата си.

Истината бе, че Кейт се държеше много добре с него. Жените знаят как да се държат при такива обстоятелства и Кейт Вавасор никога не би изневерила на дълга, който й се бе паднал. Тя бе забележително предана и вярна на приятелите си, въпреки че можеше да бъде нечестна от тяхно име, както някои нечестни хора можеха да бъдат от свое. Отнасяше се много добре със стареца, задоволяваше всичките му нужди и понасяше грубостите му с добродушие, вместо с покорност. Не му противоречеше открито, когато ругаеше внука си, но се опитваше да смекчи гнева му, ако можеше. В такива моменти земевладелецът й казваше, че някой ден и тя ще опознае тази страна от характера на брат си.

— Ще доживееш да те ограби и да те изхвърли гола и боса на улицата — рече й той веднъж.

Кейт се разчувства и заяви, че има пълна вяра в любовта на брат си. — Каквито и недостатъци да има, винаги ми е бил предан — заяви тя. Старецът й се присмя.

На следващата сутрин Кейт влезе в спалнята му, носейки купичка с каша, която той все още ядеше за закуска. Старецът я помоли да седне и започна да й говори за имота.

— Знам, че си глупава и не разбираш от бизнес — рече той. — Разбираш от бизнес дори по-малко от повечето жени.

Кейт се усмихна плахо в съгласие, признавайки, че наистина не разбираше.

— Искам да говоря с Гограм — продължи старецът. — Пиши му и го помоли да дойде още днес. Или ако не може, да изпрати някой от служителите си. Изпрати бележката по Питър.

Гограм беше адвокат от Пенрит, когото старият земевладелец канеше в дома си само тогава, когато искаше да промени завещанието си.

— Не мислите ли, че ще бъде по-добре да изчакате силите ви да се възстановят? — попита Кейт.

Старецът я засипа с такива люти ругатни, че тя веднага скочи от стола, на който седеше, и хукна към една малка масичка, където имаше химикалка и мастило. Писа на господин Гограм още преди да се е възстановила от треперенето, породено от яростната му атака. След това отиде да предаде бележката на Питър и остана с него, докато не го видя да поема към Пенрит на понито си. Едва тогава се осмели да се върне в спалнята на дядо си.

— Какво ще правиш с имота, ако ти го завещая? — попита земевладелецът в мига, в който тя пристъпи прага.

Това бе въпрос, на който не можеше да отговори веднага. Известно време стоеше до леглото му и мислеше, държейки ръката му и гледайки надолу към него. Старите му, воднисти очи бяха впити в лицето й, сякаш се опитваше да прочете мислите й.

— Мисля, че ще го дам на брат си — отвърна тя.

— Проклет да съм, ако ти го завещая тогава! — възкликна старецът.

Този път тя не подскочи, въпреки ругатнята. Продължи да стиска нежно ръката му и да гледа надолу към леглото.

— Ако бях на ваше място, дядо — прошепна тя, — не бих променяла завещанието си, когато съм болна. Сигурна съм, че осъзнавате колко неразумно е това.

— Ако го завещая на Алис, тя също ще му го даде — каза той, изричайки мислите си на глас. — Нямам представа какво виждате в него. Грозен е като маймуна с този белег през лицето. И никога не ми е правил впечатление на умен мъж. Кейт, подай ми шишето, което докторът изпрати.

Кейт му подаде лекарството и отново застана до леглото му.

— Откъде е взел пари, за да плати за предизборната си кампания? — попита земевладелецът, след като глътна дозата. — Никой не би отпуснал заем на такъв като него.

— Не знам откъде ги е взел — излъга Кейт.

— Не е изхарчил твоите пари, нали?

— Не би ги взел, сър.

— А ти си му ги предложила?

— Да, сър.

— И той не ги е взел?

— Нито пени, сър.

— И какво те накара да му ги предложиш след всичко, което ти казах?

— Защото са мои, сър — отвърна твърдо Кейт.

— Ти си най-глупавото създание, което някога съм срещал. Някой ден ще осъзнаеш това. Сега ме остави. Уведоми ме, когато Гограм пристигне.

Кейт го остави и за известно време се посвети на домакинската си работа. После седна сама в неприветливата трапезария, за да помисли над ситуацията. Килимът в стаята беше износен. Покривките на старите кресла бяха протрити, а диванът от конски косми, който никога не бе местен от своето място до стената, изглеждаше стар и опърпан. „Вавасор Хол“ не беше уютен дом. През последните двайсет години старият земевладелец не бе харчил пари за нови мебели и от десет години не бе боядисвал, нито отвътре, нито отвън. Преди двайсет години той бе изпаднал във финансови затруднения и бе започнал да живее по-пестеливо. Не бих казал, че бе станал скъперник. Бе продължил да се храни добре и да не се лишава от нищо. В някои отношения бе проявил щедрост към Кейт и останалите си роднини и бе поддържал горите и оградите на имота в добро състояние. Но бе занемарил къщата, която бе станала унила, мръсна и мрачна, подобно на градините около нея.

Какво можеше да направи Кейт сега? Тя вярваше, че дядо й умираше, и знаеше, че и други негови роднини, освен нея, трябва да бъдат с него в този момент. За тяхно, негово и нейно добро, тя не биваше да остава сама тук, докато дядо й умираше. Но кого можеше да извика? Брат й бе прекият му наследник и щеше да стане глава на семейството. Тя имаше дълг към него, особено, при положение че в този момент дядо й говореше за промени в завещанието си. Но Кейт се чудеше дали присъствието на Джордж във „Вавасор Хол“, ако изобщо се съгласеше да дойде, нямаше по-скоро да накърни неговите интереси. Нима идването му тук нямаше да направи неблагоприятната промяна, която старецът обмисляше, още по-вероятна? Джордж нямаше внезапно да се превърне в нежен и грижовен внук до леглото на умиращия си дядо и нищо чудно старецът да го прокълнеше с последния си дъх. Можеше да извика чичо си Джон, но ако го направеше без знанието на брат си, това би било несправедливо към него. И тя знаеше, че двамата никога не биха се съгласили за каквото и да било. Помисли си, че леля й Гринаул щеше да се съгласи да дойде и присъствието й нямаше по никакъв начин да повлияе на стария земевладелец по отношение на завещанието му. Така че тя реши да помоли леля си да дойде във „Вавасор Хол“ и да каже на брат си само онова, което знаеше със сигурност, оставяйки го сам да прецени какво да прави. Алис несъмнено щеше да научи всички факти от него, а чичо Джон щеше да ги научи от нея. Така и двамата щяха да бъдат доволни. Щеше да напише двете писма веднага след като господин Гограм си тръгнеше, и да ги изпрати от Шап още на следващата сутрин.

Господин Гограм пристигна и веднага се усамоти със земевладелеца в неговата спалня. Докторът също дойде. После той поиска да говори с Кейт и й каза, клатейки глава, че състоянието на дядо й се влошава с всеки изминал час и ще бъде по-добре да изпие виното си на две или дори на четири дози през деня, вместо наведнъж. Кейт обеща да опита, но посочи, че най-вероятно няма да успее да го убеди. Докторът бе принуден да признае, че пациентът му ще издържи седмица-две, най-много месец, но само ако изпълнява препоръките му. Гограм си тръгна, без да говори с Кейт, и тя започна да се съмнява, че дядо й ще живее достатъчно дълго, за да довърши завещанието, тъй като винаги бе считала процеса по изготвянето на завещание за нещо ужасно дълго и сложно. Но истината бе, че завещанието бе изготвено и подписано пред свидетели — енорийския писар и един от наемателите, поканени в спалнята на стареца. Кейт знаеше за тяхното идване, но въпреки това не вярваше, че новото завещание е било завършено.

Тази вечер, малко след мръкване, старият земевладелец влезе в трапезарията след петнайсетминутната си разходка в градината пред къщата. Денят бе студен и вятърът силен, но въпреки това бе излязъл и Кейт внимателно го бе обвила в шалове и бе закопчала палтото му догоре. Тя седна да вечеря с него. Днес не бе пил вино, въпреки че му бе носила два пъти преди обяд. Сега се опита да хапне малко супа, но не успя и още докато Кейт ядеше своето парче пилешко, поиска да сложат гарафата с вино на масата пред него.

— Не мога да ям и едва ли ще имаш нещо против да изпия виното си наведнъж — рече той.

Дори сега му беше криво, че не бе изчакал да махнат покривката от масата, но бе прекалено нетърпелив да поеме единствената храна, която можеше.

— Но трябва да хапнете нещо, сър. Искате ли препечена филия, която да топите във виното си?

Самата идея разгневи стария земевладелец.

— Хляб, натопен във вино! Защо да развалям единственото нещо, на което мога да се наслаждавам?

— Но виното ще бъде по-полезно, ако хапнете нещо с него.

— Полезно! Нищо вече не е полезно за мен. И много добре знаеш, че не мога да ям. Защо трябва да се измъчвам?

Той си напълни втора чаша, но се поколеба, преди да я вдигне към устните си. Никога не изпиваше повече от четири чаши на ден и нямаше да спре, докато можеше да ги вдига до устните си.

Кейт се нахрани, или по-скоро се престори, че се е нахранила за пет минути, за да може масата да бъде разчистена и той да се почувства по-удобно. После разбута огъня, разчисти огнището и дръпна старите завеси със собствените си ръце, движейки се бързо и безшумно около масата. Старецът я следваше с поглед и когато тя застана зад стола му и избута гарафата по-близо, за да му е по-лесно да я вдига, той протегна жилавата си космата ръка и я сложи върху нейната с нежност, която бе необичайна за него.

— Ти си добро момиче, Кейт — рече той. — Просто ми се иска да се бе родила момче.

— Ако се бях родила момче, може би сега нямаше да съм тук и да се грижа за вас — отвърна тя с усмивка.

— Не, несъмнено щеше да бъдеш като брат си. Не че е възможно да има двама като него.

— О, дядо, ако ви е обидил, трябва да се опитате да му простите.

— Да се опитам да му простя! Колко често съм му прощавал, без дори да опитвам! Онзи ден защо дойде тук? За да ме обиди за последно? Защо дойде тук, въпреки че го бях помолил да не идва?

— Но вие му разрешихте да ви види, сър.

— Не съм му разрешавал да се отнася така с мен. Но както и да е. Скоро ще открие, че все още мога да наказвам обидно отношение, колкото и да съм стар.

— Сър, нали не сте направили нещо, за да го нараните? — попита Кейт.

— Просто изготвих ново завещание. Нима си мислиш, че повиках онзи мъж чак от Пенрит за нищо?

— Но завещанието готово ли е?

— Казвам ти, че е готово. Ако му оставя целия имот, ще го прахоса за две години. Защо да го правя?

— Но няма ли да му го оставите за пожизнено плодоползване? Обещахте му, че ще го направите.

— Как смееш да ми казваш това? Никога не съм му обещавал. Като мой наследник, той щеше да получи всичко, ако се бе държал прилично. Въпреки че никога не съм го харесвал, щеше да наследи имота.

— Но сте му отнели всичко?

— Няма да отговарям на повече въпроси, Кейт.

Последва тежък пристъп на кашлица. Старецът бе изпил четирите си чаши вино и не възнамеряваше да говори повече по темата. Малко по-късно Кейт му прочете една глава от Библията на глас. Но той я слушаше нетърпеливо и категорично отказа, когато му предложи да прочете втора.

— Няма смисъл да четеш толкова много наведнъж — рече той, използвайки почти същите думи, които Кейт бе използвала по-рано за портвайна. Може би бе успял да извлече нещо от малкото, което бе изслушал, като детето, което с неохота изпива дозата горчиво лекарство. Кой знае?

От няколко седмици Кейт умоляваше дядо си да позволи на местния пастор да дойде при него, но старецът всеки път отказваше. Пасторът бе млад мъж, съвсем наскоро получил назначението от главния викарий, и почти веднага успял да обиди стария земевладелец. Предшественикът му бе почти толкова стар, колкото самия земевладелец, и бе служил на енорията в продължение на четиресет години. Беше родом от Уестморланд и бе чел молитвите и проповедите си на местния диалект. Бе имал само една служба в седмицата и тя рядко бе продължавала повече от час и петнайсет минути. Не тормозел енориашите си със съвети и винаги се държал смирено и покорно със стария земевладелец. Бе познавал района и местните обичаи и се бе задоволявал с издръжката от двеста лири на година, която получавал, като дори му оставали пари за благотворителна дейност. Но новодошлият пастор беше стиснат мъж с високи изисквания за лично удобство, който бе решил да компенсира факта, че задържаше всички пари за себе си, с въвеждането на следобедна служба. И бе порицал земевладелеца, когато последният нарекъл това нововъведение глупаво и ненужно. Оттогава старецът не бе стъпвал в църквата му, освен на Коледа. Разклатеното му здраве му даваше добро извинение, но освен това той категорично отказваше да приеме пастора в дома си, въпреки че младият мъж се бе отбивал няколко пъти. Накрая земевладелецът бе наредил на прислужниците да му кажат да не идва, освен ако не бъде извикан. Ето защо задачата пред Кейт не беше никак лесна, както по отношение на физическите, така и по отношение на духовните нужди на дядо й.

След четенето старецът задряма в стола си. Не се качваше в спалнята си, преди да подремне за половин час — лукс, на който продължаваше да се наслаждава, въпреки че всеки ден го умоляваха да не го прави, защото така нарушаваше съня си. Старецът не слушаше и продължаваше да заспива в креслото си. Когато се събуди, той се разкашля, а после Кейт едва успя да го убеди да се качи в спалнята си. Никога не го бе виждала толкова слаб. Едва успя да се качи по стълбите, въпреки помощта на старата прислужница. Все пак в него бяха останали някакви сили, поне що се отнасяше до ругатните, защото, когато влезе в стаята си, той веднага се развика на Кейт и на прислужницата за това, че чехлите му не бяха на правилното място.

— Дядо, искаш ли да остана при теб тази вечер? — попита Кейт.

Той отново й се развика за това предложение, след което сестрата му помогна да си легне и бе оставен сам.

Кейт се затвори в стаята си и седна да пише. Първото писмо бе адресирано до леля Гринаул и не й създаде никакви трудности, може би защото не й се налагаше да говори за пари. Написа й, че според нея дядо й е на смъртния си одър и я помоли да дойде във „Вавасор Хол“, за да го види за последно. „Присъствието ви ще ме утеши в този тежък миг и съм сигурна, че ще искате да се сбогувате с него.“ Кейт знаеше, че леля й ще дойде, и тази задача бе изпълнена.

Но писмото й до Джордж й създаде много повече главоболия. Какво да му каже и какво да не му казва? Започна с описание на състоянието на стария земевладелец, след което посочи, точно както бе направила в писмото си до госпожа Гринаул, че според нея дните му са на привършване. Спомена, че е помолила леля си да дойде „не защото смятам, че това би помогнало на стареца по някакъв начин. Просто в този момент не искам да бъда сама в къщата. Оставям те да решиш какво да правиш и дали няма да е по-добре да бъдеш тук. Ако нещо се случи…“

Хората се страхуват да говорят открито за смъртта, когато пишат подобни писма.

„Ако нещо се случи, ще ти изпратя съобщение и съм сигурна, че веднага ще дойдеш.“

След това дойде време да спомене завещанието. Ако не бе осъзнала, че собствените й интереси бяха замесени, нямаше да му каже нищо по въпроса, но истината бе, че Кейт се страхуваше от брат си, въпреки че бе готова да жертва толкова много за него — страхуваше се, че ще разбере погрешно мотивите й. Ето защо реши да му разкрие всичко, което знаеше. Ако не го направеше, той можеше да се обърне срещу нея и да я обвини, че нарочно е премълчала истината, за да го уязви.

Разкри му всичко и писмото стана дълго. „Пиша тези редове с натежало от мъка сърце, защото знам, че ще бъде голям удар за теб. Той ми намекна, че в новото завещание не ти е оставил нищо. Не ми го каза направо. Всъщност не помня точните му думи, но това бе впечатлението, с което останах. Вчера ме попита какво ще направя, ако ми завещае имота, но аз реших, че се шегува. Нямам представа какво е направил. Дори не съм се опитвала да отгатна. Казах ти всичко, което знам.“

Писмото наистина бе дълго и тя го завърши късно, но после веднага го занесе в кухнята, заедно с писмото до леля й, защото момчето щеше да тръгне още преди съмване.

Рано на следващата сутрин тя тихо се промъкна в стаята на дядо си, както обикновено правеше, но той очевидно спеше, така че тя бързо излезе. Прислужницата й каза, че се е събуждал в четири, в пет и в шест часа, като всеки път обявявал, че иска да говори с нея, но после се унасял. Кейт влезе в спалнята му четири или пет пъти тази сутрин, но дядо й не помръдваше. Накрая се уплаши, че е издъхнал, и сложи ръка на рамото му. Той нежно докосна ръката й, ясно показвайки, че не само беше жив, но бе в съзнание. Тя му предложи малко рядка каша за закуска, както и лекарството му. Предложи му и вино, но той не искаше нищо.

В дванайсет часа й донесоха писмо от Алис. Кейт го отвори и видя, че бе много дълго. Не можеше да го прочете сега, но видя няколко думи, които я накараха да пожелае да го изчете възможно най-скоро. Но в този миг не можеше да остави дядо си. В два часа докторът пристигна и остана до свечеряване. В осем часа старецът беше мъртъв.

Петдесет и четвърта глава

Как Алис бе наказана

Клетата Кейт беше много тъжна тази нощ във „Вавасор Хол“. Смъртта винаги натъжава, дори когато обстоятелствата не са особено шокиращи. Старецът, издъхнал на втория етаж, бе изживял своя живот и това бе единственото нещо, което му бе останало да направи: да умре. Неговото време бе дошло. Кейт също бе очаквала смъртта му и бе знаела, че бе глупаво дори да се надява този миг да бъде отложен. Но смъртта на близък човек винаги е тъжно и донякъде тържествено събитие.

И тя бе напълно сама във „Вавасор Хол“. Нямаше близък човек в радиус от няколко мили. Младият пастор, въпреки че самата тя не се бе скарала с него, не можеше да я утеши, защото едва го познаваше. Освен това не бе от хората, които биха се обърнали към свещеник за утеха, освен ако този свещеник не бе стар приятел. Предполагаше, че както леля й, така й брат й щяха да дойдат при нея, но нямаше как да пристигнат веднага. Щеше да бъде сама поне още ден-два, като през това време трябваше да уреди неща, които не бе работа на една жена да урежда. И не можеше да разчита на слугите за нищо. Имаше един стар иконом или лакей, живял във „Вавасор Хол“ повече от половин век, който обаче страдаше от ревматизъм и още много други заболявания и рядко излизаше от собствената си стая. С годините се бе превърнал в бреме за останалите прислужници. Имаше едно момче, което напоследък вършеше всичката работа на иконома, както и много други задачи. От него би излязъл чудесен иконом, ако някой го обучеше. В момента той бе най-голямата утеха за Кейт. Имаше и една стара сестра, която не умееше нищо друго, освен да се грижи за болни хора, както и две недодялани момичета от Уестморланд, които вършеха работата на готвач и камериерка.

През онази първа вечер след смъртта на дядо й, Кейт щеше да се чувства много по-добре, ако имаше нещо за вършене. Но истината бе, че нямаше. В продължение на около час тя сновеше от стая в стая, като мислеше за писмото, което бе пъхнала в джоба си и нямаше търпение да прочете, но в същото време чувстваше, че не бива да го прави, защото в момента бе длъжна да мисли единствено за покойния си дядо. Но Кейт грешеше. Нека живите си спомнят за мъртвите само тогава, когато мислите им ги отвеждат натам по естествен начин, независимо дали самите те искат това или не. Тъга, изпитана, защото така е редно, е почти като престорена тъга. Когато види подобно нещо, човек не може да не се сети за дамата, която тайно попитала своята приятелка дали печеното пиле с млечен сос подхожда на траурното й облекло или за онази друга дама от кралското семейство, която била уверена от един придворен лорд, че играта на пикет[78] била част от скърбенето.

Стана почти единайсет, преди Кейт най-накрая да извади писмото и да го прочете. Понеже то е важно за моята история, ще го пресъздам без съкращения, въпреки дължината му. То бе написано с огромни трудности и много сълзи и докато го четеше, Кейт почти забрави, че дядо й лежеше мъртъв в стаята над главата й.

„Улица «Кралица Ан», април 186–.

Скъпа Кейт,

Не знам как да ти пиша, имайки предвид какво имам да ти казвам. Но трябва да го знаеш. Трябва да го знаеш, но ще те помоля да не го повтаряш на никой друг. Трябваше да ти пиша още вчера, когато нещастието се случи, но бях много зле и просто не бях способна. Всъщност веднага след като брат ти си тръгна, аз си помислих, че едва ли някога ще мога да събера мислите си отново. Смайването ми бе толкова голямо, че за известно време сякаш здравият ми разум ме бе напуснал и можех само да седя и да плача като идиот.

Скъпа Кейт, надявам се, че няма да ми се ядосаш, но трябва да ти го кажа. Опитах се да осмисля случилото се трезво и спокойно, но не виждам друг вариант. Фактът, че брат ти се скара с мен, не може да бъде скрит от теб и няма да допусна да научиш обстоятелствата от него. Вчера той дойде при мен и беше много ядосан. Този гняв бе нищо в сравнение с последвалата му ярост, но беше ядосан още от самото начало. Застана пред мен и ме попита защо съм направила така, че парите, които ми е поискал, да минат през ръцете на господин Грей. Разбира се, че нямах представа за какво говореше и му казах това. Обясних му, че не съм говорила с никого по този въпрос, освен с татко и той ми е обещал да се погрижи за прехвърлянето на парите. Дори сега не знам нищо по въпроса, защото още не съм говорила с татко и не разбирам какво е направил. Джордж веднага ми отвърна, че не ми вярва, и когато не реагирах по никакъв начин на тази обида, прибягна до още по-груби думи и заяви, че нарочно съм се опитала да го унижа пред целия свят.

След това ме попита дали го обичам. О, Кейт, трябва да ти разкажа всичко, колкото и да не ми се иска. Помниш ли онази Коледа, която прекарахме заедно в Уестморланд? Не мисли, че те обвинявам, но тогава отговорите ми към него бяха прибързани. Реших, че мога да му бъда полезна в ролята на съпруга, и си казах, че ще бъде хубаво да бъда полезна по някакъв начин. Когато ми зададе този въпрос вчера, аз не му отговорих. Как бих могла да му кажа, че го обичам, секунди след като ме е обидил? Как бих могла да му кажа, че го обичам, докато се е надвесил над мен и ме гледа с гняв в очите? Той ми нареди да върна на господин Грей всички подаръци, които съм получавала от него. В същото време взе от масата и хвърли на дивана малкия нож за писма, който господин Грей ми бе подарил. Не можех да му позволя да ми заповядва, така че не казах нищо, но върнах ножа на масата. Той отново го грабна и го хвърли в огнището.

— Имам правото да те смятам за своя съпруга — рече той, — и като такава не мога да ти позволя да държиш подаръци от този мъж.

Мисля, че тогава му казах, че никога няма да стана негова съпруга. Помня неговите думи, но не и своите. Той изруга и ме заплаши, че ако втори път се отметна от думата си, никога няма да ми позволи да го забравя и ще ме накаже сурово за това вероломство. О, Кейт, не мога да ти опиша как изглеждаше. Беше се приближил и знам, че се разтреперих пред него, сякаш ме беше страх, че ще ме удари. Не казах нищо, разбира се. Какво можех да кажа на човек, държащ се по този начин с мен? След това, доколкото си спомням, той седна и започна да говори за пари. Забравила съм какво точно каза, но помня, че го уверих, че може да вземе толкова, колкото иска, стига да ми остави достатъчно, за да не съм в тежест на баща си.

— Това, мадам, се подразбира — отвърна той. Помня тези негови думи много добре. После ми обясни, че след всичко случило се между нас, не мога просто да го разоря, отказвайки да му дам обещаните пари, необходими за неговия успех. Мисля, че беше донякъде прав. Но не беше прав да поставя въпроса по този груб и жесток начин, особено, при положение че никога не съм му отказвала пари. Може да ползва парите ми, докато свършат, но всичко между нас приключи, въпреки неговото намерение да ме накаже, както се изрази. Да ме накаже! Нима някое наказание може да бъде толкова ужасно, колкото онова, на което вече ме подложи?

След това поиска да му напиша писмо, което да покаже на адвоката (мисля, че имаше предвид нашия адвокат), за да върне парите, отпуснати му от господин Грей и да получи онези, от които се нуждаеше. Мисля, че спомена пет хиляди лири. Когато ми нареди да напиша това писмо, аз не помръднах. Истината бе, че не можех да помръдна. Той повиши глас и отново ме прокле, след което ми донесе химикалка и мастило и настоя да напиша писмото. Бях толкова уплашена, че за миг си помислих дали да не хукна към вратата и да избягам. И щях да го направя, ако имах вяра в силите си. Но не можех да напиша това писмо, дори ако животът ми зависеше от това. Мисля, че заплаках. Във всеки случай отметнах глава назад и закрих лицето си с ръце. Той дойде, седна до мен и ме хвана за ръцете. О, Кейт, не мога да ти кажа всичко. Приближи устата си до ухото ми и ми прошепна думи, които бяха ужасни, въпреки че не ги разбрах. Не знам какво ми рече, но ме заплашваше с гнева си, ако не му се подчиня. Преди да си тръгне, аз все пак открих гласа си и му отвърнах, че несъмнено ще получи парите, от които има нужда. И наистина ще ги получи. Самата аз ще отида при господин Раунд и ще му наредя да му ги изпрати. Това са моите пари и мога да правя с тях каквото си поискам. Но се надявам… принудена съм да се надявам, че никога повече няма да видя братовчед си.

Не смятам да изразявам мнение относно причините за това избухване. Възможно е да не ми повярваш и да ме сметнеш за луда. Възможно е да решиш, че се заблуждавам. Разбира се, че сърцето ти ще те накара да обвиниш мен, преди да обвиниш него. Ако това се случи и доведе до разделение между нас, мъката ми ще бъде увеличена двойно, но не мога да направя нищо по този въпрос. Не бих могла да премълча тези неща от теб. Той се отнесе обидно и жестоко с мен. Отнесе се така, както никой мъж няма право да се отнася с една жена. Що се отнася до парите, направих всичко по силите си, за да му покажа, че му имам пълно доверие, но това доверие доведе единствено до подозрения. Не знам дали разбира, че всичко между нас приключи, но ако не е наясно с този факт, ще те помоля да му кажеш. И ще те помоля да му обясниш, че не бива повече да идва на улица «Кралица Ан». Ако го направи, нищо не би могло да ме накара да го приема. Кажи му, че ще му изпратя парите, от които се нуждае, веднага след като накарам господин Раунд да ги изтегли.

Скъпа Кейт, сбогом. Надявам се, че ми съчувстваш. Ако не ми отговориш, ще приема, че си се почувствала длъжна да вземеш неговата страна и да повярваш, че съм се отнесла зле с него. Това ще ме направи много нещастна, но ще взема предвид факта, че си негова сестра и няма да ти се разсърдя.

Твоя приятелка,

АЛИС ВАВАСОР“

Докато четеше писмото, отначало бързо и след това съвсем бавно, Кейт напълно забрави за смъртта на дядо си. Умът, сърцето и мозъкът й бяха заети с мисли и чувства за Алис и брат й и не след дълго тя започна да обикаля стаята с бързи и гневни крачки, докато кръвта й вреше от негодувание.

Веднага бе застанала на страната на Алис, разбира се. Дори за миг не се бе усъмнила в думите й и не си бе помислила, че онова, което й бе разказала, е било разкрасено или преувеличено от страх. Знаеше, че Алис беше честна и предана. Освен това, въпреки че обичаше брат си и би рискувала всичко за него, включително самата себе си, тя му нямаше доверие. Обичаше го, но тази любов бе останала още от детските им години и не се обуславяше от неговия характер, а от нейния. Все още вярваше в интелекта му, но бе престанала да вярва в поведението му. Страхуваше се от онова, което можеше да направи. Живееше със знанието, че ако обвърже съдбата си с неговата, което бе напълно готова да направи, имаше голяма вероятност да съсипе живота си. Грехът й бе в това, че бе решила да изложи Алис на същата опасност и бе интригантствала, понякога съвсем безскрупулно, за да постигне тази цел. Бе дала всичко от себе си, за да раздели Алис и господин Грей. Можем донякъде да я извиним с факта, че най-вероятно е смятала, или по-скоро се е надявала, че този брак ще промени брат й, ще му помогне да се поправи и да заживее по начин, който не е толкова опасен за околните. Нима двете с Алис не биха могли да поработят заедно върху него и да го издърпат от ръба на тази невидима бездна? Това, че бе рискувала собственото си бъдеще в името на брат си, несъмнено беше благородно. Но бе използвала лукавство, за да накара братовчедка си да сподели този риск, а това бе подло и позорно. Самата тя осъзна това, докато крачеше из трапезарията в полунощ, стискайки писмото на братовчедка си в ръка.

Бузите й почервеняха от срам, когато си представи сцената, която Алис й бе описала: ножът за писма, захвърлен в огнището, лютите ругатни, прошепнатите заплахи, които бяха ужасили Алис дори повече от ругатните, изнудването за пари, направено с коравосърдечна жестокост, силната мъжка ръка, стоварена върху рамото на Алис, онези блеснали от ярост очи и кървавия ужас на онзи отворен белег, когато бе приближил лицето си до лицето на своята жертва! Кейт дори за миг не си помисли да го защитава. Дори го обвини в грях, който бе по-тежък от греховете, слисали Алис. Бе настоял да получи пари от жената, за която възнамеряваше да се ожени! Според Кейт нищо не би могло да извини или смекчи това прегрешение. Алис не му бе обърнала внимание и дори бе изразила мнението, че искането му е било разумно. Дори след бруталното мъчение, на което я бе подложил, тя бе обявила, че веднага ще му изпрати парите. Бе обещала парите си на мъж, който се бе отнесъл по такъв срамен и скандален начин с нея! Алис можеше да му прости, но Кейт не би могла. Щеше да каже на брат си, дори в тази почернена къща, ако дойдеше тук, че поведението му е било жестоко и недостойно. Кейт не беше малодушна. Тя си каза, че щеше да направи това, дори ако брат й я заплашеше с гнева си и я изгледаше по онзи изпепеляващ начин.

Стана един часа, а после два, но тя все още обикаляше тъмната трапезария. Огънят бе изгаснал и въпреки че бе средата на април, Кейт започна да чувства студа. Но не можеше да си легне, преди да е писала на Алис. Разбира се, че щеше да изпрати съобщение на брат си по телеграфа, но щеше да направи това на сутринта. Щеше да изпрати съобщение и на леля си. Но трябваше да пише на Алис още тази нощ. Можеше да е само един ред, но трябваше да го направи. Въпреки че зъзнеше от студ, Кейт седна да пише и успя да завърши писмото. Беше много кратко.

„Скъпа Алис, днес получих писмото ти и днес старият ни дядо почина. Кажи на чичо Джон за смъртта на баща му и му предай любовта ми. Сигурно разбираш, че в момента не мога да обсъждам онзи друг въпрос, но искам да те уверя, дори в миг като този, че между нас няма да има лоши чувства. Поне от моя страна. Не мога да ти кажа нищо повече, докато не минат няколко дни. Той лежи горе. Или по-скоро трупът му лежи горе. Телеграфирах на Джордж и предполагам, че ще дойде. Мисля, че и леля Гринаул ще дойде, тъй като й писах, още преди дядо да почине, с молбата да ми прави компания тук. Чичо Джон, разбира се, сам ще прецени дали да дойде или не. Не знам дали имам право да кажа, че ще се радвам да го видя, но истината е, че ще се радвам. Двамата с него знаете, че засега не мога да кажа нищо повече. Адвокатът ще говори с мъжете за погребението. Предполагам, че няма да бъде предприето нищо, докато Джордж не пристигне. Твоя братовчедка и приятелка, Кейт Вавасор.“

След това добави един последен ред:

„Мила моя Алис, ако ми позволиш, ще те направя своя сестра и ще бъдеш моят най-близък и скъп човек.“

Когато получи писмото, Алис бе толкова смаяна и изненадана от новината за смъртта на дядо си, че бе принудена, въпреки собствените си силни чувства, да мисли и действа съобразно това ново развитие. Баща й още не бе излязъл, така че тя почука на вратата му и показа писмото на Кейт.

— Татко — рече тя, — има новини от Уестморланд. Лоши новини, които едва ли си очаквал.

— Баща ми е мъртъв — отвърна Джон Вавасор.

Алис му подаде писмото на Кейт, за да го прочете.

— Разбира се, че ще отида — каза той, когато стигна до тази част. — Нима мисли, че няма да изпратя баща си в гроба, защото ненавиждам брат й? Какво има предвид с това, че между вас няма да има лоши чувства?

— Ще ти обясня някой друг път — отвърна Алис.

Джон Вавасор реши да не я разпитва и обяви, че следващата сутрин ще замине за Уестморланд, но миг по-късно промени плановете си.

— Ще хвана влака още тази вечер — каза той. — Ще бъде неприятно, но трябва да съм там, когато отворят завещанието.

Двамата не говориха повече по този въпрос, докато не стана време господин Вавасор да се отправи към гарата. Той напълно забрави за обещанието да няма лоши чувства между Кейт и дъщеря му и все още считаше племенника си Джордж за мъж, който, за съжаление, съвсем скоро щеше да се превърне в негов зет. През този досаден и донякъде тъжен ден, който бе принуден да прекара вкъщи, Джон мислеше предимно за Джордж и Алис, живеещи заедно във „Вавасор Хол“. Баща и дъщеря вечеряха в шест часа и малко след това господин Вавасор се качи в стаята си, за да се приготви за пътуването. Няколко минути по-късно Алис го последва (но го направи едва след като прецени, че може да му каже, без да го забави).

— Татко — рече тя, когато затвори вратата зад себе си, — преди да заминеш, трябва да ти кажа, че между мен и Джордж всичко приключи.

— И с него ли си се скарала? — попита баща й с неподправена изненада.

— По-скоро той се скара с мен. Но моля те, не ми задавай повече въпроси в този момент. Ще ти разкажа всичко, когато се върнеш, но реших, че трябва да научиш, преди да заминеш.

— Значи вината е негова?

— Не мога да ти обясня толкова набързо, татко. Сигурно съзнаваш, че в момента изпитвам огромен срам и не бива да ме разпитваш.

— А Джон Грей?

— Нещата между нас не са се променили.

— Кълна се, че не те разбирам. Знаеш, че Джордж е получил две хиляди лири от твоите пари — от твоите и от нечии други. Но нямаме време да обсъждаме това сега. Трябва да тръгвам. Знаеш какво мисля за Джордж и тази новина ме радва… това е всичко.

И той замина и остави Алис сама с тъжните си мисли.

Джордж Вавасор бе получил съобщението за смъртта на дядо си един ден преди Алис, но го бе получил в късния следобед. Вместо веднага да замине за Уестморланд с пощенския влак, той бе предпочел да се види с няколко души, преди да напусне Лондон, като най-вече искаше да говори с адвоката си преди изчитането на завещанието. Затова остана още един ден в града и се качи на същия влак, който бе хванал чичо му. Той крачеше по перона и се оглеждаше за свободно място, когато погледна в едно от купетата и видя чичо си. Двамата се познаха, но не си казаха нищо. Джордж се качи в друго купе. На следващата сутрин, още преди съмване, те се срещнаха отново в ресторанта на гарата в Ланкастър.

— Значи баща ми си е отишъл, Джордж — рече чичото на своя племенник.

Отиваха на едно и също място и господин Вавасор чувстваше, че ще бъде добре да се помирят, преди да стигнат там.

— Да — отвърна Джордж. — Най-накрая си отиде. Чудя се каква е била последната му несправедливост.

Читателят несъмнено помни, че той бе получил първото писмо на Кейт, в което тя му бе казала за промяната в завещанието на стария земевладелец. Джон Вавасор се извърна отвратено. Скръбта му може би не бе толкова силна, но дори не се бе замислял за завещанието. Самият той не очакваше нищо, но не завиждаше на племенника си за наследството, което му се полагаше. В този момент мислеше за стария земевладелец като за баща, който винаги се бе отнасял добре с него. Приемаше, че Джордж не таеше подобна любов в сърцето си, но бе напълно неприемливо да говори по този начин за дядо си броени дни след смъртта му.

Чичото се извърна, но не каза нищо. Джордж го последва навън с предложение:

— Няма да намерим превоз в Шап — рече той. — Защо не си наемем файтон от Кендал?

Чичото се съгласи и двамата завършиха пътуването си заедно. Размениха си не повече от десетина думи във файтона, като Джордж не спираше да пуши. Когато спряха пред старата къща, те установиха, че някой друг ги бе изпреварил — госпожа Гринаул току-що бе пристигнала с карета от гарата в Шап. Тя бе тръгнала от Норич и се бе качила на техния влак в Манчестър.

Петдесет и пета глава

Завещанието

Пристигането на госпожа Гринаул донесе огромна утеха на Кейт. Ако не беше леля й, тя нямаше да може да посрещне чичо си и брат си по начина, по който го направи. И двамата се държаха донякъде сдържано заради присъствието й — онази учтива сдържаност, присъща на непознати хора. Джордж не бе виждал леля си от дете и двамата трябваше да бъдат представени един на друг.

— Предполагам, че вие сте Джордж — каза госпожа Гринаул с усмивка и му подаде ръка.

— Да, аз съм Джордж — отвърна той.

— И сте член на парламента! — възкликна тя. — Каква чест за цялото семейство! Почувствах се толкова горда, когато чух!

Каза това с неподправено възхищение, след което се обърна към брат си.

— Времето на татко най-накрая дойде — рече госпожа Гринаул. — Да ти кажа честно, нямах представа, че е толкова слаб, колкото ми го описа Кейт.

— Аз също — отвърна Джон Вавасор. — На Коледа дойде с нас на църква.

— Нима? Мили Боже! Изглежда, го е сполетяла същата съдба, която сполетя клетия Гринаул — рече тя и попи очи с кърпичката си. — Джон, ти не познаваше Гринаул, нали?

— Срещнах го веднъж — отвърна брат й.

— Ах! Не беше от мъжете, които могат да бъдат оценени и разбрани след само една среща. Наясно съм, че има известно предубеждение към хората, които се занимават с търговия, но няма да говорим за това. Какво щях да правя сега без него, независимо дали е бил търговец или не?

— Не се съмнявам, че е бил прекрасен човек.

— Благодаря ти за тези думи, Джон. Ах! Защо не можем да задържим нещата, които искаме, завинаги?

Може би е редно да обясня, че преди да напусне Норич, госпожа Гринаул бе говорила с капитан Белфийлд и му бе казала, че при определени обстоятелства, ако се държи прилично, може да се надява. Капитан Белфийлд незабавно бе отишъл при най-добрия шивач в Норич, бе казал на мъжа за предстоящата си женитба и бе направил голяма поръчка. Шивачът обаче още не я бе изпълнил, тъй като чакаше доказателства за добрия късмет на капитана.

— Всички ние сме стръкове трева — заяви госпожа Гринаул, попивайки сълзите си — и някой ден ще бъдем окосени и хвърлени в пещта.

Брат й промърмори нещо съчувствено, клатейки глава в знак на съгласие с думите й за преходността на човешките дела, след което обяви, че ще излезе да поразгледа. Междувременно Джордж бе помолил сестра си да го заведе до стаята му и двамата вече се бяха качили горе.

Кейт бе решила да не споменава Алис до погребението, ако това бе възможно. Докато изкачваше стълбите, тя почти се разтрепери от страх, защото знаеше, че четенето на завещанието щеше да предизвика неприятности и тъга, а може би и люта кавги.

— Какво прави тази жена тук? — бе първият въпрос, зададен от Джордж.

— Аз я помолих да дойде — отвърна Кейт.

— И защо си я помолила да дойде тук? — попита гневно той.

Кейт веднага почувства, че той говореше така, сякаш вече бе господар на имението и възнамеряваше да бъде и неин господар. Що се отнасяше до първото, тя нямаше възражения. Искрено желаеше той да стане господар на имението и въпреки опасенията й, че ще бъде горчиво разочарован по този въпрос, тя дори не би си помислила да оспорва правото му да се смята за такъв. Но постепенно бе започнала да си казва, че не бива да се подчинява на неговото господство. Този процес бе започнал в мига, в който я бе принудил да напише онова първо писмо, молейки Алис за пари.

— Поканих я преди смъртта на клетия ми дядо, Джордж, когато още смятах, че ще боледува в продължение на седмици. Животът ми тук с него, без друга жена в къщата, освен прислужниците, бе много самотен.

— Защо не покани Алис да ти прави компания?

— Алис нямаше да може да дойде — отвърна Кейт след кратка пауза.

— Не виждам защо не би могла. Но не искам тази жена тук. Опозори се, като се омъжи за ковач…

— Но, Джордж, нали ти ме посъветва да отседна при нея?

— Това е различно. Сега, когато той е мъртъв и тя разполага с парите му, можеш от време на време да й ходиш на гости, но не я искам тук.

— Напълно естествено е да дойде в дома на баща си, за да бъде с него на смъртния му одър.

— Мразя да ми казват какво е естествено и какво не е. Хората, които го правят, обикновено не знаят за какво говорят. Съмнявам се, че е обичала стареца повече от мен. И едва ли е обичала стареца, за когото се омъжи. Хората могат да бъдат такива лицемери! Като чичо Джон, който се преструва на тъжен, защото е дошъл тук, и ще се преструва, докато тялото на баща му лежи горе, но през последните двайсет години едва ли е имало нещо, което да е мразел повече, отколкото да идва тук, за да го види. Кога ще го заровят?

— Погребението ще бъде в събота. Вдругиден.

— Защо не го погребат още утре, за да можем да си тръгнем преди неделя?

— Почина едва в понеделник, Джордж — заяви покрусено Кейт.

— Пфу! У кого е завещанието?

— Господин Гограм. Беше тук вчера и ми заръча да предам на теб и на чичо Джон, че ще го носи на връщане от погребението.

— Какво общо има чичо Джон? — попита рязко Джордж. — Още този следобед ще отида в Пенрит и ще принудя този Гограм да ми даде завещанието.

— Не мисля, че ще го направи, Джордж.

— Какво право има да ми откаже? Какво право има изобщо? Откъде мога да бъда сигурен, че завещанието наистина е в него? Дядо къде държеше книжата си?

— В стария секретер[79], както го наричаше. Онзи в трапезарията. Но е запечатан.

— Кой го е запечатал?

— Господин Гограм… всъщност двамата с господин Гограм го направихме.

— Защо, по дяволите?

— Просто му помогнах. Но според мен постъпи правилно. Мисля, че е нормално в подобни случаи.

— Глупости! Мислиш за далечното минало. Докато някой не ме убеди в противното, ще считам, че всичко тук ми принадлежи като наследник на стареца. Няма да допусна вмешателство, докато не се уверя, че правата ми наистина са били отнети. И няма да приема завещание, изготвено на смъртен одър. Когато човек едва държи химикалка в ръката си, онова, което пише с нея, няма никакво значение.

— Нима смяташ, че искам да отнема правата ти?

— Надявам се, че не.

— О, Джордж!

— Казах, че се надявам да не е вярно. Но има хора, които го искат. Нима смяташ, че чичо Джон не би го направил, ако можеше? Проклет да е! Ако опита, ще открие, че ще му струва скъпо. Ще го прекарам през всички съдилища в Англия! След няколко години ще му се иска никога да не е напускал „Чансъри Лейн“!

Сестрата донесе съобщение, в което се казваше, че госпожа Гринаул и господин Вавасор смятат да влязат в стаята на стария земевладелец, за да се сбогуват с него. „Може би госпожица Кейт и господин Джордж искат да ги придружат?“

— Господин Вавасор! — извика Джордж, карайки старицата да подскочи. Тя изобщо не разбра какво имаше предвид.

— Да, сър, старият земевладелец — отвърна.

— Ще дойдеш ли, Джордж? — попита Кейт.

— Не. За какво ми е да ходя там? Защо да се преструвам, че искам да видя трупа на мъж, когото мразех и който мразеше мен и чието последно действие, доколкото знам, е било да се опита да ме ограби? Няма да дойда.

Кейт отиде, използвайки тази възможност да се измъкне от брат си. С всеки изминал миг идеята, че трябва по някакъв начин да се раздалечи от него, й се струваше по-примамлива. Напоследък в характера му се бе появила една цинична свирепост, която го правеше почти нетърпим. В същото време изпитваше такава омраза към общоприетите правила, както ги наричаше, че бе започнал да пренебрегва всякакви норми на цивилизовано поведение. Тя отдавна знаеше за тази черта на характера му. Именно по тази причина опитите й да го ожени за Алис я бяха карали да се чувства гузна. А сега това държане и този начин на говорене я караха да изпитва благодарност за това, че Алис се бе спасила.

Кейт се качи с чичо си и леля си и видя лицето на дядо си за последно.

— Клетият старец! — възкликна госпожа Гринаул. По лицето й се стичаха сълзи. — Джон, помниш ли как ми се караше и как ми казваше, че от мен няма да излезе нищо? Предполагам, че е казвал същото и на теб, Кейт?

— Беше много мил с мен — отвърна Кейт и се приближи до леглото. Тя не бе от хората, които, само чакат извинение да заплачат, и очите й бяха сухи.

— Беше достоен стар джентълмен — отбеляза Джон Вавасор. — Принадлежеше на една отминала епоха, но това не означаваше, че не беше джентълмен до последния си дъх. Не вярвам, че някога е направил нещо несправедливо или невеликодушно. Хайде, Кейт, да слизаме долу.

Госпожа Гринаул остана, защото искаше да размени няколко думи със сестрата за начина, по който тялото на господин Гринаул е било третирано след смъртта му, след което последва брат си и племенницата си.

Джордж не замина за Пенрит и видя господин Гограм чак в деня на погребението, когато този достолепен адвокат дойде във „Вавасор Хол“. Не каза нищо повече по въпроса и не счупи печатите, с които бе заключено старото бюро в приемната. Двата дни преди погребението бяха безкрайно неловки за всички присъстващи, освен, може би, за госпожа Гринаул, която се преструваше, че не забелязва мрачното настроение на племенника си. Наричаше го „клетия Джордж“ и възприемаше неучтивото му, дори грубо отношение за проявление на скръбта му. Задаваше му въпроси за парламента, на които той, разбира се, не отговаряше, и му разказваше истории за клетия Гринаул, без да обръща внимание на отвратеното му изражение.

Денят на погребението най-сетне дойде и тялото на стареца бе съпроводено от доктора, Гограм, чичото и племенника, като Джордж се постара да заеме челното място, сякаш се надяваше, че по този начин ще затвърди претенциите си на наследник. Пасторът ги посрещна пред малката порта на гробището, след като по някакъв начин бе превъзмогнал, да се надяваме окончателно, нежеланието си (и първоначалното си решение) да не чете опело за този неразкаял се грешник. Но все пак го прочете, като спомена колебанието си само на един приближен духовник от същата епархия.

— Казаха ми, че завещанието на дядо ми е у вас — рече Джордж на адвоката, веднага, щом като го видя.

— В джоба ми е — отвърна господин Гограм. — Предлагам да го прочета, след като се върнем от службата.

— Обичайна практика ли е завещанието да бъде изнасяно от къщата на покойника?

— Напълно обичайна — отвърна адвокатът. — И в този случай това бе направено по изрично желание на завещателя.

— Мисля, че е обичайна практика — рече Джон Вавасор.

Като чу това, Джордж се обърна към чичо си и понечи да го нападне, но успя да се сдържи и не каза нищо, въпреки че се намръщи свирепо.

Погребението бе съвсем обикновено и Джордж не проговори по пътя до гробището и обратно. Джон Вавасор зададе няколко въпроса на доктора относно последните седмици на баща си и съвсем случайно бе споменато, както от доктора, така и от адвоката, че интелектът на стареца е останал незасегнат от болестта до сетния му час. Когато влязоха в къщата, госпожа Гринаул ги посрещна с покана за обяд. Влязоха в трапезарията и изпиха по чаша шери. Джордж изпи две или три. След това докторът се извини и се отправи към Пенрит, където живееше.

— Бихте ли ме последвали в другата стая? — попита адвокатът.

Тримата джентълмени станаха и се насочиха към всекидневната, като Джордж крачеше най-отпред. Зад него вървеше адвокатът, а Джон Вавасор затвори вратата след тях. Всеки безпристрастен наблюдател би заключил, съдейки по лицата на последните двама, че те очакват неприятен разговор. Пресичайки салона, господин Гограм бе извадил завещанието от джоба си. Държеше го в ръка, когато седна. Джон Вавасор застана зад един от столовете и се облегна на него, като гледаше нагоре към тавана. Джордж стоеше на чергата пред огнището с ръце в джобовете на панталоните си.

— Господа, бихте ли седнали? — рече господин Гогран.

Джон Вавасор веднага се подчини.

— Предпочитам да стоя тук — отвърна Джордж.

Господин Гограм отвори документа.

— Преди да изчетете завещанието — обади се Джордж, — искам да кажа няколко думи. Не знам какво съдържа, но вярвам, че е било съставено няколко часа преди смъртта на дядо ми.

— Един ден преди да почине — отвърна адвокатът. — Рано сутринта.

— Добре, един ден преди да почине. Това е същото. Бил е на смъртния си одър. Повече не е станал от леглото.

— По това време още не беше на легло, господин Вавасор. Не че щеше да има някакво значение, ако беше. И същия ден слезе на вечеря. Признавам, че не разбирам какво целите с тези забележки.

— Ако ме изслушате, ще разберете. Правя тези наблюдения, защото отказвам да приема, че дядо ми е бил в достатъчно добро здраве, за да изготви ново завещание в последните мигове на живота си и на такава преклонна възраст. Видях го преди няколко седмици и още тогава прецених, че не е годен да се разпорежда с имота.

— Не мисля, че сега е времето да се повдигат подобни възражения, Джордж — отбеляза чичо му.

— Аз мисля, че е — отвърна Джордж. — Вярвам, че това завещание е инструмент, с помощта, на който, ако бъде признато за легитимно, ще бъда позорно ограбен. По тази причина възразявам срещу него и ще стигна до съд, ако се наложи. Сега можете да го прочетете, ако желаете.

— О, да, ще го прочета — каза господин Гограм. — И твърдя, че завещанието е напълно валидно.

— А аз казвам, че не е. Това е разликата между нас.

Завещанието бе изчетено, въпреки честите прекъсвания и гневни изблици на Джордж, които няма нужда да повтарям. Нито смятам да досаждам на читателите с пълния текст на самото завещание. То започваше с надеждата, изразена от завещателя, че имотът ще остане в семейството и къщата ще бъде наследена и стопанисвана от човек с името Вавасор. После старецът посочваше, че се чувства принуден да пренебрегне правата на естествения си наследник, вярвайки, че имуществото няма да е на сигурно място в ръцете му, в полза на сина си Джон Вавасор, който ще бъде главен изпълнител на завещанието му. Имуществото ще бъде наследено от най-големия син на Джордж (ако той някога се ожени и му се роди син) в деня, в който навърши двайсет и пет години. Междувременно с него ще се разпорежда Джон Вавасор, както намери за добре, с изключение на задължението да изплаща издръжка от петстотин лири на година на неговата внучка Кейт. Ако на Джордж не му се роди син, имуществото ще бъде наследено от най-големия син на Кейт или, ако това не бе възможно, от най-големия син на другата му внучка, взела името Вавасор. Личното му имущество ще бъде наследено от сина му Джон Вавасор.

— Опасявам се, че няма да получите много от тази последна клауза, господин Вавасор — рече адвокатът, след като свърши. — Земевладелецът нямаше дългове, но се съмнявам, че в банковата му сметка са останали повече от петдесет лири. Освен това стойността на имуществото е доста скромна. Не го е поддържал през последните десет години, но поне е платил всички дългове.

— Точно както предполагах — изсъска Джордж. Гласът му бе неприятен. Очите му блестяха и белегът му бе зейнал грозно. — В гнева си старецът се е опитал да ме ограби, защото не се подчиних на волята му последния път, когато го видях, преди да умре. Подобно завещание няма как да бъде валидно.

— Не мога да кажа нищо по този въпрос в момента — отвърна адвокатът.

— Къде е другото завещание? Онова, изготвено преди това?

— Ако помня правилно, изготвихме две преди това.

— И къде са те?

— Не е моя работа да знам това, господин Вавасор. Мисля, че го видях да унищожава едно, но не съм напълно сигурен. Що се отнася до другото, не мога да кажа нищо.

— Какво смяташ да правиш? — попита Джордж, обръщайки се към чичо си.

— Да правя? Ще изпълня завещанието, разбира се. Нямам избор. Сестра ти е най-облагодетелствана от него. Ще получава по петстотин лири на година до края на живота си, а ако се омъжи и ти не се ожениш или ако има син, а ти нямаш, той ще наследи всичко.

Известно време Джордж мълчеше, потънал в мисли. Не беше ли възможно, чрез Алис и Кейт, да успее да си върне имота? Може би, ако се оженеше за Алис… Но той трябваше да получи контрол върху имуществото веднага, за да може незабавно да започне да изкарва пари от него. А завещанието бе направило това напълно невъзможно. Делът на Кейт не й бе оставен безусловно: парите трябваше да минат през ръцете на чичо й Джон. Завещанието бе съставено така, че да го лиши от всичките му надежди.

— Проклето мошеничество! — рече той.

— Какво имате предвид, сър? — попита Гограм и се обърна към него.

— Онова, което казах. Проклето мошеничество. Кой е бил в стаята, когато завещанието е било изготвено?

— Свидетели на подписването бяха…

— Не попитах за подписването. Кой е бил в стаята, когато завещанието е било изготвено?

— Аз бях с дядо ви.

— И никой друг?

— Никой друг. Присъствието на друг човек в подобен момент би било много необичайно.

— Тогава считам този документ за най-обикновен боклук.

След тези думи Джордж Вавасор напусна стаята, като тресна вратата след себе си.

— Никога преди не съм бил обиждан така — промълви адвокатът, в чиито очи се бяха появили сълзи.

— Той е един разочарован и разорен мъж — отвърна Джон Вавасор. — Не мисля, че трябва да обръщате внимание на думите му.

— Но това не му дава право да ме обижда. Просто изпълних дълга си. Дори не съм съветвал дядо му. Поведението му бе жестоко и недостойно. Ако отново го срещна, ще му кажа това.

— Едва ли ще го срещнете отново, господин Гограм.

Адвокатът си тръгна, като преди това посъветва господин Вавасор да инструктира адвоката си в Лондон да предприеме стъпки за доказване валидността на завещанието.

— Едно от най-солидните завещания, които някога съм изготвял — рече господин Гограм. — Ако бъде признато за невалидно, ще се откажа от професията си.

Кой щеше да каже на Кейт? Това бе първата мисъл на Джон Вавасор, след като изпрати адвоката. Дали щеше да успее да се прибере в Лондон, без да се скара с племенника си? И какви бяха неотложните му задължения в ролята на изпълнител на завещанието на стария земевладелец? Изобщо нямаше да се учуди, ако Джордж си припишеше ролята на господар на имението и поискаше да му дадат ключовете, които в момента бяха в Кейт, и дори прибегнеше до насилие, за да ги получи. Какво трябваше да направи при такова стечение на обстоятелствата?

Беше ясно, че не можеше да избяга и да се върне в клуба си с нощния пощенски влак. Имаше задължения във „Вавасор Хол“ и тези задължения бяха такива, че почти съжали за позицията, в която го бе поставило завещанието на баща му. След време личното му състояние щеше да нарасне значително, но непосредствените последици бяха крайно неприятни. Той погледна през отворената врата, към тъжните борове, които бавно се поклащаха от вятъра, и си каза, че би продал наследството и всичките си задължения много евтино, ако такава продажба бе възможна.

Завари сестра си сама в трапезарията.

— Е, Джон? — рече тя. — Какво гласи завещанието?

— Къде е Кейт? — попита той.

— Излезе с брат си.

— Той взе ли шапката си?

— О, да. Помоли я да излязат на разходка и тя веднага се съгласи.

— Предполагам, че той ще й каже тогава — заключи Джон Вавасор, след което описа условията на завещанието на госпожа Гринаул.

— Браво! — възкликна вдовицата. — Радвам се за нея. Много обичам Кейт и сега ще може да се омъжи за всеки, когото си поиска.

Петдесет и шеста глава

Още една планинска разходка

След като напусна стаята, в която бе обидил адвоката, Джордж незабавно се насочи към салона, в който седяха леля му и сестра му.

— Кейт — рече той, — вземи шапката си и излез на разходка с мен. Приключихме работата.

Шапката и шалът на Кейт бяха в стаята, така че двамата излязоха след по-малко от минута. Поеха надолу по широкия път за карети, който пресичаше пустия и занемарен двор. Стигнаха портата, преди някой да проговори. Кейт чакаше Джордж да й каже за завещанието, но не смееше да го попита. Той възнамеряваше да й каже всичко, но първо искаше да се подготви. Не беше нещо, което можеше да бъде разкрито просто така, като най-обикновена новина.

— Накъде ще поемем? — попита Кейт, след като минаха през старата и разхлопана порта.

— Нагоре по хълма — отвърна Джордж. — Денят е хубав и искам да се махна от чичо си.

След като заобиколиха боровете, тя се обърна и го поведе към широколистната гора, през която двете с Алис бяха минали на път за Хоус Уотър през онзи паметен следобед. Изкачиха Бийкън Хил, преди Джордж да започне своята история. Кейт не бе на себе си от любопитство, но въпреки това не се бе осмелила да му зададе въпрос.

— Е — рече Джордж, когато спряха да си починат пред мостчето над рова, бележещ границата на гората, — не искаш ли да знаеш какво ти е оставил старецът?

Той я изгледа смръщено в очите.

— Но може би вече знаеш — добави.

Беше излязъл с нагласата да не се кара със сестра си. Преди да обиди онзи адвокат, той бе преценил, че в момента единствената му надежда бе да остане в добри отношения с нея, поне докато не реши какво да предприеме. Но истината бе, че яростта и разочарованието му бяха толкова големи, че просто не можеше да спре горчивите думи, напиращи в гърлото му. Изпитваше онзи неподправен и безграничен гняв, който кара хората да се чувстват сами срещу целия свят. Просто беше побеснял и не можеше да се спре.

— Не знам нищо за това — отвърна Кейт. — Ако знаех, щях да ти кажа. Въпросът ти е несправедлив към мен.

— Започвам да се чудя дали мога да вярвам на когото и да било — заяви той. — Дядо ми е направил всичко по силите си, за да ме лиши от наследство.

— Казах ти, че точно от това се опасявах.

— И те е направил свой наследник.

— Мен?

— Да, теб.

— Но той изрично ми каза, че няма да го прави.

— Но ти казвам, че го е направил.

— В такъв случай, Джордж, ще сторя онова, което му казах, че ще направя, ако изготви подобно завещание, и веднага ще прехвърля имота на твое име. Като чу това, той се закле, че никога няма да ми го остави.

— Колко си глупава! — възкликна той и я спря с ръка. — Какво си магаре! Защо си му казала това? Знаеше, че в такъв случай никога не би ти завещал имота.

— Той ме попита, Джордж.

— Пфу! Разори ме, а можеше да ме спасиш.

— Но пак ще те спася, ако ми е завещал имота. Нямам никакво намерение да те лишавам от наследство. Бог ми е свидетел, че не съм спирала да защитавам интересите ти тук, във „Вавасор Хол“. Ще подпиша всичко необходимо, за да ти прехвърля правата върху имота.

Няколко минути крачеха по пътеката в мълчание. Това бе същата пътека, по която двете с Алис бяха минали онази зима, и сега клетата Кейт не можеше да не се сети за всички добри неща, които тогава бе казала за брат си. Спомни си как бе лъгала, опитвайки се да издигне характера му в очите на своята братовчедка! И всичко беше напразно. Въпреки собствените си трудности, тя се замисли за Джон Грей и се разкая за онова, което бе сторила. Надеждите й в това отношение се бяха изпарили. Знаеше, че брат й се бе отнесъл чудовищно с Алис, и трябваше да му каже това, ако споменеше името й. Вече не можеше да си позволи да боготвори брат си и да му се подчинява във всичко. Но що се отнасяше до имота, който по право му принадлежеше, тя щеше да направи всичко по силите си, за да го получи.

— Ако завещанието е такова, каквото казваш, Джордж, веднага ще ти прехвърля правата си върху имота.

— Нищо не можеш да прехвърлиш — отвърна той. — Старият крадец е бил прекалено хитър. Оставил е всичко в ръцете на чичо Джон. Проклет да е! Проклети да са и двамата!

— Джордж! Джордж! Той вече е покойник.

— Знам, че е покойник. И какво от това? Иска ми се да бе умрял преди десет години… или преди двайсет. Нима искаш да му простя само защото е мъртъв? Ще го проклинам в гроба, защото трябва да бъде наказан.

— По този начин можеш да накажеш само живите.

— И ще ги накажа… но не с ругатни. Ще превърна живота на чичо Джон в истински ад! Ще го накарам горчиво да съжалява за това, че се осмели да застане между мен и правата ми.

— Не мисля, че е направил това.

— Не мислиш, че го е направил?! Защо беше тук на Коледа? Нима си въобразяваш, че това фалшиво завещание е било замислено без неговото знание?

— Сигурна съм, че не е знаел нищо по въпроса. Дядо реши тези неща в последния момент.

— Не забравяй, че ще трябва да докажеш това в съда. Няма да оставя нещата така, гарантирам ти. Ще ти се наложи да свидетелстваш. Кога те попита какво ще правиш с имота, ако ти го остави?

Кейт се замисли за миг, преди да отвърне:

— Само два дни преди да умре, ако помня правилно.

— Трябва да помниш правилно. Ще ти се наложи да се закълнеш в това. А сега ми кажи честно — вярваше ли, че той бе в състояние да изготви ново завещание?

— Посъветвах го да не го прави.

— Защо? Защо? Каква причина му даде?

— Казах му, че никой не бива да променя завещанието си, когато е толкова болен.

— Точно така. Казала си му това. А той какво отвърна?

— Ядоса се и ме накара да извикам господин Гограм.

— Кейт, сега искам внимателно да помислиш, преди да ми отговориш. Това е твоят шанс да ме спасиш. И не забравяй, че не искам да те лиша от нищо. Ще получиш всичко, което смяташ за справедливо.

Той говореше така, сякаш не я познаваше.

— Не искам нищо — отвърна Кейт и тропна ядно с крак. — Джордж, ти наистина не разбираш какво е да си честен.

Той се усмихна. Значението на тази усмивка, която премина през лицето му като сянка, бе съвсем очевидно, но Кейт бе твърде развълнувана, за да го разчете. Усмивката сякаш казваше „Наистина не разбирам“.

— Както и да е — отвърна той. — Посъветвала си дядо ми да не изготвя ново завещание, защото си решила, че не разсъждава трезво, нали така?

Тя се поколеба, преди да му отговори.

— Разсъждаваше трезво — рече тя. — Просто реших, че не бива да вярва на преценката си, когато е толкова слаб.

— Виж какво, Кейт. Наистина се надявам, че не искаш да станеш съучастник в този обир. И не се съмнявай, че това е обир. Казах ти, че ти е оставил имота. Всъщност истината е, че е оставил имота на чичо Джон.

— Тогава защо ми каза нещо, което не е вярно?

— Разочарована ли си?

— Разбира се, че съм. Чичо Джон няма да ти отстъпи правата. Джордж, не те разбирам. Наистина не те разбирам.

— Това няма значение. Чуй ме. Старецът е оставил имота в ръцете на Джон Вавасор, но ти ще получаваш издръжка от петстотин лири на година, докато някой, който още не е роден и най-вероятно никога няма да се роди, не навърши двайсет и пет години. Завещанието ясно показва, че старият глупак е бил напълно луд, когато го е изготвил.

— Не беше по-луд от теб, Джордж.

— Казах ти да ме слушаш. Нямам предвид, че е бил ненормален. Посъветвала си го да не изготвя ново завещание, защото си решила, че не е в състояние да го направи, нали?

— Точно така.

— И можеш да се закълнеш в това?

— Надявам се, че няма да се наложи. Надявам се, че няма да се стигне до съд. Но ако ми зададат въпроса, ще отговоря.

— Точно така. Сега ме изслушай, защото искам да разбереш какво имам предвид. Това завещание, ако бъде признато за валидно, предоставя цялата власт в ръцете на Джон Вавасор. Ти ще бъдеш напълно безсилна да ми помогнеш по какъвто и да било начин. Но въпреки това си по-облагодетелствана от завещанието от него. Всъщност ти си най-облагодетелствана от това завещание, защото твоят син ще наследи всичко, ако аз нямам такъв. Разбираш ли?

— Мисля, че да.

— И твоите показания относно невалидността на завещанието ще бъдат решаващи, независимо от това какво мислят хората.

— Ако се стигне до съд, ще кажа онова, което казах на теб. Надявам се, че ще бъде достатъчно.

— Няма да бъде достатъчно. Виж какво, Кейт. Трябва да бъдеш непоколебима. Всичко зависи от теб. Колко често си ми казвала, че винаги ще ме подкрепяш? Сега е твоят шанс.

Кейт чувстваше, че отвращението й към него и към всичко, което искаше от нея, нараства с всяка дума, която изричаше. Постепенно осъзна, че той искаше нещо от нея, което тя не можеше и нямаше да направи. Беше наясно, че ако му откажеше, щеше да предизвика гнева му. Тя стисна зъби и се приготви за битка. Ако се наложеше да води битка с брат си, щеше да го направи. Когато се вгледа в присвитите му от злоба очи, любовта й към него почти се превърна в ненавист.

— Това си имала предвид, когато си го посъветвала да не съставя ново завещание, нали? Преценила си, че не разсъждава трезво.

— Не е така.

— Спри, Кейт, спри. Замисли се и ще осъзнаеш, че е така. Нали каза, че преценката му е била слаба?

— Не съм казвала подобно нещо.

— Но нали именно това си имала предвид, когато си го посъветвала да не вярва на преценката си?!

— Виж какво, Джордж. Мисля, че разбирам накъде биеш. Ако някой ме попита дали е бил с всичкия си и дали е разсъждавал трезво, не мога да кажа, че не е бил.

— Не можеш?

— В никакъв случай. Не би било вярно.

— Значи си решила да ме измамиш и да предявиш претенции към имота.

Той отново се обърна към нея и я изгледа така, сякаш искаше да я изплаши.

— Нима и теб трябва да считам за враг? По-добре внимавай, Кейт.

Вече бяха започнали да се спускат по склона, което означаваше, че се бяха отдалечили на поне пет километра от „Вавасор Хол“. Кейт се огледа и видя, че бяха напълно сами. Наоколо нямаше нищо: нито колиба, нито някаква друга следа от човешко присъствие. Незнайно защо тя си помисли, че това бе важно. Спомни си, че бе решила да му се опълчи, ако се наложеше, и да му каже, че вече няма да му се подчинява във всичко. Нямаше да се страхува от него, колкото и грозни да бяха думите и гримасите му! Нима собственият й брат щеше да й посегне? И дори да го направеше, дори да я стиснеше грубо за ръката, както бе направил с Алис, дори да стореше нещо още по-ужасно, тя нямаше да отстъпи и нямаше да се предаде. Във вените й течеше същата кръв и тя бе не по-малко дръзка от него.

Истината бе, че когато го погледна в очите, тя имаше причина да се страхува. Той целеше да я изплаши. Искаше да я накара да си помисли, че ще я нарани. Но Джордж не бе взел решение по този въпрос. Не бе знаел какво смята да прави и преди да отиде при Алис, но бе седнал до нея и я бе разтресъл грубо. Не се бе ръководил от някакъв план на действие, когато бе нападнал Джон Грей или когато бе обидил адвоката. Бе го обладал бяс, който ръководеше действията му. И Джордж съзнаваше това. Почти му се искаше този Бяс да го накара да извърши някаква неописуема жестокост. Всичко се развиваше против него и той искаше да си го изкара на някого.

— Кейт — каза той и я спря с ръка, — ще решим този въпрос тук, ако нямаш нищо против. Искам да изясним отношенията си още сега. Обеща ми много неща и аз ти повярвах. Можеш да изпълниш всички тези обещания, ако ми кажеш, че според теб старецът е бил сенилен, когато е изготвил завещанието си. Ще направиш ли това за мен? Помисли, преди да ми отговориш, защото Бог ми е свидетел, че ако не получа справедливост, ще потърся мъст.

И той сложи ръка на рамото й, съвсем близо до гърлото.

— Махни ръката си, Джордж — каза тя. — Не съм глупава и не можеш да ме изплашиш толкова лесно.

— Отговори ми! — извика той и я разтресе, стискайки яката на дрехата й.

— О, Джордж, доживях да се срамувам от собствения си брат!

— Отговори ми — повтори той и отново я разтресе.

— Отговорих ти. Няма да кажа онова, което искаш от мен. Последния път, когато го видях жив, дядо разсъждаваше напълно трезво. Не беше сенилен. Просто изпълняваше решение, което бе взел отдавна. Няма да ме накараш да кажа нещо друго, като ме гледаш така и ме разтърсваш. Изобщо не ме познаваш, ако си мислиш, че можеш да ме изплашиш, сякаш съм малко дете.

Докато я слушаше, той продължаваше да стиска яката на пелерината, която носеше, но постепенно хватката му отслабна. Остави я да се изкаже, сякаш единственото нещо, което бе искал да направи, бе да я накара да му отговори.

— Значи така стоят нещата между нас? — попита той, когато тя свърши. — Това е твоята представа за почтеност. Струва ми се, си се главозамаяла от мисълта за всички тези пари. Чудя се дали двамата с чичо ми не сте замислили това предварително.

— Няма да посмееш да го попиташ, защото е мъж — отвърна Кейт.

Очите й се бяха напълнили със сълзи, но не от страх, а от яд заради характера на обвинението, отправено към нея.

— Мислиш, че няма да посмея? Скоро ще се увериш, че не ми липсва смелост. А що се отнася до теб, с всички твои обещания… Кейт, знаеш, че съм мъж на думата си. Кажи ми, че ще направиш онова, за което те моля, иначе лошо ти се пише.

— Нима имаш предвид, че ще ме убиеш? — попита тя.

— Да те убия? Да, защо не? При положение че се отнасяте по този начин с мен, защо да не го направя? Защо да не те убия? Теб и Алис, имайки предвид как ме предадохте!

— Клетата Алис! — рече Кейт и го погледна право в очите, давайки му да разбере, че не се страхуваше от заплахите му.

— Клетата Алис?! Проклета лицемерка! И двете сте такива: проклети, превзети, вероломни интригантки! Хайде, отиди и кажи на чичо си и на онази старица, че съм заплашил да те убия. Кажи и на съдията, когато те извикат в съда, за да ме лишиш от наследството ми. Лъжкиня проклета!

Той я бутна грубо и тя залитна и падна тежко на твърдата земя.

Джордж не се наведе, за да й помогне да се изправи и дори не погледна към нея, а продължи напред през обраслата с храсти пустош. Не бе поел по пътеката към Хоус Уотър, нито по пътеката, по която бяха дошли. Вървеше на север и Кейт, след като се надигна и седна на една малка купчина камъни, го изгледа как се спуска по склона и постепенно изчезва от поглед. Не тичаше, но крачеше много бързо и нито веднъж не погледна през рамо към нея. Накрая извивката на земята го скри от погледа й.

Отначало мислите й бяха насочени към него. Не се бе страхувала, че ще я нарани, дори когато го бе попитала дали смята да я убие. Кръвта й бе вряла от яд, а сърцето й бе препускало, но нито за миг не се бе уплашила. Въпреки това тя продължи да мисли за него, за неговото нещастие и за неговата немилост. Не се съмняваше, че той бе напълно и безвъзвратно разорен и опозорен. И това бе човекът, в когото бе вярвала и за когото не само бе жертвала себе си, но се бе опитала да жертва и собствената си братовчедка! Какво щеше да прави сега? Когато изчезна от погледа й, на нея й се стори, че потъва в някакъв ад, от който никога нямаше да може да избяга.

Кейт знаеше, че бе наранила ръката си при падането, но известно време не я мърдаше и се опитваше да не й обръща внимание. Бе решила да не мисли за себе си. След десетина минути тя стана и откри, че дясната й ръка е напълно безполезна и я боли при всяко движение. Опипа я с лявата и установи, че бе счупена малко под лакътя. Първата й мисъл бе дали да му каже това, когато го срещне в къщата. Как трябваше да му опише падането си? Може би трябваше да го излъже и да му каже, че се е подхлъзнала, спускайки се по склона сама? Разбира се, че той нямаше да й повярва, но едно такова извинение щеше да направи всичко много по-лесно. Не й мина през ум, че можеше да не го види до края на деня и че що се отнасяше до него, нямаше да й се наложи да лъже.

Запъти се обратно към вкъщи, като държеше дясната си ръка притисната в тялото с лявата. Разбира се, че щеше да й се наложи да обясни счупването, когато стигнеше, но истината бе, че мислеше само за обяснението, което щеше да даде на брат си. Що се отнасяше до другите, тяхната реакция не я интересуваше. „Ето ме, ръката ми е счупена, така че по-добре извикайте доктор.“ Това би било напълно достатъчно за тях.

Когато навлезе в гората, пътеката бе станала съвсем тъмна. Небето се бе задръстило с облаци и не след дълго започна да ръми. Постепенно дъждът се усили и още преди да достигне Бийкън Хил, небесата се бяха отворили и дъждът се бе превърнал в безмилостен порой. Въпреки болката, тя застана под едно дърво, използвайки извинението на дъжда, за да си почине няколко минути и да помисли над онова, което щеше да му каже. Осъзна, че можеше да го срещне още преди да е достигнала къщата и за пръв път изпита страх от него. Нима щеше да излезе от дърветата и да се опита наистина да я убие? Нима бе заобиколил, след като се бе скрил от погледа й, за да я издебне внезапно и да изпълни заплахата си? Кейт направи опит да се затича, но откри, че не можеше, защото движението й причиняваше болка. Продължи да крачи бързо през силния дъжд, държейки ръката си притисната към тялото, като оглеждаше дърветата за Джордж. Но никой не й се нахвърли по пътя обратно към „Вавасор Хол“. Ако бе способна да разсъждава трезво, щеше да прецени, че той нямаше как да я изпревари толкова бързо, дори ако бе изкачил стръмния склон, по който го бе видяла да се спуска. Истината бе, че Джордж съвсем се бе отдалечил и почти бе преполовил пътя до Бамптън, като в този миг напразно се опитваше да закопчее палтото си, за да се предпази от дъжда. Бесовете го бяха обладали и самият той нямаше представа къде отива.

Вечерята във „Вавасор Хол“ бе насрочена за пет часа, както винаги. Всъщност никой не я бе насрочвал, но всички бяха приели, че тя ще започне именно тогава. Точно в пет часа Кейт достигна входната врата. Отвори я с лявата си ръка и веднага се насочи към трапезарията. Чичо й и леля й стояха пред огнището.

— Вечерята е сервирана — рече Джон Вавасор. — Къде е Джордж?

— Цялата си мокра, Кейт — отбеляза леля Гринаул.

— Да, цялата съм мокра — отвърна Кейт. — Трябва да се кача горе. Може би ще дойдеш с мен, лельо?

— Да дойда с теб? Разбира се, че ще дойда.

Леля Гринаул веднага бе усетила, че нещо не бе както трябва.

— Къде е Джордж? — попита Джон Вавасор. — С теб ли се върна или трябва да го чакаме?

Кейт седна на стола си.

— Не съм сигурна къде е — отвърна.

Междувременно леля й се бе втурнала към нея и успя да я хване миг преди да падне от стола.

— Ръката ми — прошепна Кейт — ръката ми!

И тя припадна в ръцете на леля си.

— Той я е наранил — отсече госпожа Гринаул и погледна към брат си. — Това е негово дело.

Джон Вавасор я зяпна слисано и веднага му се прииска да се върне на улица „Кралица Ан“.

Петдесет и седма глава

В която дивият звяр слиза от планината

Малко преди единайсет часа тази вечер (вечерта, когато ръката на Кейт Вавасор беше счупена) някой почука тихо на вратата на спалнята й. В това нямаше нищо изненадващо, тъй като от всички в къщата само Кейт си бе легнала. Леля й бдеше до леглото й, а докторът, извикан от Пенрит, за да намести счупената й кост, още не си бе тръгнал, като в момента обсъждаше инцидента с Джон Вавасор в трапезарията.

— Ще се възстанови напълно — каза той. — Най-обикновена фрактура. Вдругиден ще дойда да я прегледам.

— Но не е ли странно подобно счупване да се получи при едно най-обикновено падане по време на разходка? — попита господин Вавасор.

Докторът сви рамене.

— Човек никога не знае — отвърна той. — Познавам една млада жена, която счупи бедрената си кост, опитвайки се да изрита котката си. Или поне това ми каза.

— Точно така! Предполагам, че не сте разследвали случая?

— Не съм. Моята работа е да излекувам контузията, а не да разследвам начина, по който е била получена. Имаше разследване, но младата дама не промени историята си. Лека нощ, господин Вавасор. Не я тормозете с въпроси, преди да се е наспала.

Докторът си тръгна и Джон Вавасор остана сам, застанал с гръб към огъня в трапезарията.

Когато Кейт бе припаднала малко след като се бе върнала от разходката си, в къщата бе настанала такава суматоха, че господин Вавасор не бе имал време да реши какво да мисли за инцидента, довел до нараняването й. Госпожа Гринаул веднага бе установила счупването и бе наредила на прислужниците да извикат доктора. За щастие, той си бе вкъщи и бе пристигнал във „Вавасор Хол“ малко преди десет часа. Междувременно, веднага след като се бе свестила, Кейт им бе разказала какво се бе случило.

Двамата с брат й се скарали за завещанието и той си тръгнал разсърден, оставяйки я сама в планината. Тя бе паднала, след като се бе извърнала от него, и бе открила, че се е наранила. Но му била твърде ядосана, за да му каже. Установила, че ръката й е счупена, едва след като той се скрил от погледа й. Това бе нейната история и в нея нямаше нищо невероятно, но съдържаше прекалено много недостоверни неща. Несъмнено бе вярно, че Джордж не бе знаел за нараняването й. Беше вярно, че не го помолила за помощ. Беше вярно, поне донякъде, че бе паднала и беше вярно, че не бе знаела колко сериозно е нараняването й, преди той да се отдалечи прекалено много, за да може да го извика. Но Кейт бе премълчала факта, че той я бе бутнал и когато я бяха попитали за причината за кавгата, тя бе отказала да отговори.

Нито чичо й, нито леля й, й бяха повярвали. Това бе напълно естествено и тя знаеше, че не й бяха повярвали. Отсъствието на Джордж, неговата избухливост и сериозността на нараняването й ги караха да се съмняват в достоверността на думите й. Но не можеха да я разпитват в сегашното й състояние. Госпожа Гринаул все пак я попита каква е вероятността племенникът й да се върне във „Вавасор Хол“.

— Мога само да кажа, че пое в посока към Бамптън — отвърна Кейт. — Може би е отишъл в Пенрит. Беше ядосан на всички ни и тъй като къщата вече не е негова, сигурно е решил, че не иска повече да спи тук. Но кой може да каже? Той не разсъждава трезво, когато е ядосан.

След заминаването на доктора, Джон Вавасор се отдаде на разсъждения, опитвайки се да достигне до истината. „Сигурен съм, каза си той, че докторът подозира нещо. Познах го по тона му и го видях в очите му. Подозира, че Джордж е счупил ръката й. Но как мога да го докажа? И какво ще постигна, ако го направя? Клетото момиче! Може би за нея ще е по-добре да се престорим, че й вярваме.“

Той реши, че това наистина щеше да бъде по-добре. Защо да се нагърбва със задачата да държи сметка на своя ненормален племенник, особено, при положение че не можеше да докаже нищо? Завещанието щеше да му създаде достатъчно проблеми. Той закопня да се върне в клуба си, а офисът на улица „Чансъри Лейн“ вече не му се струваше толкова ужасен. Насочи се към спалнята си, като по пътя почука на вратата на Кейт, за да попита как е.

Междувременно госпожа Гринаул бе получила съобщение в спалнята на племенницата си. Прислужницата бе почукала на вратата и й бе връчила бележка, донесена от едно момче от Шап и предназначена за госпожица Вавасор. Бележката не бе сгъната и не бе адресирана. По-скоро бе смачкана на топка, а посланието бе следното: „Изпрати дрехите ми по момчето. Няма да се връщам в къщата.“ Госпожа Гринаул я показа на Кейт, след което отиде да приготви багажа на племенника си. Куфарът му бе връчен на момчето, което пое обратно към Шап с каруцата си. Господин Вавасор научи за това, когато се качи горе.

Госпожа Гринаул не й зададе повече въпроси нито тази нощ, нито на следващия ден. Но на сутринта на втория ден, след като докторът я бе прегледал и бе обявил, че се възстановява задоволително, любопитството й бе взело връх. Истината бе, че освен любопитство, тя изпитваше и дълбоко възмущение. Вдовицата не бе толкова себична, колкото брат си, и имаше много по-твърд характер. Ако наистина се окажеше, че Джордж бе наранил сестра си, тя би жертвала всичко, за да го накаже за това вероломство.

— Кейт — рече тя, когато докторът си тръгна, — очаквам да ми кажеш цялата истина за случилото се между теб и брат ти, довело до този инцидент.

— Казах ти истината.

— Но не цялата истина.

— Казах ти всичко, което мога да ти кажа, лельо. Той се скара с мен, без да има причина да го прави, но едва ли смяташ, че мога да ти разкрия причината за кавгата? Най-вероятно и двамата грешахме, така че нека не говорим повече за това.

— Той прояви ли грубост, когато се скарахте?

— Когато е ядосан, езикът му винаги става груб.

— Но удари ли те?

— Скъпа лельо, не ми се сърди, но нямам желание да бъда разпитвана. Предпочитам да не отговарям на повече въпроси по темата. Не виждам ползата от тях.

Госпожа Гринаул познаваше племенницата си достатъчно добре и знаеше, че нямаше да измъкне нищо повече от нея, но вече бе напълно сигурна, че счупването й не бе резултат от най-обикновено падане.

Беше убедена, че брат й я бе наранил. Иначе Кейт нямаше да откаже да отговори на последния въпрос и щеше категорично да отрече обвинението, отправено към брат й.

— Щом така си преценила, добре — рече госпожа Гринаул. — Но ще ти кажа нещо. Брат ти Джордж по-добре да не ми се мярка пред очите.

— Най-вероятно ще го направи — отвърна Кейт. — Особено ако останеш тук, за да се грижиш за мен.

Кейт не се затрудняваше с отклоняването на всички въпроси, отправени към нея, но се затрудняваше да вземе решение как да се държи с брат си от сега нататък. Нима трябваше напълно да го изостави и да се разграничи от него, движена от напълно различните им и дори противоположни интереси? Нима трябваше да гледа как той се разорява и животът му се проваля, докато самата тя става богата жена, облагодетелствана от завещанието на дядо си? Читателят несъмнено помни, че досегашният й живот се въртеше около Джордж и всичките й планове и кроежи бяха посветени на неговото издигане. Досега бе считала за свой дълг да жертва всичко за брат си. Тъжно е да се откажеш от единствената цел, която си имал в живота си! Трудно е да откъснеш от сърцето си и да захвърлиш единствената любов, която си питаел. И какво щеше да каже на Алис? Какво щеше да каже на жената, която бе лишила от достоен съпруг, за да я тласне в обятията на мъж, който бе напълно недостоен за нея? За щастие на Кейт, контузията й бе такава, че в момента просто не можеше да пише на братовчедка си.

Но онзи удар! Коя жена би могла да заобича отново мъж, който я бе ударил? Една съпруга би могла да преглътне болката и да се върне при него. Би могла да се върне към онази любов, която е въпрос на навик, ако мъжът е баща на децата й и слага хляб на масата й. Брачните навици и общоприетите норми биха я накарали да помисли за неговите интереси и да се помъчи да поддържа добри отношения с него. Но що се отнася до любовта, когато защитникът удари беззащитната, той смазва тази любов и я убива! Жената може да преглътне измама, вероломство и подлост, дори изневяра. Може да прости тези неща и да ги забрави, но не мисля, че една жена би могла да забрави проява на насилие. Що се отнася до прошката — нещото, което никога не би могла да прости, не е самият удар, а жестокостта, която го е направила възможен.

Разсъждавайки върху тези неща, Кейт си каза, че животът й бе приключил. Отдавна се страхуваше от характера на брат си. Отдавна подозираше, че той бе безскрупулен и коравосърдечен. Но все пак този страх досега бе примесен с надежда. Бе се надявала, че успехът, ако все някога го постигне, ще смекчи жестокостта му и всичко ще се нареди.

Но сега всичко се бе объркало и тя знаеше това. Вярата й в него се бе разклатила сериозно, когато бе настоявал да пише на Алис и да я помоли за пари. Това безчестие я бе шокирало. Но сега я бе помолил да лъжесвидетелства, за да постигне своето, и я бе заплашил, че ще я убие. Бе й посегнал, защото бе отказала да му се подчини. И я бе обвинил в предателство. Бе я обвинил в това, че бе придобила имота с измама!

„Но не го вярва — рече си Кейт. — Каза го, за да ме накара да му се подчиня. Каза го, за да ме нарани. Но не го вярва.“

Кейт бе гледала как брат й ламти за пари през целия си живот. Тя разбираше спешната му нужда от средства. Разбираше агонията на този негов копнеж. Но самата тя бе толкова далече от подобни копнежи и желания, че просто не можеше да повярва, че той би могъл да помисли това за нея. Колко често му бе предлагала да му даде всички си пари до последния шилинг! В този миг тя реши, че не иска никога повече да го вижда, но въпреки това, ако можеше да го направи, би му прехвърлила всичките пари, които щеше да получи от наследството си.

Но такова прехвърляне бе невъзможно. Джон Вавасор остана в Уестморланд до края на седмицата и проведе множество дискусии, свързани с имота. Господин Раунд дойде от Лондон и се срещна с господин Гограм в Пенрит. Що се отнасяше до валидността на завещанието, господин Раунд заяви, че тя е безспорна. Беше назначен агент, който да получава парите от рентата. Бе постигнато и съгласие, „Вавасор Хол“ да бъде даден под наем точно шест месеца след тази дата. Междувременно Кейт щеше да остане там, докато ръката й зарасне и докато реши какво да прави. Госпожа Гринаул обеща да остане с нея и дори й предложи услугите си за неопределено време, сякаш напълно бе забравила за капитан Белфийлд. Но не бе забравила за господин Чийзакър, като продължаваше да обсъжда този джентълмен така, сякаш бе ухажор на Кейт. Но вече не смяташе, че племенницата й бе задължена да приеме евентуалното му предложение за брак. Тя вече разполагаше със собствено богатство и въпреки че този брак бе желателен, той със сигурност не бе необходим. Госпожа Гринаул го наричаше „клетия Чийзакър“ и посочваше, че Кейт би се чувствала много удобно в ролята на негова съпруга, но вече не казваше, че шансовете й на брачния пазар щяха да бъдат нищожни, ако не приемеше предложението му.

— Млада жена с издръжка от шестстотин лири на година може да прави каквото си поиска — заяви леля Гринаул. — Това е по-добре, отколкото да получаваш рента през следващите десет години.

— И несъмнено ще трае по-дълго — отбеляза Кейт.

Тя искаше Алис да дойде при нея в Уестморланд преди тези шест месеца да са изтекли и спомена това желание на чичо си. Той обеща да попита дъщеря си, но не каза нищо повече по въпроса. След това си замина, оставяйки лелята и нейната племенница сами във „Вавасор Хол“.

— Какво ще правим, ако онзи див звяр реши да дойде тук? — попита госпожа Гринаул, обръщайки се към брат си.

Вавасор можеше само да изрази надеждата, че дивият звяр ще стои на разстояние.

Дивият звяр наистина стоеше на разстояние, поне докато госпожа Гринаул бе в къщата. Сега ще се върнем при него и ще проследим пътя му надолу по планината, под проливния дъжд, до Бамптън, малко селце в подножието на Хаус Уотър. Читателят помни, че след като удари сестра си, той й обърна гръб и хукна надолу по склона, като нито веднъж не се обърна, за да види дали е добре. Бе открил, че вече няма власт върху нея, поне що се отнасяше до това да я убеди да излъже, ако я принудеха да свидетелства. Колкото повече я бе заплашвал, толкова по-сигурна бе ставала в това, че дядо й бе разсъждавал напълно трезво, когато бе решил да промени завещанието си. Бе го погледнала в очите и бе отказала да му се подчини, а той се бе почувствал така, сякаш бе забила нож в гърба му. Какво можеше да направи? Истината бе, не можеше да направи нищо. Бе й казал, че ще я убие. Гневът го бе накарал да каже това. Гневът го бе убедил, че това е единственото възможно решение. Но какво щеше да постигне, ако я убиеше? Или по-скоро, ако я бе убил там, в планината? Нищо! Щяха да го обесят! Дори нямаше да изпита удовлетворение от това, че й е отмъстил. Ако бе убил онзи старец, който, за съжаление, вече не можеше да бъде застигнат от подобна съдба, но ако бе успял да сложи отрова във виното му, например, преди да изготви новото завещание, тогава би имало смисъл от подобно деяние! Той бе обмислил този вариант, но така и не се бе осмелил да предприеме нещо, и в момента се укоряваше за този факт. Нямаше да постигне нищо, ако убиеше сестра си. Така че овладя гнева си и й обърна гръб, оставяйки я сама да се прибере вкъщи.

Малко след това заваля. Дъждът го завари на голия склон на планината. Той разсеяно закопча палтото си, както вече описах, и продължи да се спуска, но постепенно пороят се превърна в буря и той бе принуден да наклони главата си на една страна, за да я предпази от поривите, идващи от север. Придържайки шапката си с ръка и извърнат от вятъра, той достигна долината в подножието на склона и постепенно пътеката, по която вървеше, се превърна в път. Джордж не познаваше местността толкова добре, колкото сестра си, и нямаше представа къде се намираше. Бе взел само едно решение, откакто бе изоставил сестра си, и това решение бе да не се връща във „Вавасор Хол“. Знаеше, че нямаше смисъл да се връща там. Със заплахи не можеше да постигне нищо и всички в къщата го мразеха. Самият той не знаеше какво щеше да прави сега. Може би трябваше да замине за Лондон и да се опита да измъкне някакви пари от Алис. Все още бе член на парламента и въпреки че бе мокър до кости, тази мисъл му донесе някаква утеха.

Когато наближи селото, Джордж застигна малко овчарче, слизащо от планината. От него научи къде се намираше.

— Бамптън — отвърна момчето с акцент, който бе почти шотландски.

Когато Вавасор го попита дали там имаше кабриолет, то просто го зяпна, защото не знаеше думата. Накрая все пак успя да разбере нуждата на своя събеседник и отвърна:

— Джон Апълтуейт от Крейгс има голяма каруца.

Крейгс беше ферма, която не след дълго изплува на хоризонта на около два километра навътре в долината. Надявайки се, че ще успее да открие по-бързо превозно средство от каруцата на Джон Апълтуейт, Вавасор се насочи към странноприемницата в центъра на селото. Но не успя да открие подходящо превозно средство нито там, нито във фермата на Апълтуейт, така че малко след шест часа отново пое пеша в дъжда към Шап. Разстоянието бе почти осем километра и тесните пътеки бяха лепкави и кални. Преди да тръгне, той бе изпил чаша горещ ром с вода, но ефектът от алкохола се оказа прекалено краткотраен и не след дълго започна да зъзне от студ.

Продължи да върви, окаян и изтощен до смърт. Подобни преходи в дъжда наистина са изтощителни, но човек рядко се чувства нещастен. Вървял съм по тези планински пътеки и съм бил изморен, гладен, премръзнал, подгизнал и без пукната стотинка. Дори съм заспивал в канавката, надвит от умората. Но винаги ми е било леко на сърцето, защото в планинския въздух има нещо, което прави човек безгрижен и щастлив, колкото и да е изморен. Джордж Вавасор обаче беше окаян и нещастен и с всяка несигурна стъпка ставаше по-окаян и по-нещастен. Какво са осем километра ходене за един млад мъж, колкото и силно да вали и колкото и кален да е пътят? Какво са осем километра ходене за един млад мъж, дори и вече да е изминал дванайсет? Сестра му Кейт дори нямаше да ги усети. Но от време на време Джордж спираше, облягаше се на живия плет и проклинаше лошия си късмет. Проклинаше дядо си, чичо си, сестра си, братовчедка си и себе си. Проклинаше мястото, където бяха живели предците му, проклинаше цялото графство. Проклинаше дъжда, проклинаше вятъра и проклинаше градските си ботуши, които се бяха просмукали с влажна лапавица. Проклинаше чезнещата светлина и тъмнината, която се спускаше над него. Отново и отново проклинаше завещанието, което го бе ограбило, и адвоката, който го бе изготвил. Проклинаше майката, която го бе родила, и бащата, който го бе оставил без наследство. Замисли се за Скръби и прокле и него, знаейки, че той съвсем скоро щеше да му поиска още пари. Проклинаше Камарата на общините, която му бе струвала толкова много, проклинаше алчните избиратели, които нямаше да го изпратят там, ако не им бе платил. Замисли се за онези две хиляди лири и прокле и Джон Грей. Прокле го два пъти. Прокле и целия свят, както и всички светове отвъд него. Проклинайки всичко, той най-накрая достигна странноприемницата в Шап.

Минаваше девет часа. Бе загубил цял час в Бомптън, опитвайки се да убеди Джон Апълтуейт да му даде каруцата си, и му бяха трябвали почти два часа, за да измине пътя от Бомптън до Шап — два часа ругатни и проклятия. Поръча си вечеря и бренди с вода и изпрати съобщение до сестра си във „Вавасор Хол“, както вече знаем. Но момчето, което изпрати, се забави и минаваше полунощ, когато най-накрая получи вещите си. През това време не бе спрял да ругае и проклина. Правеше го, докато ядеше варената си шунка и пиеше брендито си с вода. Ругаеше на глас и червенокосата прислужница в странноприемницата нямаше как да не чуе, че крадците от „Вавасор Хол“ искат да откраднат дрехите от гърба му и отказват да изпратят вещите му. Не можеше да се въздържи, въпреки че всяка дума, която изричаше, можеше да навреди на каузата му да си върне имота в Уестморланд, ако изобщо успееше да превърне това в кауза. Знаеше, че бе направил голяма глупост, удряйки сестра си, и се проклинаше за тази глупост. Но не можеше да се въздържи. Каза си, че вече е загубил битката и се замисли дали да не се отрови. Замисли се за пистолетите, които винаги държеше в квартирата си. Те бяха заредени и готови за стрелба, за всеки способен на това да отнеме един човешки живот. Замисли се за бързия влак и за мигновената смърт, която щеше да го застигне, ако се хвърлеше пред него. Но ако неговият живот бе приключил, той нямаше да си отиде сам. О, не! Те го бяха разорили и обрекли на смърт. Нима бе от мъжете, които биха простили на враговете си, когато могат да ги вземат със себе си в пъкъла? Няма да повтарям последните думи, излезли измежду нечестивите му устни, докато вървеше към оправеното си легло, полупиян и с кръвясали очи, обладан от бесовете и проклинайки клетата червенокоса прислужница.

Петдесет и осма глава

Семейство Палисър закусва

Скъпи читателю, несъмнено помните партито на лейди Монк и неговия завършек, поне що се отнася до онези гости, чиято история следим? Господин Палисър си тръгна рано, госпожа Маршъм го последва до улица „Парк Лейн“ и му разказа всичко. Той се върна за жена си и я завари седнала в трапезарията в компанията на Бурго Фицджералд, под орловия поглед на верния Бот, и я отведе вкъщи. Бурго сякаш изчезна вдън земя и господин Бот, вътрешно негодувайки, че твърде често добрите дела се считат за награда сами по себе си, се утеши с няколко глътки шампанско и се отправи към квартирата си. Когато господин Палисър се качи в стаята на лейди Монк, търсейки шала на жена си (може би читателят помни разговора, свързан с този шал), домакинята осъзна, че всичко е загубено, включително нейните двеста лири. Това бе завършекът на партито на лейди Монк.

Докато пътуваше към вкъщи в каретата на съпруга си, лейди Гленкора открито заяви, че госпожа Маршъм е отишла до „Парк Лейн“, за да каже на господин Палисър за разговора й с Бурго, и обяви, че никога повече няма да приеме нито тази дама, нито господин Бот в дома си. Каза това с по-твърд тон, отколкото господин Палисър бе свикнал да чува от жена си. Той не бе надарен с особено остър език и ето защо, съзнавайки тази своя слабост, реши да не отговаря. Всъщност двамата си размениха не повече от десетина думи през цялото пътуване.

— Утре ще закусвам с теб — рече й той, когато тя се приготви да се отправи към спалнята си. — Тази вечер трябва да работя и не искам да те притеснявам, ако стане прекалено късно.

— Нали не искаш да ставам рано? — попита жена му.

— Не — отвърна той с повече гняв в гласа, отколкото бе показвал до този момент. — Кога ще ти бъде удобно? Трябва да ти кажа нещо за случилото се тази вечер, преди да замина за работа.

— Не знам какво толкова имаш да ми казваш, но ще сляза в единайсет и половина. Това устройва ли те?

Господин Палисър отвърна, че го устройва, и двамата се разделиха.

Лейди Гленкора бе изиграла ролята си много добре. Не му бе позволила да я уплаши, първа бе споменала името на Бурго и го бе направила без издайнически трепет в гласа, а после дори бе обявила война на гувернантките от мъжки и женски пол, осмелили се да я следят. По пътя към вкъщи тя бе чувствала удовлетворение от собствената си сила и непоколебимост и все още ликуваше, когато му пожела лека нощ на стълбите и бавно се отправи към спалнята си, без нито веднъж да е свела поглед пред него. Докато прислужницата бе в стаята, тя държеше главата си високо вдигната и вътрешно си казваше, че няма да се предаде и да отстъпи нито пред съпруга си, нито пред неговите шпиони. Но веднага щом остана сама, чувството на удовлетворение я напусна.

Помоли прислужницата да я остави, въпреки че все още не бе свалила роклята си. След като момичето си тръгна, тя седна пред огнището, качи краката си на решетката, облегна лакти на коленете си и закри лицето си с ръце. Остава в тази поза близо час, взирайки се в пламъците през разтворените си пръсти. По време на този час не се чувстваше нито силна, нито непокорна и определено не ликуваше. Напълно бе забравила за господин Бот и госпожа Маршъм. За нея те бяха досадни мухи, жужащи около главата й. Ако решеше да напусне съпруга си, те нямаше да могат да я спрат. Мислеше за съпруга си и за Бурго — сравняваше ги и свързваше живота си с техните, като не очакваше нито радост, нито удобство, нито дори любов, а по-скоро нещастие и разочарование както от единия, така и от другия. Почти не мислеше за срама пред целия свят, който щеше да изпитва до края на дните си, ако нарушеше брачните си клетви и се съгласеше да живее с мъж, който не бе неин съпруг. Това, което за Алис означаваше всичко, за нея в този момент не означаваше почти нищо. Гленкора смяташе, че вече се бе жертвала и обвиняваше себе си, защото го бе направила от слабост. Но го бе направила. Каквото и да решеше, животът й бе съсипан. Бяха я омъжили за човек, който не я обичаше. Човек, който не обичаше никого и просто се нуждаеше от съпруга, защото искаше да има наследник. Тя си казваше, че ако бе успяла да роди дете, може би щеше да бъде щастлива или поне да се радва за него. Но всичко се бе обърнало срещу нея. В дома й не бе останало нищо, което да й носи утеха. „Всеки път, когато ме поглежда, той вижда причината за нещастието си“ — каза си тя. Замисли се за общественото положение на съпруга си и за неговото наследство — благородническата му титла и всичките му имоти. Не мислеше за собственото си богатство. Не си каза, че в това отношение му бе дала достатъчно, за да направи техния съюз изключително успешен от негова гледна точка. Вече приемаше, че той ненавижда този брак, колкото нея и че ще бъде облагодетелстван много повече, ако поведението й доведе до неговото разтрогване.

Що се отнасяше до Бурго, съмнявам се, че Гленкора се залъгваше по отношение на неговия характер. Тя знаеше, че той бе много по-недостоен от нейния съпруг. Знаеше, че бе прахосник и ленивец и имаше много пороци — пиеше, играеше комар и живееше разпуснато и неморално. Освен това дори да бе имала някакъв шанс да му помогне да се поправи, ако се бе омъжила за него честно и почтено, Гленкора съзнаваше, че нямаше как да постигне това в ролята на негова любовница, след като е изоставила собствения си съпруг и всичките си брачни задължения и се е превърнала в парий в очите на останалите жени. Бурго Фицджералд нямаше да се повлияе от подобна жена. Тя не бе наивна и не се залъгваше по този въпрос. Но както вече казах, Гленкора нямаше особено високо мнение за себе си. И какво, ако съсипеше репутацията си? И какво, ако Бурго беше подъл, жесток и вероломен? Обичаше го и бе единственият мъж, когото някога е обичала! Тя се навеждаше все по-ниско над тлеещия огън и отиде да си легне едва след като въглените напълно потъмняха. Що се отнасяше до това, което щеше да каже на съпруга си на сутринта — дори не бе започнала да разсъждава по този въпрос.

Точно в единайсет и половина тя влезе в малката трапезария, гледаща към парка. Това бе най-красивата стая в къщата и сега, след като пролетта най-накрая бе дошла и градските дървета се бяха раззеленили и станали почти толкова шарени и свежи, колкото селските, едва ли можеше да бъде намерено по-приятно място в цял Лондон. Господин Палисър вече бе там. Седеше и четеше вестник, но стана, когато жена му влезе. Приближи се и докосна бузата й с устни, след което тя зае своето място на масата.

— Имаш ли главоболие тази сутрин? — попита той.

— О, не — отвърна Гленкора.

Господин Палисър отпи от чая си и изяде една препечена филия с масло, след което се възхити от прекрасното време, съобщи й няколко интересни новини и се върна към речта, произнесена от лидера на опозицията в Камарата на лордовете. Речта бе много интересна за господин Палисър, тъй като в нея лордът бе намекнал за разцепление в сегашния кабинет, а слуховете за това разцепление бяха толкова широко разпространени, че напълно бяха унищожили вярата в правителството — вяра, която бе толкова важна и ценена от гражданите. Господин Палисър не бе чул официално потвърждение на тези слухове, но едно такова разцепление несъмнено би било от полза за него. В момента мислите му преливаха от политика — бе съвсем близо до това да постигне целта си и да бъде натоварен със задължения, изискващи цялото му внимание. Беше ли напълно наложително отново да споменава събитията от снощи? Определено не искаше да го прави. Когато си спомни задачата, която му предстоеше, всичкото му политическо удовлетворение се изпари. Не вярваше, че жена му бе в сериозна опасност. Нима не бе възможно да се спаси от това досадно задължение и да се отърве от всички тези подозрения? Не я ревнуваше. Истината бе, че той бе неспособен на ревност. Но не искаше да бъде опозорен и знаеше, че при определени обстоятелства светът щеше да очаква от него да се намеси. Но онова, което трябваше да направи сега, го изпълваше с отвращение. Предпочиташе да се изправи пред Камарата на общините с десет страници изчисления, отколкото да порицава жена си. Но тя му се бе опълчила. Бе заявила, че повече не иска да вижда приятелите му. Когато си спомни това, той почувства, че не може да си позволи да пренебрегне случилото се.

Въпреки това продължи да чете вестника си или по-точно да се преструва, че чете, поне докато жена му имаше оправдание да бъде на масата за закуска. От време на време й описваше какво четеше, като се опитваше да използва онзи поучителен тон, с който й говореше за политика. Но колебанието му бе очевидно както за него, така и за нея (може би за нея бе дори по-очевидно). Той просто отлагаше момента, от който се страхуваше, като напразно се залъгваше, че в това няма нищо срамно и не си губи времето. Гленкора нямаше вестник и не се опитваше да се залъгва. Именно затова тя първа повдигна темата.

— Плантагенет — започна тя, — снощи спомена, че имаш да ми казваш нещо за партито на лейди Монк.

Той бавно снижи вестника и се обърна към нея.

— Да, скъпа моя. Струва ми се, че след случилото се трябва да кажа нещо.

— Ако имаш нещо за казване, моля те, кажи го — подкани го Гленкора.

— Един мъж невинаги може да изрази мислите си с думи — отвърна той. — Опасявам се да не ме разбереш погрешно. Именно затова реших да изчакам до сутринта, за да подредя мислите си.

— Когато някой ми е ядосан, предпочитам да ми каже това веднага, докато кръвта все още кипи във вените му. Мразя студения гняв.

— Но аз не съм ти ядосан.

— Съпрузите винаги казват това, преди да започнат да се карат на жените си.

— Но аз няма да ти се карам. Просто ще те посъветвам нещо.

— Предпочитам да ми се карат. Съветите са дори по-лоши от студения гняв.

— Но скъпа моя Гленкора, нима ако съм решил да те посъветвам нещо…

— Няма да те спирам, Плантагенет. Моля те, продължавай. Просто ми се искаше да решим този въпрос веднъж завинаги.

Сега задачата му изглеждаше още по-трудна и неприятна. Когато се карат на съпругите си, мъжете трябва да го правят спонтанно, а думите им трябва да бъдат остри, строги и бързи. Някои задачи не се нуждаят от предисловия и това безспорно е една от тях. Господин Палисър започваше да осъзнава този факт.

— Гленкора — рече той, — искам да се държиш сериозно с мен.

— Аз съм напълно сериозна — отвърна тя и се намести на стола си. В жеста несъмнено имаше насмешка, а в очите й се бе разгорял онзи предизвикателен пламък, който съпругът й никак не обичаше да вижда. Клетото момиче! Чакаха я много сериозни неща, преди да излезе от тази стая!

— Трябва да бъдеш сериозна, Гленкора. Знаеш ли защо госпожа Маршъм дойде тук от партито на лейди Монк?

— Разбира се, че знам. Дошла е да ти каже, че танцувам валс с Бурго Фицджералд. Знам и защо господин Бот стоеше на прага на салона и ме зяпаше смръщено.

— Не знам нищо за господин Бот.

— Но аз знам нещо за него — отвърна тя и отново се намести на стола си.

— В момента говоря за госпожа Маршъм.

— Би трябвало да говориш и за двамата. Все пак ловуват заедно.

— Гленкора, ще ме изслушаш ли, или не? Ако си решила да не ме слушаш, просто ми кажи, за да знам какво да предприема.

— Не съм сигурна, Плантагенет — заяви тя и кимна към него с малката си глава. — Нямам представа какво би предприел. Но ще те изслушам. Както вече казах, нямам търпение този разговор да приключи.

— Госпожа Маршъм дойде тук не просто за да ми каже, че танцуваш валс с господин Фицджералд… и ми се иска, когато говориш за него, да го наричаш господин Фицджералд.

— Така и правя.

— Обикновено казваш и първото му име, а ще бъде много по-добре да го пропускаш.

— Ще опитам — отвърна бавно тя, — но ще ми бъде трудно да отвикна. Преди да се ожениш за мен, ти знаеше, че съм придобила навика да го наричам Бурго.

— Ще ми позволиш ли да продължа? — попита господин Палисър.

— О, разбира се.

— Госпожа Маршъм дойде тук не само за да ми каже, че танцуваш валс с него.

— И господин Бот не стоеше на прага на салона само за да ме гледа как танцувам? И това не бе причината да ме следва от стая в стая?

— Гленкора, ще престанеш ли да говориш за господин Бот?

— Иска ми се ти да престанеш да говориш за госпожа Маршъм.

Господин Палисър скочи на крака и в продължение на цяла минута стоя прав до масата, взирайки се гневно в жена си. Накрая отново седна и тя рече:

— Моля за извинение, Плантагенет. Мисля, че знам какво искаш, така че ще те оставя да говориш, без да те прекъсвам.

— Госпожа Маршъм дойде тук, защото е забелязала, че всички в салона те гледат учудено.

Лейди Гленкора се сгърчи в стола, но не каза нищо.

— Видяла е, че не само танцуваш с господин Фицджералд, но и танцуваш с него… как да се изразя?

— Кълна се, че нямам представа.

— Необмислено.

— О! Държала съм се необмислено, така ли? И за какво е трябвало да помисля?

— Трябвало е да помислиш за онова, което ще кажат хората. Трябвало е да помислиш за онова, което ще си кажа аз. Трябвало е да помислиш за собственото си положение.

— Може ли вече да говоря?

— Може би ще бъде по-добре да ме оставиш да се изкажа. Мисля, че госпожа Маршъм постъпи правилно, като дойде при мен.

— Разбира се, че мислиш така. Каква е ползата от това да имаш шпиони, ако не те уведомяват веднага щом видят нещо, особено ако това нещо е необмислено?

— Гленкора, нарочно ли се опитваш да ме разгневиш? Вече съм ти ядосан… много ядосан. Не съм изпращал шпиони да те наблюдават. Това, че научавам важни неща за теб, но не от шпиони, както ти ги наричаш, а от твоите и моите най-близки приятели…

— Какво имаш предвид под важни неща, които научаваш от най-близките ми приятели?

— Няма значение. Може ли да продължа?

— Не. Не и когато намекваш, че най-близките ми приятели разпространяват слухове за мен. Кажи ми кои са. Нямам близки приятели. Нима говориш за Алис Вавасор?

— Това няма значение. Но когато ме предупредиха, че ще бъде по-добре да не отиваш на място, където би могла да срещнеш онзи мъж, аз не им обърнах внимание. Отвърнах, че си моя съпруга и като такава имам пълна вяра в теб и че можеш да ходиш, където искаш и да се срещаш, с когото пожелаеш. Други може и да не ти вярват, но аз ти вярвам. Когато настоях да отидеш в Монкшейд, нима там също щеше да има шпиони? Когато снощи те оставих в къщата на лейди Монк, наистина ли вярваш, че съм се уповавал на госпожа Маршъм, а не на самата теб? Нима смяташ, че живея в постоянен страх от господин Фицджералд?

— Не, Плантагенет. Не мисля това.

— Нима вярваш, че съм натоварил господин Бот със задачата да те наблюдава? Отговори ми, Гленкора.

Тя се поколеба за миг, чудейки се какво всъщност мислеше по този въпрос.

— Той безспорно ме наблюдава — отвърна накрая.

— Това не отговаря на въпроса ми. Вярваш ли, че съм го натоварил с тази задача?

— Не, не вярвам.

— Тогава какво право имаш да говориш за шпиони? Не съм изпращал шпиони да те наблюдават. Ако някога се стигне дотам, че да разчитам на шпиони, за мен всичко ще е приключило.

Господин Палисър каза това с чувство, което почти се доближаваше до страст, и успя да докосне сърцето на жена си. Без значение дали бе изпратил шпиони да я наблюдават, или не, тя знаеше, че бе направила точно онова, което той бе обявил, че никога не би направила. Бе се вслушала в любовните слова на бившия си любовник. Бе получила и носеше в себе си писмо от този мъж, в което той я молеше да избяга с него. И в никакъв случай не бе решила, че няма да го направи. Бе предала доверието на своя съпруг и докато той говореше за вярата, която имаше в нея, духът на Гленкора се разбунтува срещу начина, по който го бе измамила.

— Знам, че не те правя щастлив — рече тя. — И знам, че никога няма да успея да те направя.

Той я погледна, поразен от неочаквано сериозния й тон, и видя, че цялото й излъчване се бе променило.

— Не разбирам какво имаш предвид — рече той. — Никога не съм се оплаквал. Не си ме карала да се чувствам нещастен.

Той бе от онези мъже, за които това бе достатъчно. Щом жена му не го караше да се чувства нещастен, какво повече можеше да очаква от нея? Несъмнено Гленкора можеше да направи много повече за него. Можеше да го дари с наследник. Но той бе просто един мъж и знаеше, че тя нямаше вина за този лош късмет.

Но сега сърцето й се бе отворило и тя започна да говори, отначало бавно, но постепенно с все повече увереност и страст:

— Не, Плантагенет, никога няма да те направя щастлив. Ти никога не си ме обичал и аз никога не съм обичала теб. Дори за миг не сме се обичали. Не трябваше да те обвинявам в това, че имаш шпиони. Не трябваше да ходя на партито на лейди Монк. Направих много грешки, но най-голямата ми грешка бе това, че ги оставих да ме убедят да стана твоя жена!

— Гленкора!

— Остави ме да говоря, Плантагенет. Ще бъде по-добре да ти кажа всичко и ще го направя. Ще ти кажа всичко — всичко! Наистина обичам Бурго Фицджералд. Обичам го! Обичам го! Как мога да спра да го обичам? Нима не го обичах още преди да се запознаем? Нима ти не знаеше това? Наистина обичам Бурго Фицджералд и почти бях решила да му призная това на партито на лейди Монк и да избягам с него. Но когато той ме заговори…

— Нима те е помолил да избягаш с него? — попита съпругът и тонът му ясно показа, че отровата на ревността най-накрая бе достигнала сърцето му. Все пак той бе човек от плът и кръв.

Гленкора веднага си помисли, че нямаше право да разкрива тайните на своя любовник, въпреки че бе разкрила своите, защото това не отговаряше на представите й за чест и достойнство.

— Когато двама души се обичат, нима имат нужда от молби?

— Да разбирам ли, че си искала да отидеш с него?

— Това нямаше ли да е най-доброто решение за теб? Плантагенет, не те обичам… поне не така, както една жена трябва да обича своя съпруг. Но Бог ми е свидетел, че първата ми мисъл винаги е за това как да те спася от нещастието, което ти причинявам.

След тези думи тя се изправи, приближи се до него и го грабна за сакото. Той се стресна и отстъпи назад, но не каза нищо. Продължи да я гледа, докато тя говореше.

— Какво значение има дали ще се удавя или ще захвърля живота си на вятъра, като избягам с мъж като него, при положение че ти ще можеш да се ожениш отново и да си имаш дете? Аз ще умра… и ще го направя доброволно. Как ми се иска да умра! Плантагенет, бих се самоубила, ако не ме беше страх.

Господин Палисър бе висок, а жена му ниска, така че той се бе надвесил над нея и се взираше с блеснал поглед в лицето й. Тя гледаше нагоре към него с широко отворени очи.

— Бих го направила — рече Гленкора. — Бих го направила! Бих го направила! Нима има нещо, за което да живея?

Нежно, бавно и много внимателно, сякаш се страхуваше от онова, което правеше, той обви ръка около кръста й.

— Грешиш за едно нещо — промълви той. — Аз наистина те обичам.

Тя поклати глава, докосвайки гърдите му с косата си.

— Наистина те обичам — повтори той. — Ако имаш предвид, че не го показвам, това е вярно. Знам, че е вярно. Мислите ми са насочени към други неща.

— Да — отвърна тя. — Мислите ти са насочени към други неща.

— Но наистина те обичам. Ако се окаже, че ти не би могла да ме обикнеш, това ще бъде голямо нещастие и за двама ни. Но не означава, че сме обречени на позор. Що се отнася до другото нещо, което спомена… това, че още нямаме дете…

Докато говореше, той я притисна в обятията си.

— … мислиш прекалено много за това… много повече от мен. Не съм се оплаквал по този въпрос… дори на самия себе си.

— Знам какво мислиш, Плантагенет.

— Грешиш, повярвай ми. Разбира се, че съм нетърпелив и може би съм показал това нетърпение в опитите си да го скрия. Но никога не съм те лъгал, Гленкора.

— Не, никога не си ме лъгал!

— Предпочитам да съм женен за теб и да останем бездетни, пред това да се оженя за друга, дори тя да ме дари с наследник. Ще се опиташ ли да ме обикнеш?

Гленкора мълчеше. В този момент, след признанието, което бе направила, тя не можеше да се застави да му каже, че ще се опита. Ако го направеше, това би означавало, че прекалено лесно е приела прошката му.

— Скъпа моя, според мен трябва да напуснем Англия за известно време — рече той, като все още я държеше за китката. — До края на тази сесия няма повече да се занимавам с политика. Искаш ли да прекараме лятото в Швейцария, или може би в някоя немска минерална баня? След това, когато времето се разхлади, можем да заминем за Италия.

Тя продължаваше да мълчи.

— Може би твоята приятелка Алис Вавасор би искала да дойде с нас?

Той я убиваше с добротата си. Гленкора все още не можеше да му отговори, но когато спомена името на Алис, тя нежно пъхна ръката си в неговата.

В този миг на вратата се почука — силен и рязък звук, който незабавно бе повторен.

— Влез — каза господин Палисър, дръпна ръката си и отстъпи на няколко метра от жена си.

Петдесет и девета глава

Херцогът на Св. Банги в търсене на министър

Икономът бе почукал, като го бе направил така, че да стане ясно, че бе почукал именно той, а не някой лакей.

— Моля за извинение, сър, но херцогът на Св. Банги е тук.

— Херцогът на Св. Банги! — възкликна господин Палисър и се изчерви.

— Да, сър, негова светлост е в библиотеката. Помоли ме да ви предам, че много иска да ви види, и аз му отговорих, че в момента сте в компанията на жена си.

— Добре си му отговорил. Кажи му, че ще дойда след две минути.

Икономът се оттегли и господин Палисър отново остана сам с жена си.

— Сега трябва да тръгвам, скъпа моя — рече той, — и може би няма да се видим до вечерта.

— Не искам по никакъв начин да ти преча — отвърна тя.

— О, не, няма да ми пречиш. Предполагам, че ще бъдеш готова около девет.

— Нямах предвид това — отвърна тя. — Не мисли повече за Италия. Дошъл е да ти каже, че имат нужда от теб в кабинета.

Той отново се изчерви.

— Може би — рече, — но дори да имат нужда от мен, това не означава, че ще се съглася. Но не бива да карам херцога да чака. Довиждане.

И той се обърна към вратата.

Тя го последва и го дръпна за ръката, принуждавайки го да спре и отново да се обърне към нея. Успя да улови и двете му ръце и ги стисна в своите, като в същото време го погледна в лицето с очи, преливащи от сълзи. Той й се усмихна нежно и стисна ръцете й в отговор, след което си тръгна… без да я целуне. Не че не искаше да го направи. Щеше да я целуне, ако смяташе, че поводът го изискваше.

„Твърди, че ме обича — каза си лейди Гленкора, — но дори не знае какво е да обичаш.“

Въпреки това тя знаеше, че той бе проявил изключително благородство. Веднага щом остана сама, тя извади писмото от джоба си и го накъса на малки парченца, без да го чете, след което хвърли парчетата в огъня. Докато правеше това, тя окончателно реши никога повече да не мисли за Бурго Фицджералд като за свой бъдещ господар. Струва ми се, че бе взела това решение по-рано, още когато двамата с Бурго се бяха разделили в трапезарията на лейди Монк. Бе имала достатъчно смелост, както и порочност, да си помисли, че би могла да избяга с него и дори да си каже, че ще го направи, и да се постави в това положение. Бе проявила достатъчно и от двете, когато бе заявила на съпруга си, че ще бъде добре да стори това. Но не беше нито достатъчно смела, нито достатъчно порочна, за да го направи наистина. Бе признала това, говорейки за идеята да отнеме живота си: беше я страх да предприеме това последно отчаяно действие. По тази причина, знаейки всички тези неща, тя накъса писмото, което бе носила толкова дълго в себе си, и го изгори в камината.

Истината бе, че тя му бе казала всичко, вярвайки, че по този начин ще осигури смъртната си присъда по отношение на позицията си в дома му. Бе сторила това не защото се бе надявала да избяга. Изобщо не бе мислила за себе си. Бе му признала всичко, защото лъжите, които до този момент я бяха измъчвали, бяха станали непоносими, когато в думите му се бяха прокрадвали първите нотки на нежност. Но той веднага й бе простил всичко. Бе му казала, че не го обича. Дори, че е обмисляла да го напусне. С думите си бе извинила всяка негова реакция, колкото й груба и сурова да бе тя. Но последиците, поне непосредствените последици, бяха неочаквани: той бе проявил повече нежност към нея, отколкото когато и да било преди. Гленкора знаеше, че той я бе подчинил. Колкото и студен и безсърдечен да бе домът му, тя трябваше да се примири с факта, че ще прекара остатъка от живота си в него. Повече не можеше да мисли за това да го напусне. Бе го предизвикала на дуел и той бе спечелил.

Самият господин Палисър нямаше много време да разсъждава върху тези неща, преди да се озове в компанията на херцога, но докато пресичаше дневната и се изкачваше по стълбите, през главата му минаха няколко мисли. Тя му бе признала всичко и той й бе простил. Не бе напълно сигурен, че е постъпил правилно, но бе сигурен, че го е направил. Това бе факт, който бе в миналото, и нямаше какво повече да се каже по този въпрос. Не биваше повече да я укорява и трябваше тактично да се разграничи от госпожа Маршъм. Що се отнасяше до господин Бот, той бе започнал да го мрази и се бе почувствал жестоко неблагодарен, когато този джентълмен си бе позволил да прошепне нещо в ухото му, докато бе прекосявал трапезарията на лейди Монк. Освен това й бе предложил да заминат в чужбина — да заминат в чужбина и да загърбят политиката, неговите планове и предстоящото му издигане. Бе настоял да го направят, дори след като жена му се бе опитала да го разубеди, намеквайки, че херцогът на Св. Банги е дошъл да му предложи онова, за което бе работил толкова години! Мисълта го изпълни с горчивина. Каза си, че подобни възможности не се отваряха два пъти в живота. Когато се върнеше от едногодишната си ваканция в чужбина, щеше да бъде никой в британската политика. Щеше да е загубил всичко, за което се е борил цял живот. Но господин Палисър държеше на думата си и когато отвори вратата на библиотеката, той бе решен, или по-скоро смяташе, че е готов да изпълни обещанието си.

— Ваша светлост, надявам се, че не съм ви накарал да ме чакате — рече той.

Двамата политически съюзници стиснаха ръцете си. Херцогът сияеше от щастие. Не бе усетил чакането. За него бе истинско щастие, че бе заварил своя приятел вкъщи. Беше се приготвил да го чака да се върне, ако бе излязъл.

— Сигурно можеш да предположиш защо съм дошъл? — попита херцогът.

— Предпочитам да ми кажете, отколкото да предполагам — отвърна господин Палисър и се усмихна за миг.

Но усмивката изчезна, когато си спомни обещанието, което бе дал на жена си.

— Той най-накрая подаде оставка. Казаното в Камарата на лордовете снощи го принуди да го направи, тъй като лорд Брок не обяви, че все още го подкрепя. Разбира се, вече мога да ти кажа всичко. Или той щеше да подаде оставка, или аз. Знаеш, че не го искам в кабинета. Възхищавам се от характера му, както и от неговия гений, но като държавник той е един от най-опасните мъже в Англия. Безспорно притежава възвишени принципи, може би най-възвишените, но те са толкова възвишени, че не могат да бъдат видени с просто око. И са прекалено възвишени, за да има някаква практическа полза от тях. Сигурен съм, че е честен като слънцето и точно като слънцето, честността му не може да бъде разбрана или оценена от нас простосмъртните. Не притежава инстинктите на политик и достига до заключенията си по пътя на философската дедукция. Но когато става дума за политика, по-скоро бих се доверил на инстинкт, отколкото на преценка. Едва ли има някой, който да знае по-добре от него как Англия трябва да се управлява след три века, но не знае нищо за това как трябва да се управлява сега. Брок го харесва, но в същото време се страхува от него. Обича да се уповава на красноречието му и се възхищава от страстта му, но се страхува от безкрайната му енергичност и ненавижда философията му. Във всеки случай той подаде оставка и дойдох тук, за да те помоля да заемеш неговото място.

Когато завърши речта си, херцогът изглеждаше доволен и дори щастлив. Напълно одобряваше политическото разместване, което бе предложил. Считаше господин Палисър за уравновесен и практичен мъж, който, за щастие, беше млад и следователно можеше да работи неуморно. Освен това принадлежеше към онази класа, която, поне според него, даваше най-добрите английски министри. А и го считаше за свой ученик. Той пръв бе обявил, че Плантагенет Палисър ще бъде следващият канцлер на хазната. Отдавна се знаеше, въпреки че не бе официално потвърдено, че ненавиждаше да работи с джентълмена, който днес бе подал оставка. Всичко се бе развило по план и херцогът се бе приготвил да празнува със своя млад приятел, преди да напусне дома му на улица „Парк Лейн“.

— И кой ще си тръгне с него? — попита господин Палисър, отлагайки болезненото решение, което трябваше да вземе.

Но още преди херцогът да му отговори, той си припомни, че при сегашните обстоятелства нямаше право да задава подобен въпрос. Решението му не можеше да зависи от отговора.

— Но всъщност няма значение — рече той. — Опасявам се, че ще трябва да отклоня това предложение.

— Да го отклониш! — възкликна херцогът, който едва ли щеше да се изненада повече, ако неговият приятел бе обявил, че отказва да отиде в рая.

— Опасявам се, че да.

Херцогът се бе надигнал от стола си и се бе облегнал с ръце на масата. Удовлетворението му се бе изпарило, както и доброто му настроение. Красивото му кръгло лице се бе издължило по начин, който бе почти комичен. Очите и устата му се опитваха да изразят укор, но той се давеше в шок и раздразнение. От няколко месеца херцогът шепнеше името на господин Палисър в ухото на министър-председателя и сега…

Но той отказа да повярва. Просто не можеше да повярва!

— Това са глупости, Палисър — рече херцогът. — Сигурно нещо си се заблудил. Каква причина имаш да не искаш да влезеш в кабинета? Самият Файнспън ще ни подкрепи, поне за известно време.

Господин Файнспън беше джентълменът, чиято оставка от правителството херцогът на Св. Банги бе обявил.

— Няма нищо общо с това — отвърна господин Палисър, който се чувстваше напълно способен да заеме мястото на господин Файнспън и без неговата благословия. — Няма нищо общо с това. Отказът ми не е продиктуван от страх.

— Тогава защо го правиш, за Бога? Скъпи Палисър, мислех, че си толкова сигурен в амбициите си, колкото съм и аз. И имах пълното право да смятам така. Преди не повече от месец ти бе готов да влезеш в кабинета при първа възможност. Това е безспорно.

— Прав сте. Но трябва да ви помоля да ме изслушате. Ще ви кажа нещо, което не бих споделил с никой друг.

Докато говореше, на лицето на господин Палисър се изписа агония. Има мъже, които могат да споделят най-съкровените си мисли и чувства, но той не бе един от тях. За него бе напълно неприемливо да обсъжда личните си проблеми, дори с близък приятел като херцога. В същото време чувстваше, че бе напълно наложително да оправдае решението си.

— Кълна се, че не виждам какво би могло да те накара да обърнеш гръб на своята партия — рече херцогът.

— Обещах на жена си, че ще я заведа в чужбина.

— Това ли е? — попита херцогът с изненада, но и с малко от предишната си развеселеност. — Никой не ходи в чужбина по това време на годината. Разбира се, би могъл да заминеш по време на парламентарната почивка.

— Но аз й обещах да заминем незабавно.

— Тогава, имайки предвид позицията, в която се намираш, ще бъдеш принуден да нарушиш това обещание. Сигурен съм, че лейди Гленкора ще влезе в положението ти.

— Не ме разбирате и се опасявам, че ще се наложи да ви разкрия нещо, което при други обстоятелства не бих си помислил да ви натрапвам.

Докато говореше, той бе обладан от неестествена скованост, която напълно се различаваше от предишното му държане.

— Разбира се, че не бих искал да се натрапвам, Палисър.

— Ако ми позволите, Ваша Светлост, ще ви разкрия, че тази сутрин моята съпруга сподели нещо с мен, което ме накара да осъзная, че непременно трябва да я заведа в чужбина. Бях с Гленкора, когато дойдохте, и тъкмо й бях обещал да заминем при първа възможност.

— Но, Палисър, замисли се. Ако въпросът бе маловажен, нямаше да настоявам, но човек в твоето положение има обществени задължения. Имаш дълг към своята родина. Човек в твоето положение няма право да отказва подобни възможности, освен ако не е напълно наложително.

— Когато един мъж е дал думата си, той не може да се отметне от нея.

— Разбира се. Но може да бъде освободен от задължението на обещанието си. Лейди Гленкора…

— Жена ми ще ме освободи, разбира се. Не става въпрос за това. Щастието й изисква да заминем и вината за това е отчасти моя. Ето защо трябва да се откажа от целта, която преследвах толкова дълго.

— О, не! — каза херцогът. — Ако си напълно сигурен, че е наложително…

— Наложително е.

— Хм. Все пак бих могъл да ти дам двайсет и четири часа.

Господин Палисър не отговори веднага и на херцога му се стори, че вижда някакво колебание в очите му.

— Предполагам, че няма да е възможно да говоря с лейди Гленкора?

— Няма да има полза от това, Ваша Светлост. Тя веднага ще обяви, че иска да остане в Лондон, но това не би променило факта, че имам дълг да я заведа в чужбина.

— Не мога да кажа. Наистина не мога. Подобна възможност се отваря веднъж в живота на човек. И на твоята възраст! Захвърляш най-добрия политически пост, който един човек може да получи. Не си спомням някой на твоите години да е получавал такъв шанс. Мъж, който още няма трийсет години, да бъде предложен за канцлер на хазната и да откаже, защото трябва да заведе жена си в чужбина! Палисър, дори ако тя умираше, пак нямаше да имаш оправдание да заминеш. Тя може да отиде, но ти трябва да останеш!

В продължение на няколко минути господин Палисър мълчеше, след което стана от стола и се приближи до прозореца.

— Има неща, които са по-лоши от смъртта — заяви той, без да се обръща. Гласът му бе съвсем тих, а в очите му се бяха появили сълзи. Думите бяха по-скоро прошепнати, отколкото изречени, но херцогът ги чу и веднага осъзна, че нямаше право да го притиска повече по този въпрос.

— Нима това е последната ти дума? — попита той.

— Струва ми се, че да. Но вие дойдохте толкова скоро след като взех решение да заминем в чужбина. Истината е, че го взех десет минути преди да обявят името ви… и ми се струва, че трябва да ви помоля за част от онези двайсет и четири часа, които ми предложихте. Една малка част ще ми бъде достатъчна. Ще ме приемете ли, ако ви дойда на гости тази вечер, да кажем в осем? Ако Камарата на лордовете е в сесия, ще ви потърся на площад „Св. Джеймс“.

— Ще заседаваме след осем, струва ми се.

— Тогава ще се видим там. И, Ваша Светлост, ще ви помоля да мислите за мен като за ваш приятел, а не като за ваш съпартиец по този въпрос.

— Разбира се, разбира се.

— Казах ви нещо, което не бих споделил с никой друг.

— Мисля, че можете да разчитате на моята дискретност.

— Сигурен съм в това. И, Ваша Светлост, уверявам ви, че тази жертва ще бъде почти непоносима за мен. Онова, което днес ми предложихте, е единственото нещо, което някога съм искал. Мислех за него и работех за него, надявах се и изпадах в отчаяние, имаше мигове, когато си въобразявах, че е по силите ми, и други, когато си казвах, че никога няма да го постигна.

— Трябва да знаеш, че нито аз, нито Брок, нито който и да било друг, се съмняваме в това. Самият Файнспън заяви, че си най-подходящият кандидат.

— Задължен съм ви. Но ви казвам всичко това, за да разберете колко наложително е да изпълня дълга, който ме принуждава да откажа предложението.

— Но още не си отказал — рече херцогът. — Ще те изчакам в Камарата, независимо дали заседават или не. Опитай се да се присъединиш към нас. Направи всичко по силите си. Няма да казвам нищо за дълга, който спомена, но ако можеш да го направиш съвместим с държавната си служба, задължително трябва да го направиш. Дължиш го на родината си.

След това херцогът си тръгна и господин Палисър остана сам.

Той не бе имал време да разсъждава върху признанието на жена си и думите й все още отекваха в ушите му: „Наистина обичам Бурго Фицджералд. Обичам го! Обичам го!“ Това не бяха приятни думи за един млад съпруг. Безспорно има мъже, които биха се почувствали много по-засегнати от Плантагенет Палисър. Той бе спокоен и хладнокръвен и нямаше склонност да придава по-голямо значение на думите, отколкото те заслужаваха. Освен това не бе подозрителен по природа. Дори за миг не си бе помислил, че Гленкора бе предала честта му, въпреки че все още чуваше признанието й в ушите си. Тези думи безспорно тежаха на сърцето му и го караха да се чувства така, сякаш светът се бе превърнал в мрачно и недружелюбно място. През първия четвърт час след заминаването на херцога, той мислеше повече за жена си и Бурго Фицджералд, отколкото за Лорд Брок и господин Файнспън. В едно нещо бе сигурен: бе простил на жена си и я бе прегърнал, след като бе чул признанието й, а тя му бе показала, че ще даде всичко от себе си, за да заслужи тази прошка. Бе видял това в очите й. Замисли се за любовта и призна пред себе си, че се бе оженил, без да обича и без да изисква любов. И вината за това бе предимно негова. Всъщност не беше ли изцяло негова? Той призна, че това бе така. Но сега… сега я обичаше. Чувстваше, че не би могъл да понесе да се раздели с нея, дори ако нямаше публичен скандал. Признанието й, че обича друг мъж, го бе разкъсало отвътре. Най-накрая бе успяла да докосне сърцето му. Има мъже, които обичат съпругите си, дори и да не са обичали никого преди брака си.

Един час след като херцогът си бе тръгнал, когато стана време да отиде в Камарата, господин Палисър взе шапката си и излезе на разходка. Прекоси „Хайд Парк“ и влезе в „Кенсингтън гардънс“, където остана цял час, крачейки напред-назад под брястовете. Градските клюкари, които го видяха и бяха чули за новото му назначение, несъмнено си помислиха, че разсъждава върху бъдещата си кариера в кабинета. Но не след дълго той реши, че такава не му предстои.

— Вината е изцяло моя — рече господин Палисър, когато се върна в къщата, — и с Божията помощ ще я изкупя, ако това е възможно.

Но той нямаше навика да прибързва и не се отправи незабавно към срещата си с херцога. Имаше време до осем часа, така че го използва. Не можеше да отиде в Камарата на общините, защото не искаше да отговаря на неловки въпроси. По тази причина вечеря сам вкъщи. Бе казал на жена си, че ще я види в девет, така че не можеше да говори с нея преди този час. Седя сам, докато не стана време да се качи в каретата си, потънал в мрачни мисли. Мястото в кабинета като канцлер на хазната, което толкова бе желал, бе безвъзвратно загубено за него. Нямаше съмнение в това. Може би за него щеше да бъде по-добре, ако не се бе оженил. Но сега, след като имаше жена и се бе стигнало до тази криза в брака му, той знаеше, че трябваше да се погрижи за Гленкора — имаше дълг да го направи и този дълг бе по-важен от всичко останало. „Ще заминем за Швейцария — рече си той. — Ще прекараме известно време в Баден, след което ще посетим Флоренция и Рим. Тя не е виждала тези прекрасни места и този нов живот ще я промени. И ще бъде с най-добрата си приятелка.“

След това той се отправи към Камарата на лордовете, за да говори с херцога.

— Разбира се, че не мога повече да споря с теб, Палисър — отвърна херцогът, след като го бе изслушал. — Мога само да кажа, че много съжалявам. Може би повече, отколкото си мислиш. Дори бих казал, че съм съкрушен.

Тонът му бе печален и дори изглеждаше така, сякаш би могъл да пророни сълза. Истината бе, че ненавиждаше господин Файнспън до дъното на душата си и по тази причина се бе привързал към господин Палисър почти толкова силно. Колко жалко наистина! Колко усърдно се бе трудил, за да уреди това назначение. И всичко се бе провалило заради глупостта на една жена! „Никога не съм я харесвал“ — каза си херцогът, може би спомняйки си оплакванията на херцогинята по неин адрес.

— Трябва веднага да се срещна с Брок и да му кажа — рече той на глас. — Господ знае какво ще правим сега. Довиждане, довиждане! Не, не съм ядосан. Това няма да развали отношенията ни. Но много съжалявам. Наистина.

По този начин двамата политици се разделиха.

Защо да не проследим тази политическа драма до нейния завършек? Херцогът се срещна с лорд Брок още тази вечер и двамата министри извикаха трети — друг благороден лорд, който имаше огромен опит в съставянето на правителства. Тримата обсъдиха въпроса заедно и на следващия ден лорд Брок се изправи в Камарата и произнесе дълга реч в защита на своя колега господин Файнспън, който запази поста си до края на сесията. Всички клюкари клатеха глави и говореха за огромното влияние на господин Файнспън, обявявайки, че лорд Брок не смее да се опълчи на опозицията без него.

Междувременно господин Палисър се върна при жена си и й съобщи решението си да заминат в чужбина.

— Предпочитам да не отлагаме — заяви той. — Във всеки случай тук няма нищо, което да ме задържа.

Шестдесета глава

Името на Алис Вавасор влиза в паричния пазар

Десет или дванайсет дни след завръщането на Джордж Вавасор в Лондон от Уестморланд, той се появи в кабинета на господин Скръби с четири малки листчета в ръка. Както обикновено, господин Скръби го притискаше за пари. Третата предизборна кампания бе в разгара си и мъжете от Речния бряг вече бяха започнали да харчат пари. Или поне така бе обявил господин Скръби. Господин Граймс от „Красивия мъж“ бе намекнал, че може да се върне в техния лагер. Но той не можеше да си позволи да им остане верен, без да получи нещо в замяна. Все пак трябваше да се погрижи за малкото си семейство. Господин Скръби също имаше своето малко семейство и не се срамуваше да използва този факт за целите си.

— Аз съм семеен мъж, господин Вавасор, и по тази причина никога не рискувам. Никога не отхапвам повече, отколкото бих могъл да сдъвча.

Бе казал това в отговор на предложението на Джордж да приеме писмена гаранция за покриването на разходите от предизборната кампания, платима в срок от три месеца.

— Толкова скоро след смъртта е трудно наследството да бъде усвоено — обясни Джордж. — Особено когато наследеното имущество е истинско имущество.

— Много трудно — отвърна господин Скръби, който бе научил всички подробности около новото завещание на стария земевладелец.

Вавасор осъзна това, прокле адвоката наум и си каза, че може би някой ден ще убие и него заедно с Джон Грей, както и още неколцина от враговете си. Два дни след този отказ той отново се отби на улица „Грейт Марлборо“. Този път носеше четирите малки листчета, които вече споменахме, и ги връчи на господин Скръби, очаквайки неговото одобрение. Адвокатът внимателно ги огледа, първо от едната страна по хоризонтала, а после от другата по вертикала. Но преди да научим неговата присъда, трябва да се върнем назад във времето и да проследим историята на тези четири листчета. Те бяха съвсем нови, така че няма да ни се наложи да се връщаме много.

Малко преди единайсет часа сутринта прислужницата на Алис почука на вратата на дневната, където господарката й седеше сама, и й съобщи, че един „джентълмен“ е дошъл да я види. Всички познаваме тона, използван от прислужниците, когато обявяват джентълмен, който според тях не е истински джентълмен.

— Джентълмен е дошъл да ме види? Какъв джентълмен?

— Ами… госпожице, не мисля, че е от нашия тип, но изглежда прилично.

Алис Вавасор не искаше да лишава никой друг от присъствието си (освен братовчед си, разбира се) и тъй като джентълменът не можеше да бъде Джордж, тя реши да го приеме.

— Да се качи — отвърна тя. — Но ми се струва, Джейн, че трябва да го попиташ как се казва.

Джейн го попита и се върна почти веднага.

— Господин Леви.

Това се случи скоро след завръщането на Джордж Вавасор от Уестморланд. Той се бе прибрал късно предишната вечер и се намираше в дневната си по време на посещението на господин Леви.

Алис стана, за да приеме своя посетител, и веднага разбра причината за особения тон на своята прислужница. Господин Леви определено не бе от онези джентълмени, с които тя бе свикнала. Посетителят беше мургав мъж с остри очи, разположени твърде близо едно до друго, клюнест и доста месест нос и черни мустаци, но без брада. Алис изобщо не го хареса, но въпреки това се изправи, за да го посрещне, като му кимна и го покани да седне.

— Татко облечен ли е? — попита тя своята прислужница.

— Не, госпожице, не бих казала, че е.

Алис бе решила, че ще бъде добре господин Леви да знае, че в къщата имаше и друг мъж.

— Дошъл съм по работа, госпожице — рече господин Леви, когато останаха сами. — Но не се притеснявайте. Ще откриете, че всичко е в реда на нещата, струва ми се.

Той извади калъф от джоба на жилетката си, в който имаше бележка. Подаде бележката на Алис. Тя я взе и веднага видя, че бе адресирана до нея от братовчед й Джордж.

— Да, господин Джордж Вавасор — рече господин Леви. — Предполагам, че никога не сте ме виждала преди, госпожице?

— Не, сър, не мисля — отвърна Алис.

— Аз съм секретарят на вашия братовчед.

— О, вие сте секретар на господин Вавасор. Ако нямате нищо против, бих искала да прочета бележката.

— Разбира се, госпожице.

Писмото на Джордж Вавасор до неговата братовчедка гласеше:

„Скъпа Алис,

Мислех, че след случилото се между нас при последната ни среща, когато се върна от Уестморланд, ще науча, че си внесла парите в сметката ми. Но открих, че това не е така и ти прощавам, разбира се, защото жените рядко знаят какво правят, когато се занимават с финансови дела. Несъмнено си чула за несправедливото отношение на дядо ми и съм убеден, че си не по-малко възмутена от мен. Споменавам това сега, защото условията на завещанието правят твоето обещание към мен още по-важно и неговото изпълнение още по-наложително.

Докато отношенията ни не се подобрят (и съм сигурен, че това ще се случи), според мен ще бъде по-добре самият аз да не идвам на улица «Кралица Ан». Затова изпратих своя секретар с четири сметки, всяка на стойност петстотин лири, които трябва да разпишеш. Господин Леви ще ти покаже как. Името ти трябва да бъде изписано под «прието» и точно над имената на господата Дръмъндс, където парите трябва да бъдат внесени в срок от четиринайсет дни или не по-късно от по-следващия понеделник. Истината е, че парите ще ми трябват още тази събота. В Дръмъндс те познават толкова добре, че едва ли ще имаш нещо против да се отбиеш в събота следобед и да попиташ дали всичко е наред.

Несъмнено бях поставен в неловко положение, когато не открих парите, които очаквах, при завръщането си в Лондон. Ако тези сметки не бъдат платени, резултатът за мен ще бъде катастрофален. Но съм сигурен, че всичко ще бъде наред, както за твое добро, така и за мое.

Твой с обич,

Джордж Вавасор“

Безпрецедентната дързост на това писмо постигна целта, която неговият автор бе преследвал. Алис първо се замисли за собствената си небрежност (ако наистина бе постъпила небрежно), а не за наглостта на молбата, отправена към нея. Начинът, по който й бе поискал тези пари, без дори да се опита да се извини или оправдае, за миг я бе накарал да повярва, че е задължена да му ги даде. Бе постъпила неправилно, като бе отложила плащането. Бе му казала, че ще ги получи и нямаше право да изневерява на думата си. Нямаше право дори да го кара да ги иска отново.

Но идеята да разпише тези сметки я изпълваше с ужас и тя чувстваше, че не бива да го прави, имайки предвид колко големи бяха сумите. Освен това нямаше доверие на господин Леви. Баща й си беше вкъщи и можеше да се допита до него. Тази мисъл бе минала през главата й, разбира се. Но тя знаеше, че ако говори с баща си и го попита дали да даде тези пари на братовчед си (тя знаеше, че вече не ставаше въпрос за заем), той нямаше да й позволи нито да разпише сметките, нито, доколкото можеше, да изпълни обещанието, което бе дала на братовчед си. Алис бе решила, че Джордж трябва да получи тези пари и знаеше, че би могла да му ги даде въпреки възраженията на баща си. Но той можеше да я забави достатъчно, за да лиши голяма част от парите от тяхната стойност. Ако разпишеше тези сметки, щеше да бъде принудена да ги плати. Това й бе пределно ясно.

Господин Леви бе извадил сметките от същия калъф и ги бе сложил на масата пред себе си.

— Вярвам, че господин Вавасор ви е обяснил какво трябва да направите, госпожице? — попита той.

— Да, сър, обяснил ми е.

— Тогава нямате поводи за притеснение, госпожице. Просто трябва да изпишете името си тук и няма да ви задържам повече.

Откакто бе чул, че господин Джон Вавасор си е вкъщи, господин Леви бе решил да направи своето посещение възможно най-кратко.

Но Алис се колебаеше. Две хиляди лири беше сериозна сума. Тя си каза, че трябва да бъде предпазлива, защото Лондон бе пълен с измамници. Ами ако този мъж, за когото никога преди не бе чувала, откраднеше сметките, след като ги разпишеше? Тя отново погледна писмото на братовчед си, най-вече за да си спечели малко време.

— Всичко е наред, госпожице — увери я господин Леви.

— Не бихте ли могъл да ги оставите тук, сър? — попита Алис.

— Ами… не бих могъл, госпожице. Сигурен съм, че господин Вавасор ви е обяснил всичко, но истината е, че трябва да ги получи още този следобед. Трябва да плати за изборите и ако това не стане днес, хората, на които разчита, ще го изоставят.

— Но, сър, парите няма как да бъдат платени още днес. Ако разбирам правилно, това не са чекове.

— Не, госпожице, не са чекове. Но вашият подпис, госпожице, и този четиринайсетдневен срок са равносилни на пари в брой.

Тя се замисли и докато мислеше, господин Леви й подаде химикалката от писалището. Алис разписа четирите сметки, наредени пред нея. Направи го бързо, след като вече бе взела решението. Целта й бе, този мъж да си тръгне от дома й, преди баща й да го види.

Това бяха четирите листчета, които Джордж Вавасор подаде на господин Скръби в неговата кантора. Направи го с излъчването на велик капиталист, който си придава важност, опиянен от сладкото ухание на богатството си.

— Ето ти парите в брой, за които настоя с твоите проклети подозрения — рече Джордж. — Едва ли се притесняваш от този двуседмичен срок.

— Срокът не е нито твърде кратък, нито твърде дълъг — отвърна господин Скръби. — Можем спокойно да живеем на кредит, докато изтече. Ще изпратя един от хората си при Граймс, за да му каже, че не мога да говоря с него до… един момент…

Той погледна една от сметките.

— … до петнайсети.

Но Джордж Вавасор не бе искал точно това. Той желаеше сметките незабавно да бъдат превърнати в пари, за да може да прехвърли на някой друг отговорността по принуждаването на Алис да ги плати, ако размисли.

— Можем да изчакаме до петнайсети — отсече Скръби и върна сметките на своя клиент.

— Нали каза, че имаш нужда от хиляда? — отвърна Джордж.

— Хиляда като за начало. В никакъв случай по-малко.

— Тогава задръж две.

— Не! Не виждам смисъл от това. Съберете парите от собствения си банкер и ми дайте чека на петнайсети или шестнайсети.

— Колко си подозрителен, Скръби, мътните да те вземат!

— Не съм. Изобщо не съм подозрителен. Просто не приемам подобни сметки, това е всичко!

— И защо не приемаш подобни сметки? Всички знаят, че братовчедка ми разполага с голямо богатство, с което може да се разпорежда както намери за добре.

— Истината е, господин Вавасор, че сметки, разписани от дами… и то от дами, които по никакъв начин не са свързани с бизнеса… тук не става въпрос само за хартията.

— Нищо на този свят не би могло да е по-сигурно.

— Занесете ги в ситито и чуйте какво ще ви кажат банкерите. Ще ви кажат същото. Могат и да ги приемат заради вас, разбира се. Не казвам нищо за това.

— Бих ти описал брачното ни споразумение, но не мога, защото си непознат. Но както и да е. За мен няма значение.

— Разбира се, че няма. Срокът е толкова кратък, че няма значение. Съберете парите от собствения си банкер и след това, ако не ви се разкарва дотук, изпратете ми чек за хиляда лири, когато времето изтече.

Господин Скръби се зачете в някакви книжа, които държеше в дясната си ръка, сякаш разговорът бе приключил. Вавасор го изгледа гневно. Прокле адвоката наум и белегът му зейна. Господин Скръби продължи да чете, без да обръща внимание нито на белега, нито на неизречените ругатни. Вавасор стана и си тръгна, без да се сбогува с него.

Докато крачеше по улица „Грейт Марлборо“ и минаваше през най-непривлекателната част на Сохо, движейки се в посока към „Странд“, Джордж се чудеше как да включи господин Скръби в плановете си. Тези планове имаха една-единствена цел: отмъщение. Напоследък в поведението на господин Скръби към него се бе появило нещо ново — някакво нетърпение и дори неуважение, което го караше да чувства, че бе паднал в очите на своя адвокат. Не че той го смяташе за по-непочтен или по-глупав отпреди. По-скоро господин Скръби беше като плъх, надушил окуцял кон. Вавасор проклинаше своя адвокат и се чудеше как може да го убие, без да го заловят.

Читателят не бива да предполага, че парламентарният представител на район Челси бе решил да задоволи жаждата си за мъст с убийството, на когото и да е от хората, които мразеше. Самият той не смяташе, че някога би станал убиец. Истината бе, че извличаше задоволство от самата мисъл да осъществи тези пъклени планове. Реши, че нямаше да е разумно да убие Скръби и Джон Грей по същото време, тъй като всички знаеха, че бе свързан с тях, освен ако не убиеше и трети човек. Джордж разсъждаваше върху целесъобразността на това да прекрати кариерата на този трети човек и го правеше точно толкова често, колкото обмисляше убийствата на другите двама. Едва ли има нужда да споменавам, че въпросният трети човек беше парламентарният представител на район Челси.

Тъй като самият той се нуждаеше от пари в брой, предложението на господин Скръби да остави четирите сметки на банкера си и да ги осребри, когато парите станат налични, не го уреждаше. Освен това силно се съмняваше, че след края на тези четиринайсет дни парите щяха да бъдат в сметката му. Алис можеше да се окаже принудена да каже на баща си, за да изтегли парите, а Джон Вавасор най-вероятно щеше да успее да спре плащането. Трябваше да отнесе сметките в ситито и да се опита да ги осребри там. Днес вече бе твърде късно да направи това, така че се отправи към квартирата си, а след това отиде в Камарата. Прекара цялата вечерна сесия с шапка, захлупена ниско над очите, обмисляйки онези пъклени планове, които вече споменах.

— Предполагам, че чухте голямата новина? — попита го господин Бот, шепнейки в ухото му.

— Новина? Не, не съм.

— Файнспън си подаде оставката и в момента Палисър и херцогът на Св. Банги са в библиотеката на лордовете.

— Не ме интересува, дори да са на дъното на езерото с рибките — отвърна Вавасор.

— Това са глупости — рече Бот. — Знаете, че в този момент Палисър вече е канцлер на хазната. Какъв късмет, да ви се отвори подобна възможност толкова скоро след избирането ви! Нали осъзнавате, че веднага щом той заеме своето място, ние ще седнем зад него?

— След около месец има нови избори — отбеляза Джордж.

— Моето място е сигурно — отвърна Бот. — А близостта до правителството още повече увеличава шансовете ми.

На следващата сутрин Джордж Вавасор отиде в лондонското сити, но бързо установи, че никой там не гледа с добро око на четирите му сметки. Четяха ги, първо хоризонтално, а след това вертикално, и по лицата им се изписваше недоверие. Повтаряха името на Алис Вавасор, сякаш не им звучеше добре. След това го съветваха, имайки предвид краткия срок, да задържи сметките в себе си, докато не стане време да ги осребри. Беше очевидно, че подозираха нещо нередно в тази транзакция. Ясно демонстрираха, че не работят със сметки, разписани от дами. Джордж Вавасор прокле ситито и започна да обмисля как да го убие. Дали не би могъл малко преди обяд да залее борсата с река от стрихнин? Накрая реши да остави три от сметките на банкера си, а четвъртата прибра в джоба на жилетката си, като възнамеряваше на следващата сутрин да се спусне с нея в онези дълбини на паричния пазар, които досега не бе посещавал. Така и стори и постигна известен успех. Откри един капиталист в тези дълбини, който се оказа склонен да му даде заем от двеста лири, приемайки четвъртата сметка като гаранция. Капиталистът щеше да получи четиресет лири за тази услуга и Джордж го прокле, когато взе чека си. Той бе достатъчно добре запознат със света на финансите, за да знае, че човек трябваше да е много отчаян, за да приеме да плати четиресет лири в замяна на двуседмичен заем от двеста. Прокле ситито. Прокле Камарата на общините. Прокле братовчедка си Алис и сестра си Кейт. Прокле покойния си дядо. И прокле себе си.

Господин Леви едва бе напуснал къщата на улица „Кралица Ан“, когато Алис каза на баща си какво бе направила.

— Парите трябва да бъдат платени — заяви тя.

Баща й не отговори веднага. Вместо това рязко се извърна от нея в стола си и се втренчи в огъня, клатейки глава.

— Парите трябва да бъдат платени — повтори Алис. — Татко, ще уредиш ли това?

Тази молба бе крайно несправедлива към Джон Вавасор и той се почувства засегнат.

— Татко, ако не обещаеш да ми помогнеш, ще трябва да говоря с господин Раунд и да открия брокер, който да прехвърли парите. Едва ли искаш името ми да бъде опозорено.

— Ще бъдеш разорена — отвърна той. — И за този негодник!

— Няма значение дали е негодник или не, татко. Трябва да признаеш, че дядо му се отнесе много жестоко с него.

— Мисля, че това завещание е най-мъдрото нещо, което баща ми някога е правил. Ако бе оставил имота на Джордж, след шест месеца нямаше да е останало нищо.

— А пожизненото плодоползване, татко?

— Щеше да заложи и него, за да събере някакви пари. И пак нямаше да успее.

— Във всеки случай той трябва да получи тези две хиляди лири, татко. Обещай ми, че ще ми помогнеш.

— След това ще поиска още.

— Не, не мисля, че ще поиска още. Във всеки случай не мисля, че съм длъжна да му дам всичко, което притежавам.

— Разбира се, че не си. Искам да знам защо мислиш, че си длъжна да му дадеш каквото и да било?

— Защото му обещах. Вече разписах сметките и те трябва да бъдат платени.

Но господин Вавасор отказваше да й обещае.

— Татко, ако не се съгласиш да го направиш, ще трябва веднага да отида при господин Раунд.

— Не съм сигурен, че мога да го направя. Не съм сигурен, че и господин Раунд би могъл. Повечето ти пари са ипотекирани.

Последва кратка пауза в разговора.

— Кълна се, че никога преди не съм чувал такова нещо — заяви господин Вавасор. — Никога. Да дадеш четири хиляди лири на такъв мъж за по-малко от три месеца! Четири хиляди лири! И казваш, че няма да се омъжиш за него?

— В никакъв случай. Всичко между нас приключи.

— А той знае ли, че е приключило?

— Предполагам, че знае.

— Предполагаш, че знае! При теб нещата приключват прекалено често!

Това бе много жестоко. Може би Алис бе заслужила този укор, но въпреки това думите на баща й бяха жестоки. Ударът бе толкова силен, че я зашемети. В очите й се появиха сълзи и тя дълго време мълчеше, защото знаеше, че ако отвори уста, ще се разрида.

— Знам, че се държах ужасно — рече Алис най-накрая. — Но бях наказана и можеше да ми спестиш това!

— Не съм искал да те наказвам — отвърна той, стана от стола си и започна да крачи из стаята. — Не искам да те наказвам. Но и не искам да те видя разорена!

— Значи трябва сама да отида при господин Раунд.

Господин Вавасор продължи да крачи из стаята, подрънквайки с монетите в джоба на панталоните си и избутвайки столовете, които се оказваха на пътя му. Накрая той постигна компромис с дъщеря си. Каза й, че се нуждае от един ден, за да обмисли молбата й и обеща да я уведоми за решението си на следващата сутрин.

Шестдесет и първа глава

Сметките са уредени

Господин Вавасор не знаеше какво да прави с дъщеря си. Тя бе подписала четири сметки на обща стойност от две хиляди лири и бе поискала от него, почти без да му се извинява, да й помогне с тяхното плащане. Нищо не й пречеше утре да разпише друга сметка за още по-голяма сума! Как можеше да постъпи с такава дъщеря? „Не ми трябват парите й — рече си той. — И ако остане без средства, ще се опитам да й помогна от собствения си джоб. Но сърцето ми се къса, като я гледам как прахосва парите си по този начин!“

Господин Вавасор се отправи към кабинета си на „Чансъри Лейн“, но нямаше намерение да се отбива в кантората на адвоката господин Раунд. Вместо това изпрати бележка по куриер до улица „Съфък“ и отговорът на тази бележка пристигна под формата на самия господин Грей. Тези дни той живееше в града и често се виждаше с господин Вавасор. Всъщност не бе напускал Лондон от онзи паметен ден, когато бе хвърлил своя съперник надолу по стълбите на квартирата си. Оттогава бе научил много неща за кариерата на Джордж Вавасор и се разтреперваше от ужас при мисълта, че някое момиче може да се обвърже с мъж като него.

Беше си вкъщи, когато бележката на господин Вавасор му бе доставена, и веднага се отправи пеша към „Чансъри Лейн“. Много добре знаеше пътя до кабинета на господин Вавасор, защото бе придобил навика да се отбива често там. Двамата мъже говореха предимно за Алис. Джон Грей беше търпелив и упорит мъж, който бе уверен във възможностите си и вярваше, че рано или късно ще постигне целта, която преследваше. Не се бе отчаял по отношение на Алис. И въпреки че бе признал пред себе си, че тя се бе държала много глупаво, или по-скоро неразумно, той не й се бе ядосал. Гледаше на разтрогването на годежа им и на последвалото й обещание към братовчед й като на последствия от умствено разстройство — сериозно и неприятно заболяване, което може би щеше да я измъчва до края на дните й и да й причини още много терзания (както на нея, така и на него). Но според него това заболяване можеше да бъде излекувано. Може би пациентката нямаше да бъде толкова силна, колкото преди, но поне щеше да бъде здрава. Той не би я изоставил, ако бе научил, че страда от болест, с която лекарите са запознати и по същия начин не би я изоставил сега, когато бе развила болест, която още нямаше име. Той вече бе научил от господин Вавасор, че Алис бе осъзнала невъзможността на това да се омъжи за братовчед си и по своя тих, търпелив и упорит начин, започваше да се чувства уверен, че някой ден ще успее да заведе своята любима в Недъркоутс.

Кабинетът, в който Джон Вавасор бе обречен да прекарва дванайсет часа на седмица по време на всяка сесия до края на живота си, несъмнено беше мрачно и потискащо място. Нямам представа дали някой би могъл да работи на подобно място седем часа на ден и пет дни в седмицата, без да полудее. Съмнявам се, че е имало такива случаи. Често съм бродил по тези коридори, без да попадна на следа от човешки живот, в пълна и абсолютна тишина. Склонен съм да мисля, че в опит да спасят служителите си от самоубийство, лорд-канцлерите от време на време се смиляват над тях и ги изпращат заедно с куриерите в някой парк или луксозен клуб, за да облекчат безполезността на тяхното съществувание.

Противната колекция от стаички (като най-противната беше тази на господин Вавасор) всъщност не се намираше на Чансъри Лейн. От Чансъри Лейн се отделяха три-четири по-тесни улички и няколко тъмни и тихи ниши. Някои от тях бяха задънени, други се сливаха с по-големи, но също толкова мрачни улици, където се намираха затворите за длъжници, а трети водеха до така наречените адвокатски сдружения — учреждения, за които повечето обикновени хора не бяха чували и за които, поне според мен, голяма част от самите адвокати не знаеха. Кой е чувал за Сдружението на Симъндс? Но някой Симъндс, несъмнено уважаван в своето време, бе основал това сдружение и то съществуваше до ден-днешен. Кой е запознат с целите и ползите от Сдружението на Стейпълс? Кои са неговите членове и с какво се занимават? Освен това Сдружението на Стейпълс беше сдружение с претенции, тъй като имаше свой собствен параклис или по-скоро сграда, която, поне отвън, имаше църковен вид, както по отношение на архитектурата и градината, така и по отношение на фасадата, гледаща към Холборн. Това несъмнено бе една неприветлива, но доста голяма постройка със старинна врата и достолепно излъчване.

Сградата, помещаваща кабинета и бюрото на господин Джон Вавасор, се намираше в една от тези странични улички и нейният основател, след като я бе построил, се бе почувствал много доволен от себе си. Фасадата й бе каменна и самата постройка бе солидна, но много грозна. Излъчваше някаква особена важност и може би по тази причина си имаше собствено име: Държавен архив на главния счетоводител. Може би в тъмните мазета на тази сграда и до ден-днешен се съхраняват архивите на много имоти, изпратени в канцлерския съд[80] и никога не излезли оттам. В постройката се влизаше през тъмен коридор, чиято врата никога не се затваряше, и тъй като в другия му край също имаше врата, водеща до друга тясна уличка, той се бе превърнал в нещо като проход. Но хората, които го използваха, бяха малко на брой. От време на време можеше да бъде видяно момче, носещо купчина документи на главата или раменете си, както и някой писар, работещ в съда, който знаеше най-прекия път между две адвокатски кантори. Но въпреки че бе отворен от двете страни, този коридор беше тъмен като Ереб[81] и всеки човек, който минаваше по него, започваше да чувства влагата и да усеща миризмата на мухъл, издигаща се от съдебните архиви под краката му.

Джон Грей мина по този коридор и изкачи каменните стъпала, водещи до кабинета на господин Вавасор. Стълбището беше широко и величествено, почти като стълбище в благородно имение, но мракът в коридора се бе просмукал и там и бе създал потискаща атмосфера, така че никой не можеше да слиза или да се качва по стълбите, без да изпита тягостно чувство. Господин Грей достигна един дълъг коридор, където, поне отначало, цареше пълна тишина. Нямаше шум на врати, които се отварят и затварят, нито тропот на краката на мъже, изкарващи своята прехрана. Джон Грей спря за миг и се огледа, запленен от мъртвешката неподвижност на мястото, но после чу тежко дишане и осъзна, че в килиите от двете му страни имаше пленници. Когато наближи вратата на кабинета на господин Вавасор, той прецени, че дишането идваше именно оттам.

На вратата бяха изписани думи, които едва успя да разчете в тъмното: „Стая за разписване. Господин Вавасор.“

Господин Вавасор ненавиждаше тези думи до дъното на душата си! Струваше му се, че те бяха сложени там, за да го унижат пред целия свят, разкривайки падението му. След като бе чул завещанието на дядо си, той бе решил никога повече да не изкачва онова меланхолично стълбище, да напусне завинаги Държавния архив на главния счетоводител и да се задоволи само с половината от официалния си доход. Но как можеше да се откаже от тези пари, когато дъщеря му продължаваше да захвърля своите на вятъра — и то по няколко хиляди наведнъж?

Джон Грей влезе в стаята и завари господин Вавасор седнал на един фотьойл до огъня. Подозирам, че дишането, което бе чул, по-скоро беше хъркане. Вавасор бе решил да се почине, изморен от разписването на документи. Стаята беше голяма и скучна и гледаше към някакъв вътрешен двор. Господин Грей си каза, че едва ли е била боядисвана в последните няколко десетилетия. Съвсем близо до прозореца се издигаше черната стена на друга сграда, така че никаква дневна светлина не можеше да прекъсне работата на разписващия. В центъра на стаята имаше голяма махагонова маса, върху която се издигаше висока кула от документи. Отгоре бяха поставени единствените два инструмента, нужни на разписващия — попивателна хартия и химикалка. По дължина на масата бяха наредени няколко дебели справочника: „Пощенски указател“, „Съдебен циркуляр“, „Директория на адвокатските сдружения“, прашен том с парламентарни актове, които се отнасяха до Канцлерския съд (том, който господин Вавасор никога не бе отварял), както и няколко други. Сред тях нямаше книга, която би могла да послужи за разтуха или от която читателят би могъл да извлече някакво удоволствие. Покрай стената бяха наредени няколко стола и имаше един фотьойл, който обитателят на кабинета бе преместил до огнището. Подът бе покрит със стар турски килим. Други мебели нямаше. Едва ли е изненадващо, че господин Вавасор предпочиташе клуба си пред това място. Всъщност той не бе напълно сам в своята мрачна тъмница. В ъгъла на голямата стая имаше малък килер, където седеше писарят на разписвача — момче на около седемнайсет години, което прекарваше повечето си време, играейки морски шах на попивателната хартия. Ако бях на мястото на господин Вавасор, щях да се сприятеля с това момче, да му издам всичките си тайни и да се присъединя към младежките му игри.

— Влез! — извика господин Вавасор, когато Джон Грей го събуди, чукайки на вратата. — Радвам се да те видя. Заповядай, седни. Някога виждал ли си такъв окаян огън? Въглищата, които ни дават тук, са най-ужасните въглища в цял Лондон. Някога виждал ли си такива въглища?

Той гневно разбута огъня с ръжена.

Днес беше първи май и Грей, който бе дошъл пеша от улица „Съфък“, се бе изпотил.

— За какво ти е огън, когато навън е толкова топло? — попита той.

— За какво ми е огън? — възкликна разписвачът. — Ако трябваше да седиш тук по цял ден, щеше да видиш за какво ми е. Това е най-студената сграда, в която някога съм влизал. Понякога през зимата обличам вълненото си палто. Иска ми се да можех да заключа стария Съгдън тук за няколко седмици през януари.

Достолепният адвокат, чието име Вавасор бе споменал, бе главният виновник за неговото заточение и той постоянно му пожелаваше подобни малки нещастия.

— Как е Алис? — попита Грей, искайки да смени темата, защото се бе наслушал на историите на своя приятел за неговото заточение.

Господин Вавасор въздъхна.

— Добре е, струва ми се — отвърна той.

— Да не се е случило нещо на улица „Кралица Ан“?

— Няма да ми повярваш, ако ти кажа. Всъщност не съм сигурен дали трябва да ти казвам.

— Стигнахме толкова далече заедно и ми се струва, че съм заслужил правото да знам всичко, което я засяга.

— Точно в това е проблемът. Става въпрос за парите й. Знаеш ли какво, Грей? Започвам да си мисля, че направих грешка, като ти позволих да уредиш онези заеми от нейно име.

— Защо мислиш, че си направил грешка?

— Защото предвиждам трудности. Как ще уредим връщането на тези пари?

— Ако Алис стане моя жена, няма да ни се наложи да уреждаме нищо.

— Но ако не стане твоя жена? Започвам да си мисля, че тя никога няма да започне да се държи като другите жени.

— Не съм напълно сигурен, че я разбирам — призна Грей. — Но ти най-вероятно я разбираш по-добре от всеки друг.

— Никой не я разбира — отвърна ядосаният баща. — Онзи ден ми каза, както много добре знаеш, че нещата между нея и братовчед й са приключили…

— Нима… нима отново се е събрала с него? — попита Грей.

Докато говореше, по бузите му изби червенина — знак за острото безпокойство, предизвикало въпроса.

— Не мисля… поне не по начина, който имаш предвид. Струва ми се, че тя започва да осъзнава, че той е негодник.

— Трябва да сме благодарни на Бог, че е научила истината, преди да е станало твърде късно.

— Но знаеш ли какво е направила? Разписала е четири сметки на стойност две хиляди лири, които трябва да бъдат платени в срок от две седмици! Тази сутрин й изпратил някакъв мъж, който се представил за негов секретар, и Алис се съгласила да ги разпише. Две хиляди лири! Ето какво става, когато позволиш на една млада жена да се разпорежда с парите си.

— Но ние очаквахме това — отвърна Грей, който бе приел новината много спокойно.

— Да сме го очаквали?

— Разбира се. Нима си предполагал, че няма да й поиска още пари?

— Но те се скараха!

— Това не би имало никакво значение за нея. Обещала му е парите си и ако той се задоволи с тях, нека изпълни обещанието си.

— И да му даде всичко! В никакъв случай! Ще го разоблича. О, да. Жалък мошеник!

— Няма да направиш нищо, което би могло да нарани репутацията на дъщеря ти. Сигурен съм в това.

— Но… небеса… какъв безочлив грабеж! Две хиляди лири за две седмици!

Краткостта на срока сякаш бе скандализирала господин Вавасор повече от самата сума. Той описа цялата транзакция на Грей, опитвайки се да бъде възможно най-изчерпателен, и му каза как Алис бе обявила, че сама ще отиде при господин Раунд, ако баща й откаже да плати сметките в уречения срок.

— Господин Раунд не знае нищо по въпроса, между другото — продължи Вавасор. — Дори не би си помислил, че някой може да бъде толкова нагъл. Ще посъветвам Алис да забрави за тези сметки и да остави срока да изтече. Междувременно аз ще отида до Дръмъндс и ще им обясня всичко.

— Не бива да правиш това — отвърна Грей. — Аз ще отида до Дръмъндс и ще платя сметките. Нека Джордж получи парите си. Обирът му е бил успешен.

— И ако тя накрая откаже да се омъжи за теб, Грей? Кълна се, че според мен ще направи точно това. Убеден съм, че никога няма да се омъжи. Просто не е като другите жени.

— Парите няма да ми липсват, ако никога не се оженя — каза Грей с усмивка. — А ако се омъжи за мен, разбира се, че ще я накарам да ми ги върне.

— Няма да стане, Грей! — отвърна Вавасор. — Ако беше твоя дъщеря, щеше да знаеш, че тя никога не би приела парите ти по този начин.

— Знам това, въпреки че не ми е дъщеря. Просто се шегувах. Веднага щом се уверя, ако това изобщо се случи, че тя никога няма да се омъжи за мен, ще си взема парите обратно. Не се тревожи. Тогава ще й обясним условията на споразумението, което сме сключили.

Те решиха следното: на следващата сутрин Вавасор съобщи на дъщеря си, че е изпълнил молбата й и че сметките са били платени преди срокът им да изтече. Същата събота (денят, споменат от братовчед й в неговото писмо) тя отиде до Дръмъндс и бе информирана от безкрайно учтивия писар, че сметките наистина са били платени.

Струва ми се, че едва ли бихме могли да опишем това отношение към господин Джордж Вавасор като несправедливо.

Шестдесет и втора глава

Заминаване в чужбина

Една сутрин в началото на май, цяла седмица преди Алис да посети банката на „Чаринг Крос“, един прислужник в ливрея, висок над два метра, излезе от кабриолет, спрял пред къщата на улица „Кралица Ан“, и занесе бележка на госпожица Вавасор, като й съобщи, че е инструктиран да изчака отговора й. Прислужникът бе изпратен от лейди Гленкора, която му бе наредила да пристигне в кабриолет и да си тръгне със същия кабриолет, както и да бъде бърз като Меркурий, доколкото това бе възможно за един лондонски слуга. Тази сутрин господин Палисър бе уредил плановете си с жена си, или по-скоро тя бе получила неговите нареждания, и веднага бе изпратила своя Меркурий към къщата на улица „Кралица Ан“. В бележката пишеше:

„Моля те, ела веднага, ако можеш. Имам толкова много за казване и още повече за молене. Ако не можеш да дойдеш, кога бих могла да те видя и къде?“

Алис изпрати своя отговор, уверявайки лейди Гленкора, че ще дойде на улица „Парк Лейн“ веднага щом се преоблече, и Меркурий си замина с кабриолета.

Алис завари своята приятелка в малката трапезария на горния етаж, седнала до прозореца. Не се бяха срещали от вечерта на партито на лейди Монк и лейди Гленкора не бе виждала Алис в траурното облекло, което тя бе започнала да носи след смъртта на дядо си.

— Боже, как те променят тези дрехи! — възкликна Гленкора. — Не съм предполагала, че ще дойдеш облечена в черно.

— Не знам какво ще поискаш от мен, но се надявам, че бих могла да го изпълня както в цветни, така и в черни дрехи.

— Няма значение как си облечена, скъпа моя. Но имам толкова много неща за казване и не знам откъде да започна. Освен това ще те помоля да направиш нещо и съм сигурна, че ще ми откажеш.

— Обикновено съм много услужлива.

— Не е така, мила моя. Много рядко правиш нещата, за които те моля. Но първо трябва да ти разкажа. Свали бонето си, защото ще ми трябват няколко часа.

— Няколко часа, за да ми разкажеш!

— Да, както и за да те убедя да изпълниш молбата ми. Всъщност по-добре да започна с това. Заминавам в чужбина.

— С кого?

— Ах, точно в това е въпросът! Само ако знаеше колко много мислех по този въпрос! Понякога си казвам неща, които ми се струват напълно разумни, но само след час започвам да се мразя за това, че съм ги помислила.

— Но защо не ми отговаряш? С кого заминаваш в чужбина?

— Ами… ти също ще бъдеш в групата.

— Аз!

— Да, ти. И след като съм настояла за такъв порядъчен придружител, сигурно ти е ясно, че ще пътуваме в компанията на моя съпруг.

— Но господин Палисър не може да отсъства от Лондон по това време на годината!

— Точно в това е въпросът. Ще напусне Лондон по това време на годината. Не ме гледай така, защото всичко е уредено. Независимо от това дали ще се съгласиш да дойдеш, аз заминавам. Днес е вторник. Тръгваме следващия вторник следобед, ако успееш да се приготвиш дотогава. Сряда сутринта ще закусваме в Париж и ще се чувстваме така, сякаш сме попаднали в един напълно различен свят. Господин Палисър ще се разхожда в новия двор на Лувъра. Ти ще го държиш за лявата ръка, а аз за дясната и ще изглеждаме като всички порядъчни англичани на ваканция в чужбина. Ще бъде най-порядъчното нещо, което някога си виждала. След това ще заминем за Базел.

Алис потрепери, когато чу името на този град, спомняйки си терасата над реката и онзи разговор с братовчед си.

— Оттам ще се прехвърлим в Люцерн… не, това бе първоначалният план, но господин Палисър го промени. Прекара цял ден затворен в кабинета си с карти на Швейцария и пътеводителите на Брадшоу и Мъри. Дори ми се скара, когато му казах, че ми е все едно дали първо ще отидем в Баден, или в някой друг град. И наистина ми е все едно. Уверих го, че ще отида там, където иска да ме заведе. Той ми рече, че съм безсърдечна. И аз признах, че е прав. Казах му: „Да, безсърдечна съм. Кажи ми нещо, което не знам.“

— О, Кора, не си му казала това!

— Просто не исках да противореча на своя съпруг. Освен това е вярно. Той хвърли пътеводителя на Брадшоу на масата и всички карти се разпиляха. Аз грабнах една от тях и му казах, че първо искам да видя Швейцария. Знаех, че това ще реши въпроса и той веднага заяви, че първо ще спрем в Баден. Ако бе казал Йерихон, нямаше да има никакво значение за мен. Не би ли искала да видиш Йерихон?

— Нямам възражения по отношение на Йерихон.

— Но вместо това ще отидем в Баден.

— Още не съм се съгласила. Но нали обеща, че ще ми разкажеш всичко? А още не си ми казала почти нищо. Защо господин Палисър е решил да замине в чужбина насред парламентарната сесия?

— Ах, сега трябва да се върна в началото. Истината е, че не знам откъде да започна, Алис. Не че имам нещо против да знаеш, но в историята ми има неща, които не са за пред хора. И едва ли можеш да предположиш от какво се отказа той заради това пътуване. Трябва да се закълнеш, че няма да повториш онова, което ще ти кажа сега.

— Не съм от хората, които издават чужди тайни, Гленкора. Но няма да се кълна.

— Едва ли на света има по-дискретна жена от теб. Трябваше да те направят канцлер на хазната — толкова си мъдра! Просто не си отишла на правилния пазар с прасетата си, това е всичко.

— Да не говорим за прасетата ми, Кора. Те не са важни.

— За мен са много важни. Но ето я тайната. Поканиха господин Палисър да стане канцлер на хазната и той… отказа. Можеш ли да си Представиш?

— Но защо?

— Заради мен… заради моята глупост, моята порочност и моите чудовищни прегрешения. Защото е направил глупостта да си вземе жена, въпреки че мъж като него няма нужда от подобни терзания. Ох, той постъпи толкова мило! Дори не мога да опиша добрината му. Само ако знаеше колко много искаше да получи този пост, как работеше ден и нощ за него, как се взираше в страници с числа, дълго, след като всички останали си бяха легнали, как се затваряше в кабинета си с хора като господин Бот, докато останалите ходеха на лов, флиртуваха и харчеха парите си. От години беше роб на тази мечта. Откакто се е родил, струва ми се. Да го поканят в кабинета и да стане канцлер на хазната. Надяваше се и мечтаеше, а понякога дори изпадаше в отчаяние. Това бе неговата страст, неговите конни надбягвания и неговият покер. Най-накрая нещата се наредиха и му предложиха поста. Дори го помолиха да го заеме, почти падайки на колене пред него. Херцогът на Св. Банги беше тук цяла сутрин, но господин Палисър го отпрати и отказа да приеме работата. Всичко свърши и другият мъж, когото всички толкова мразят, ще остане канцлер.

— Но защо е отказал?

— Не ме ли слушаш? Заради мен. Осъзна, че трябва да се погрижи за жена си и че госпожа Маршъм и господин Бот не могат да се справят сами.

— О, Кора! Как можеш да говориш по този начин?

— Ако знаеше всичко, нямаше да ме питаш. Помниш ли как отказа да дойдеш на бала на лейди Монк? Не трябваше да го правиш. Ако бе дошла, сега господин Палисър щеше да е канцлер на хазната. О, да! Само си представи. Но въпреки че ти не отиде, на партито дойдоха други хора, които може би трябваше да си останат вкъщи. Като мен, например… и един друг човек.

— Но какво значение би имало моето присъствие? — попита гневно Алис.

— Можеше да има огромно значение. Всъщност мога направо да кажа, че имаше значение. Господин Палисър също бе там, разбира се, но почти веднага си тръгна. Не мога да ти опиша какви драми имаше около госпожа Маршъм — дали да я взема със себе си или не. В крайна сметка отказах да я взема и не я взех. Каретата първо закара нея и тя беше там, когато ние пристигнахме. Господин Бот също беше там. Чудя се дали ще мога да те накарам да разбереш.

— Има някои неща, които не искам да разбирам.

— Двамата ме наблюдаваха. Следяха ме зорко през цялата вечер. И аз, разбира се, реших, че няма да им позволя да ме контролират.

— Струва ми се, че ако бях на твое място, нямаше да допусна присъствието им да ми повлияе по какъвто и да било начин.

— Лесно ти е да го кажеш, скъпа моя. Но нямаше да ти е лесно да го направиш. Нямаше да можеш да спреш да виждаш очите, които постоянно се взират в теб. Във всеки случай те ме предизвикаха и ги накарах да си помислят най-лошото, когато станах да танцувам с Бурго Фицджералд.

— О, Кора!

— Защо не? Във всеки случай точно това направих. Половин час танцувах валс с него. Алис, никога повече няма да танцувам валс — никога! За мен танците свършиха. Не мисля, че някога съм танцувала толкова дълго, дори в най-необузданите си дни. И знаех, че всички ме гледат. Не само госпожа Маршъм и господин Бот. Всички присъстващи ме зяпаха. Но бях отчаяна. Сякаш… сякаш бях полудяла. Въртях се отново и отново, танцувайки с единствения мъж, когото някога съм обичала. Всичко случило се, откакто бяхме заедно, беше като лош сън. Ах! Колко добре си спомням първия път, когато танцувах с него, в къщата на леля му на площад „Кавендиш“! Съвсем отскоро бях в Лондон и той беше като бог.

— Кора! Не мога да те слушам, когато говориш така!

— Вече знам, че той не е бог. Някои хора казват, че е дявол, но тогава ми изглеждаше като Аполон. Някога виждала ли си по-красив мъж?

— Никога не съм го виждала.

— Иска ми се да го видиш… но някой ден ще ви запозная. Не знам дали се интересуваш от това дали един мъж е красив или не.

Алис се замисли за Джон Грей, който бе най-красивият мъж, когото познаваше, но не отговори.

— Аз се интересувам… или по-скоро някога се интересувах — продължи лейди Гленкора. — Но ми се струва, че вече не мисля за такива неща. Въпреки това не виждам защо красивите мъже да не заслужават да бъдат преследвани по същия начин, както красивите жени.

— Но нима смяташ за редно момиче да преследва мъж, независимо от това дали е грозен или красив?

— Но те го правят, както знаеш. Когато го видях онази вечер, той бе все така красив. Същият полудив, полупитомен поглед в очите, като животно, което не можеш да хванеш, но което си мислиш, че ще обикнеш, ако някога успееш да заловиш. Веднага се почувствахме така, сякаш се бяхме върнали назад във времето и аз реших да не обръщам внимание на хората, които ме гледаха.

— И мислиш, че това е било редно?

— Не, не мисля. Всъщност да, мисля. Не беше редно да танцувам с него, но бе напълно в реда на нещата да не обръщам внимание на хората, които ме гледат. Това не беше тяхна работа. Какво ги засягаше с кого танцувам?

— Това са глупости, скъпа, и трябва да знаеш това. Ако видиш жена да се държи непорядъчно на обществено място, нима няма да я гледаш? И нима няма да я коментираш? Би ли могла да се спреш, дори да искаш?

— Много си строга, Алис. Да се държи непорядъчно на обществено място!

— Да, Кора. Просто описвам онова, което ми каза. Държала си се непорядъчно на обществено място.

Лейди Гленкора бе клекнала до краката на Алис, но сега се изправи, обърна гръб на своята приятелка и се приближи до огнището.

— Какво искаш да ти кажа? — попита Алис. — Как искаш да говоря с теб? Нима би предпочела да те лъжа?

— От всички неща на този свят, най-много мразя превзето моралните жени — заяви лейди Гленкора.

— Виж какво, Кора. Ако наистина смяташ, че се държа превзето заради това, че не одобрявам начина, по който си танцувала валс с господин Фицджералд, значи двете с теб се различаваме толкова много, както по отношение на думите, така и по отношение на делата, че може би ще бъде по-добре да се разделим.

— Алис, ти си най-коравосърдечното създание, живяло някога. Сърцето ти е студено като камък. Дори понякога си мисля, че нямаш сърце.

— Нямам нищо против, когато казваш подобни неща. Ще те оставя сама да прецениш дали имам сърце или не, но няма да допусна да ме наричаш превзето морална жена. Знаеш, че не си постъпила правилно, когато си се съгласила да танцуваш с онзи мъж. Какви бяха последствията? Какво ми каза самата ти преди малко? За да те спаси от този позор, господин Палисър се е отказал от най-съкровената си мечта. Трябвало е да жертва себе си, за да спаси теб. Това е истината, нали? И в същото време твърдиш, че не си направила нищо нередно.

— Не съм твърдяла такова нещо — отвърна Гленкора.

Тя се върна и отново седна на стола до прозореца, навеждайки се към Алис.

— Не казах, че не съм направила нищо нередно. Разбира се, че постъпих нередно. Толкова често постъпвам нередно, че вече не съм сигурна дали някога съм постъпвала правилно. Остави ме да ти разкажа всичко и тогава, ако искаш, можеш да си тръгнеш завинаги, защото съм твърде порочна за теб.

— Някога казвала ли съм подобно нещо, Кора?

— Но ми се струва, че ще го кажеш, когато чуеш какво сторих. Е, какво си мислиш, че направи моята старша гувернантка? Имам предвид онази от женски пол? Качи се на собствената ми карета и хукна след господин Палисър, оставяйки другата гувернантка да ме наблюдава. Аз бях в разгара на танца, но въпреки това знаех какво се случва, сякаш ги бях чула да се наговарят. Разбира се, че господин Палисър се върна за мен. Не виждам какво друго би могъл да стори, освен, може би, да ме остави на произвола на съдбата. Върна се на партито и се държа толкова благородно — като съвършен джентълмен. Разбира се, че си тръгнах с него и бях готова да му призная всичко, ако ме бе попитал. Щях да му кажа, че смятам да го напусна и нищо не би могло да ме задържи при него!

— Да го напуснеш, Кора!

— Да, и да избягам с онзи друг мъж, чието име не ми позволяваш да споменавам. Имах писмо в джоба си, в което той ме молеше да избягаме заедно. През онази вечер ме помоли още десетина пъти. Нямам представа как не се съгласих.

— Как не си се съгласила да бъдеш разорена и опозорена?

— Как не се съгласих да избягам с него… където и да било. Разбира се, че това щеше да означава пълно падение за мен. Не съм толкова глупава, че да не осъзнавам това. Нима смяташ, че не разбирам разликата между това да си нечия съпруга и това да си нечия любовница? Ако го бях направила, всички щяха да ме мразят и презират. Сама аз щях да се мразя и презирам. Щях да се чувствам ужасно, като противно чудовище сред останалите жени. Но защо не ми позволиха да се омъжа за него? Защо ме принудиха да обмислям подобни отчаяни действия? И въпреки че щях да унищожа себе си, в същото време щях да спася мъжа, който все още наричам свой съпруг. Знаеш ли какво, Алис? Аз му казах това. Казах му, че ако бях избягала с Бурго Фицджералд, той щеше да си намери нова съпруга и да си има дете от нея и…

— Казала си на съпруга си, че си обмисляла да го напуснеш?

— Да, казах му всичко. Казах му, че съм лудо влюбена в мъжа, когото всички останали на този свят смятат за нищожество.

— И той какво отговори?

— Не мога да ти кажа какво отговори. Но следващата седмица заминаваме за Баден, а после ще посетим Италия. Той изобщо не се ядоса. Рядко се ядосва, освен ако не е за някаква дреболия, като онзи път, когато хвърли пътеводителя на масата. И когато му казах, че може да си намери друга съпруга, която да му роди дете, той обви ръка около кръста ми и прошепна, че това не го измъчва толкова, колкото си въобразявам.

В този миг го обичах повече, отколкото когато и да било преди.

— Държал се е като истински ангел.

— Държа се като истински кабинетен министър и съм убедена, че по-скоро би предпочел да бъде министър, отколкото ангел. И така, вече знаеш всичко… всъщност не, има още едно нещо, което трябва да ти кажа. Когато го научиш, ще поискаш да го направиш архангел или министър-председател. Каза ми, че трябва да ме заведе в чужбина. Предложението дойде от него и когато го направи, аз онемях. След това заяви, че трябва да те поканя да дойдеш с нас. Това ме трогна повече от всичко останало. Само си помисли как щях да реагирам, ако ми бе предложил да поканя госпожа Маршъм!

— Но той не ме харесва.

— Тук грешиш, Алис. Не става въпрос за това дали те харесва или не. Той си мислеше, че може да те превърне в нещо като госпожа Маршъм и когато ти отказа, а вместо това излезе на разходка из руините, за да флиртуваш с Джефри Палисър…

— Не съм излизала да флиртувам с Джефри Палисър.

— Той флиртуваше с теб, което е същото. И когато Плантагенет научи това… защото господин Бот му каза, разбира се…

— Господин Бот не вижда всичко.

— Мъжете като него виждат. Лошото е, че виждат повече от всичко. Но както и да е. Господин Палисър вече преодоля това свое желание. Хайде, Алис. Фактът, че предложението идва от самия него, би трябвало да разсея всичките ти съмнения. Той ти протегна ръка и ти нямаш друг избор, освен да я вземеш.

— С удоволствие ще взема ръката му.

— И ще дойдеш с нас заради мен? Той много добре разбира, че не би си прекарал приятно само в моята компания, а аз не бих си прекарала приятно само в неговата. В теб има мъдрост, която той харесва, и безразсъдност, която аз харесвам. Лесно мога да си представя как се сближавам още повече с момиче, изиграло такава необуздана игра с любовниците си.

Алис не обеща нищо тогава. Първото й възражение бе продиктувано от факта, че вече бе обещала на Кейт да замине за Уестморланд, за да я утеши за счупената й ръка.

— И задължително трябва да отида — заяви Алис, помнейки колко наложително бе да се защити пред сестрата на Джордж Вавасор. Но после призна, че нямаше да остане дълго в Уестморланд, може би не повече от седмица, и накрая бе решено господин и госпожа Палисър да отложат пътешествието си с четири или пет дни, за да може Алис да замине с тях веднага след завръщането си от „Вавасор Хол“.

— Не възразявам — рече баща й, говорейки с онзи примирен тон, използван от мъжете, които считат интересите си за накърнени, независимо от обстоятелствата. — Мога да си наема квартира. Предполагам, че ще бъде най-добре да се изнесем от къщата, имайки предвид, че вече прахоса почти всичките си пари?

Алис реши, че нямаше смисъл да посочва, в отговор на това несправедливо обвинение, че нейният принос към плащането на сметките щеше да остане същия. Тя чудесно знаеше, че това щеше да бъде така, и бе напълно убедена, че щеше да завари баща си в старата къща, когато се върнеше от пътешествието си. Замисли се за всички проблеми, които я измъчваха в момента, и реши, че това отсъствие от Лондон щеше да й се отрази почти толкова добре, колкото на самата лейди Гленкора. Дори вече бе започнала да чувства, че не можеше да не замине. Можеше да порицава братовчедка си, чиито недостатъци бяха очевидни, лесни за определение и почти крещящи, но това не означаваше, че не бе наясно със своите. Алис знаеше, че също имаше причина да се срамува от себе си. Почти се страхуваше да покаже лицето си пред приятелите си и често ронеше сълзи от мъка, мислейки за проблемите си. Жестоките думи на баща й постоянно отекваха в главата й: „При теб нещата приключват прекалено често!“ Това обвинение, колкото и да бе жестоко, бе напълно основателно и нима едно неомъжено момиче можеше да бъде обвинено в нещо по-ужасно? В мига, в който бе чула предложението на лейди Гленкора, Алис бе решила, че трябва да напусне дома си, особено дневната на улица „Кралица Ан“, свързана с толкова много спомени, които в момента искаше да забрави.

Господин Палисър не можеше да позволи на жена си да остане в Лондон през десетте дни, докато чакаха Алис да се върне от Уестморланд, но и не можеше да я изпрати в провинцията сама. Затова я заведе в Мачинг, след като бе получил специално разрешение да отсъства от Камарата до края на сесията, и остана там с нея почти до края на този период. По-късно лейди Гленкора сподели с Алис, че седмицата, прекарана в Мачинг, била ужасна. Той нито веднъж не я укорил и дори не загатнал, че има основание да се оплаче от поведението й. Отнасял се с нея с уважение и много повече привързаност, отколкото обикновено.

— Но не ме изпускаше от поглед — рече лейди Гленкора. — Сигурно е решил, че Бурго Фицджералд се спотайва някъде сред руините. Не ме подозираше, разбира се, но нито за миг не ме оставяше сама.

Казвайки това, лейди Гленкора почти бе налучкала истината. Докато се бе разхождал под брястовете в Кенсингтън, Господин Палисър бе решил, че никога няма да подозира жена си и никога няма да се отнася с нея така, сякаш я подозира. Бе си казал, че вината е повече негова, отколкото нейна, мислейки за признанието, което му бе направила преди сватбата. Но той считаше за свой най-висш дълг да я спаси от бездната, в която, както самата лейди Гленкора му бе казала, за малко не бе пропаднала. Това трябваше да бъде направено както за нейно, така и за негово добро. Дългът, който имаше към нея, беше толкова важен, че се бе отказал от най-голямата си мечта, за да го изпълни. Щеше да бъде ужасно да му отнемат съпругата, но щеше да бъде още по-ужасно всички на света да знаят, че го бе сполетяло подобно нещастие.

Така че той не се отделяше от жена си. Двамата кръстосваха Мачинг, теглени от Денди и Флърт. Самият той предлагаше тези малки екскурзии. Бяха му досадни, разбира се, но бяха още по-досадни за жена му, която намираше за много трудно да разговаря с него. Тя се мъчеше да говори, той се мъчеше да отговаря и това бе едно голямо мъчение. Той седеше с нея всяка сутрин и всяка вечер. Закусваше с нея, обядваше с нея и вечеряше с нея. Лягаше си рано, тъй като вече нямаше страници с числа, изискващи вниманието му. Най-накрая тази седмица се изтъркаля.

— Няколко пъти го видях да се прозява — рече лейди Гленкора по-късно. — Сякаш щеше да се разпадне на парчета.

Шестдесет и трета глава

Господин Джон Грей на улица „Кралица Ан“

Алис бе решена на всичко, за да спази обещанието си към Кейт и да я посети в Уестморланд, преди да замине със семейство Палисър. Кейт й бе написала три реда с лявата си ръка, молейки я да дойде, и тези три реда бяха по-убедителни от всичките писма, които досега й бе писала със здравата си дясна ръка. Алис бе научила част от истината за инцидента от баща си, или по-скоро бе чула неговите заключения по въпроса. Бе чула й как братовчед й Джордж се бе държал след изчитането на завещанието и как после бе изчезнал, без отново да се появи във „Вавасор Хол“. След всичко това тя чувстваше, че дължеше малко съчувствие на Кейт. Несъмнено би могла да изрази това съчувствие в писмо, но имаше неща, които никой не можеше да изрази достатъчно добре в писмо. Освен това имаше неща, които можеха да бъдат казани, но не и написани. Следователно трябваше да замине за Уестморланд и веднага писа на Кейт, за да й каже да я очаква до ден-два. Когато се върнеше в Лондон, щеше незабавно да се отправи към „Парк Лейн“ и да прекара там двата дни до заминаването си със семейство Палисър.

В деня, преди да тръгне, баща й дойде да говори с нея. Каза й, че Джон Грей ще вечеря с него тази вечер на улица „Кралица Ан“.

— Днес, татко? — попита тя.

— Да, днес. Защо не? Не познавам по-непридирчив мъж по отношение на храната от Джон Грей.

— Не мислех за това, татко — рече Алис.

Господин Вавасор не отговори. Няколко минути мълчеше, взирайки се през прозореца. Когато най-накрая се отправи към вратата, той го направи бавно, сякаш очакваше да бъде спрян. Стигна до масата и взе една книга. Почти бе стигнал прага, когато Алис рече:

— Може би ще бъде по-добре двамата с господин Грей да вечеряте сами.

— Какво имаш предвид под сами?

— Имам предвид без мен… като двама близки приятели.

— Ако исках това, щях да го поканя да вечеря с мен в клуба — отвърна господин Вавасор и отново тръгна.

— Но, татко…

— Скъпа моя, ако възнамеряваш да ми кажеш, че не можеш да се срещнеш с господин Грей след всичко, случило се между вас, ще ти отговоря, че това са глупости. Пълни глупости! Щом е решил да дойде, не виждам причина да не го приемеш.

— Ще изглежда така, сякаш…

— Как ще изглежда?

— Сякаш е бил поканен като мой гост.

— Това са глупости. Вчера се видяхме и го поканих на вечеря. Днес отново се видяхме и той ми каза, че приема поканата. Не е такъв глупак, че да си помисли, че ти си го поканила.

— Знам, че няма да си помисли, че аз съм го поканила.

— А ако избягаш, ще направиш много по-голям въпрос от това, отколкото всъщност е. Разбира се, не мога да те накарам да вечеряш с мен, ако не искаш.

Алис не искаше, но след кратък размисъл реши, че наистина би превърнала това в много по-голям въпрос, ако избягаше, както се бе изразил баща й. Щеше да отсъства от Англия цели шест или седем месеца, а може би и по-дълго. Защо да не сподели плановете си с господин Грей? Освен това можеше да го направи по начин, който недвусмислено да му покаже, че кавгата й с Джордж Вавасор по никакъв начин не означаваше, че отношенията между тях се бяха променили. Не се съмняваше, че баща й му бе разказал всичко. Чудесно знаеше, че желанията на баща й по този въпрос не се бяха променили. Това, че бе поканил Джон Грей на вечеря, не беше странно, въпреки че нямаше навика да прави такива демонстрации на гостоприемство. Но Алис реши, че тези негови опити нямаше да се увенчаят с успех. Жалко, че той не я познаваше достатъчно добре, за да осъзнае това. Тя щеше да приеме господин Грей за последно в дома си, а когато догодина се върнеше в Англия, той щеше да бъде в Недъркоутс и въпросът отдавна щеше да е решен.

Облече се съвсем скромно, като просто замени една черна рокля с друга, след което седна в дневната и зачака пристигането на двамата джентълмени. Часът на вечерята отдавна бе минал, когато баща й най-накрая се качи горе. Алис знаеше, че бе в къщата и бе заподозряна, че нарочно се бе скрил, за да може Джон Грей да остане насаме с нея. Независимо от това дали обвинението й бе основателно, Джон Грей не се бе възползвал от възможността, която се бе отворила пред него. Баща й влезе пръв и вече се бе настанил в креслото си, когато гостът бе обявен.

Господин Грей влезе в стаята и Алис осъзна, че се е изчервила от смущение, но все пак успя да запази самообладание. Държанието му бе безупречно. По-късно тя си каза, че нищо на този свят не би могло да го смути. Приближи се към нея с обичайната си дискретна усмивка, която бе топла и мила въпреки тази дискретност. Нежно взе ръката й в своята, но нито я стисна, нито я погали в израз на любов. И когато се обърна към нея, той я нарече Алис, сякаш това бе най-естественото нещо на света. В гласа му нямаше издайническо трепване. Но нима някога бе имало?

— Чух, че заминаваш в чужбина с братовчедка си лейди Гленкора Палисър — рече той.

— Да — отвърна Алис. — Заминаваме на дълго пътешествие. Едва ли ще се върнем до края на следващата зима.

— Да разваляш подобни планове е почти толкова лесно, колкото да ги съставяш — обади се баща й. — Нищо не зависи от теб и те съветвам да не разчиташ на това, че ще стигнеш по-далече от Ваден.

— Ако господин Палисър размисли, ще се върна вкъщи, разбира се — отвърна Алис с плах опит за усмивка.

— Не ми прави впечатление на мъж, който често променя мнението си — рече Грей. — Но в момента цял Лондон обсъжда факта, че е променил мнението си. В клубовете говорят, че са го поканили в правителството, но вместо това е решил да отиде в чужбина.

— Предполагам, че това е дело на жена му — отбеляза господин Вавасор.

— Това е най-големият недостатък на работата в парламента — заяви Грей. — Човек не може да направи нищо, без да потърси разрешение. Има хора за тази работа, разбира се, но се кълна, че им дължим страшно много.

Когато пое ръката на бившия си любим, за да бъде съпроводена от него до масата за вечеря, Алис се сети за всичките им спорове по този въпрос. Именно това бе причината да го напусне. Той не бе спорил с нея и не я бе принуждавал да спори с него. Не бе стигал дотам. Ако го бе направил, Алис подозираше, че може би щеше да успее да я накара да се съгласи с гледната му точка. Поне бе сигурна, че щеше да се опита да го направи. Но не можеше да стане неамбициозна, бездейна, ленива и философски настроена без нито един спор по въпроса — без дори да й бъде даден шансът да се престори на убедена. Ако един мъж заведе кучето си от града в провинцията, животното трябва да се приспособи към селския живот, без да знае причината за тази промяна. Но една жена не бива да бъде третирана като куче.

— Ако бе склонил поне да обсъди въпроса с мен! — казваше често Алис. — Но не! Вече бе решил, че ще чете своите книги, докато аз му нося чехлите и му сервирам чая.

Тя си припомни всичко това, докато слизаше по стълбите с него. Споменът бе придружен със знанието, че именно това отношение я бе тласнало към ужасния й годеж с братовчед й Джордж. Но всичко бе приключило. Нищо на този свят не би могло да я принуди да се омъжи за Джордж Вавасор. Но фактът, че сериозно бе обмисляла подобен брак, сам по себе си бе достатъчен да съсипе репутацията й. „При теб нещата приключват прекалено често!“ След тези жестоки думи на баща й, Алис си бе казала, че не може да има повече „неща“, които да приключват за нея. Но цялото й нещастие бе дошло от това презрително отношение към ежедневните удоволствия — това чувство на превъзходство над обикновената човещина.

— Не мисля, че трябва да ги съжаляваме — отвърна тихо тя, докато господин Грей все още я държеше под ръка. — Едва ли има по-щастливи мъже от онези, които ни представляват в парламента.

— Ах! — отвърна той. — Старата ни кавга.

Каза го така, сякаш това бе един най-обикновен спор или може би десетина най-обикновени спора, от онези, които постоянно избухват между добри приятели, а не нещото, довело до раздялата на двама души, които се обичат.

— Старата история с градската мишка и селската мишка. Известно време двете мишки се отнасят с уважение една към друга и дори си правят комплименти, но после започват да казват онова, което наистина мислят и се оказва, че всяка мишка харесва своя живот повече.

Алис не каза нищо повече по въпроса и тримата седнаха около малката маса. За нея бе изумително, че той можеше да говори по този начин, да намеква за миналите им надежди и за сегашните им неволи, без трепет в гласа и без, поне доколкото можеше да прецени, чувство в сърцето.

— Алис, не мога да похваля готвачката за супата — рече баща й.

— Не й даваш достатъчно поводи да я прави, татко, защото твърде рядко ядеш тук. Освен това научих за тази вечеря в два часа днес.

— Ако една готвачка не може да приготви супа за пет часа, значи не би могла да я приготви и за една седмица.

— Надявам се, че господин Грей ще я извини — рече Алис.

— Не е ли вкусна? — попита той. — Не мога да кажа, че е, защото не искам да се преструвам, че имам мнение по въпроса. Но ако не ми бяхте казали, едва ли щях да открия нещо нередно.

— Къде вечеряш обикновено, когато си в Лондон? — попита господин Вавасор.

— В стария клуб на ъгъла на улица „Съфък“. Мисля, че това е най-старият клуб в Лондон. Не съм принадлежал към друг и не бих могъл да ги сравнявам, но едва ли има по-добър.

— Нима ви сервират по-вкусни супи от нашата? — попита Алис.

— Имате отличен готвач — рече господин Вавасор сериозно. — Един от най-добрите второкласни готвачи в Лондон. Почти го бяхме спечелили, но ни го отмъкнахте в последния момент. Познавам го много добре.

— Знаеш много повече от мен по този въпрос. Това е друго нещо, от което не разбирам. Бих предпочел да ме накарат да избера следващия министър-председател, отколкото готвач за клуб.

— Разбира се, че би предпочел — отвърна господин Вавасор. — Има поне една дузина готвачи в Лондон, които стават за тази работа, но никога няма повече от двама мъже, които биха могли да станат министър-председател. И при положение че единият напуска поста, а другият го заема, не виждам никаква трудност. Освен това в днешно време хората взимат политическите си решения сами, но очакват някой друг да им готви.

Скромната вечеря мина тихо и спокойно. Господин Вавасор се оплакваше от почти всичко, но тъй като не успя да намери недостатъци по отношение на месото и виното, Алис бе безразлична към критиките му. За нея бе важно да покаже, че може да седи на една маса с господин Грей, без миналите им взаимоотношения да й влияят. Алис чувстваше, че се справя добре с тази задача, като същевременно се правеше, че защитава готвачката. Що се отнасяше до Джон Грей, той успяваше толкова добре, че успехът му почти подразни Алис. Сякаш не му бяха нужни никакви усилия, за да го постигне. „Ако наистина може да забрави всичко, случило се между нас, още по-добре“ — каза си Алис, когато стана и се оттегли в дневната. Тя седна на дивана и заплака. Ах, нима не бе загубила всичко на този свят? Нима някога бе имало по-неразумна, по-безразсъдна и по-безсърдечна жена от нея? Бе развалила годежа им, знаейки, че го обича! Наплака се, а после отиде да се измие, за да е готова да му сервира кафе, когато се качи горе.

— Не изглежда добре — заяви Грей веднага, след като останаха сами в трапезарията.

— Прав си. Но как може да изглежда добре след всичко, което преживя? Понякога си мисля, че тя е най-неразумният човек, когото някога съм познавал. Но нямам право да говоря такива неща за собственото си дете, разбира се, и то пред теб.

— Не можеш да ми кажеш нищо лошо за нея, което да промени мнението ми. Понякога си мисля, че я познавам по-добре от баща й.

— И смяташ, че тя отново ще се върне при теб?

— Не бих стигнал толкова далече. Никой не може да каже дали раните й някога ще заздравеят. Има сърца и тела, които никога не се възстановяват след получаването на подобни рани, но има и такива, които го правят. Но ще кажа едно: ако раните й не заздравеят, това няма да се дължи на липсата на настойчивост от моя страна.

— Кълна се, Грей, че не знам как да ти се отблагодаря. Наистина не знам.

— Не смятам, че имаш причина да ми бъдеш благодарен.

— Разбира се, че не смяташ. Знам това много добре. И при нормални обстоятелства никой баща не би си помислил да благодари на един мъж за това, че иска да се ожени за дъщеря му. Но при нея нещата се развиха по начин, който… Бога ми, не се чувствам като нормален баща. Знаеш, че нямам нищо против да споделям тези неща с теб. Бордото не е много добро, но защо не си налееш втора чаша?

— Благодаря ти, ще го направя. Тъкмо щях да кажа, че виното ми харесва.

— Не е нищо особено. Какъв е смисълът да държа хубаво вино тук, когато няма кой да го пие? Но да се върнем на Алис. Разбира се, че всички тези неща ми се отразиха. Чувствам се отговорен за нея, но какво бих могъл да направя? Тя определя собственото си бъдеще и нямам право да й се меся. Когато ми каза, че възнамерява да се ожени за онзи долен злодей, моя племенник, какво можех да направя?

— Това вече е в миналото и няма смисъл да го обсъждаме.

— Много мило от твоя страна, че казваш това. Наистина. Струва ми се, че Алис е добро момиче. Вярвам го въпреки всичко.

— Не се съмнявам, че е добро момиче, както се изрази. Изобщо не се съмнявам. Това, което ми причини, по никакъв начин не променя този факт. Струва ми се, че ти не осъзнаваш, че тя се ръководи от съвестта си във всичките си действия.

— От съвестта си! — възкликна гневно баща й. — Мразя нейната съвест. Предпочитам съвестта, която кара момичетата да спазват обещанията си, а не съвестта, която ги кара да опозоряват своите близки.

— Аз няма да се считам за опозорен, ако се съгласи да ми стане жена — отвърна тихо Грей. — Истината е, че тя през цялото време се опитва да постъпи правилно, мислейки за щастието на други хора, вместо за своето.

— Не е мислела за моето — отбеляза сухо господин Вавасор.

— Няма да се поколебая да й поверя своето, ако ме остави да го направя. Но раните й са дълбоки и трябва време, за да зараснат.

— И междувременно какво ще правим, когато ни съобщи, че господин Джордж Вавасор се нуждае от нова сума? Две хиляди лири на всеки четири месеца е тежко бреме!

— Да се надяваме, че се е заситил.

— Да се е заситил? Подобни мъже нямат засищане!

— Тогава да се надяваме, че тя смята, че му е дала достатъчно. Хайде, не е ли време да се качваме горе?

— Да, разбира се. Ще дойда с теб. Алис ще реши, че съм намислил нещо, ако ви оставя сами.

От всичко това става ясно, че бащата и бившият годеник на Алис все още работеха заедно. Господин Вавасор с неохота бе прибягнал до това да говори по този начин за дъщеря си с Джон Грей, тъй като обстоятелствата го бяха накарали да загърби родителската тактичност. Бе се видял принуден да признае на мъжа, когото искаше за зет, че го иска за зет и да изостави онази дискретна резервираност, с която един баща обикновено говори за дъщеря си. Сега между двамата мъже нямаше тайни.

— Наистина ли заминаваш утре? — попита Грей, застанал съвсем близо до масичката за ръкоделия на Алис.

Господин Вавасор го бе последвал в дневната, но се бе настанил в креслото от другата страна на огнището. Господин Грей не шепнеше, но все пак говореше по начин, който ясно показваше, че не иска да го чуват в другия край на стаята.

— Заминавам за Уестморланд утре. Иначе пътуването до континента е насрочено за края на следващата седмица.

— Но няма да се връщаш тук между двете пътувания?

— Не, няма да се връщам на улица „Кралица Ан“.

— И ще отсъстваш няколко месеца?

— Господин Палисър е планирал да се върнем следващия Великден. Така е казал на лейди Гленкора. Самата аз не съм говорила с него, откакто се съгласих да ги придружа.

— Какво ще кажеш, ако ме срещнеш някъде по време на своите странствания?

Той съвсем непринудено се бе настанил на дивана до нея — не толкова близо, че да я накара да се измести, но достатъчно близо, за да запази интимния характер на разговора.

— Това не ми се струва много вероятно — отвърна Алис, чудейки се какво да каже.

— Според мен е много вероятно. Самият аз мразя изненадите. Не бих могъл да тръгна след теб, без ти да знаеш това. Ще замина в чужбина, но чак наесен, след края на летните жеги. И ще се опитам да те намеря.

— Да ме намерите, господин Грей!

Гласът й трепна, въпреки усилията й да запази самообладание. Вече бе твърде късно, въпреки че би дала всичко, ако можеше да върне последните си думи обратно.

— Не мисля, че това би било справедливо.

— Не мисля, че би било несправедливо, ако съм те предупредил, че идвам. Не смятам да се натрапвам ненадейно. Нито на теб, нито на твоите приятели.

— Не мислех за тях. Те с удоволствие ще се запознаят с вас, разбира се.

— Но ти, разбира се, няма да се зарадваш да ме видиш? Това имаш предвид, нали?

— Имам предвид, че според мен ще бъде по-добре да не се срещаме по-често, отколкото трябва.

— Аз не споделям това мнение, Алис. Изобщо не го споделям. Колкото по-често се срещаме, толкова по-добре… поне според мен. Но няма да те притеснявам повече тази вечер. Лека нощ!

Той стана и си тръгна, а баща й излезе с него, като обяви, че иска да се разходи, но Алис знаеше, че ще отиде в клуба си.

Шестдесет и четвърта глава

Канарите и долините

През последните дни госпожа Гринаул се бе превърнала в господарка на имението „Вавасор Хол“ в Уестморланд, като се грижеше за Кейт и нейната счупена ръка. Леля и племенница се бяха сближили много през последните седмици. Кейт бе признала на леля си, че брат й се бе отнесъл зле с нея, дори много зле, а госпожа Гринаул бе признала на своята племенница, че е започнала да изпитва съчувствие към капитан Белфийлд.

— Проявил е насилие към теб и е счупил ръката ти? Знаех си! — възкликна госпожа Гринаул, говорейки за своя племенник.

Но Кейт бе отрекла това:

— Не, лельо, беше нещастен случай — отвърна тя. — Когато си тръгна и ме изостави, той не знаеше за ръката. Но за мен нямаше да има значение, дори да бе счупил и двете ми ръце. Бих могла да му простя дори това.

Но онова, което Кейт не можеше да прости, бе грешката, която самата тя бе направила. Беше се постарала да раздели Алис и Джон Грей и бе направила това за него, но Джордж се оказа недостоен за нейното предателство.

— Бих дала всичко на този свят, за да ги събера отново — рече Кейт.

— Сами ще го направят, ако наистина се харесват — отвърна госпожа Гринаул. — Алис още е млада и ми казват, че е все така красива. Момиче с нейните пари бързо ще си намери съпруг дори ако онзи съвършен мъж от Кеймбриджшир реши да й обърне гръб.

— Не познаваш Алис, лельо.

— Така е, не я познавам. Но познавам младите жени, както и младите мъже. Всички тези глупости за братовчед й Джордж — подобни неща нямат никакво значение. Мъж като Джон Грей изобщо няма да им обърне внимание, особено ако тя му разкаже всичко. Вярвам, че едно момиче може да получи прошка за всичко, ако сама се изповяда.

Но Кейт предпочиташе да обсъждат другата тема, както и струва ми се, самата госпожа Гринаул.

— Разбира се, скъпа моя, че ако отново се омъжа, моят брак ще бъде различен от твоя и различен от брака на всеки млад човек — казваше тя. — Що се отнася до любовта, за мен тя свърши в мига, в който клетият Гринаул си отиде. Не съм усещала нежните й ласки, откакто го положихме в студения му гроб, и никога повече няма да ги усетя. Затова казах на Белфийлд: „Капитане, дори ако прекарате няколко години коленичил в краката ми, пак не бихте могъл да ме накарате да ви обикна.“

— И той какво отвърна?

— Как бих могла да ти кажа какво отвърна? Започна да говори за красотата ми, като всички мъже. Дори една жена да има гърбица и двойна гуша, те ще започнат да я убеждават, че е Венера, без да им мигне окото.

— Но, лельо, ти си много красива жена.

— Това не е най-важното качество, което прави едно момиче желано. Не е красотата. Не са и парите, поне не само. Познавала съм жени, надарени и с двете, до които никой мъж не е искал да припари. Има някои жени, които отблъскват мъжете. Един мъж по-скоро би прегърнал топола, отколкото такава твърда и надута жена. Знаеш ли какво, Кейт? И в теб има малко от тази твърдост и съм ти казвала, че това изобщо не ми харесва.

— Опасявам се, че вече съм твърде стара, за да се поправя.

— Не е вярно. Просто трябва да си го поставиш за цел и да опиташ. Вече имаш пари и си достатъчно привлекателна, поне когато положиш усилия за това. Но както вече казах, не това прави едно момиче желано. В някои жени има една особена резервираност, която мъжете наричат nollimy tangere[82] и която само някой истински смелчага би се опитал да превъзмогне. Тези жени смятат самия брак за нещо непристойно, сякаш мислят, че хората намират бебетата си под плетовете. И постоянно обвиняват други жени в това, че си позволяват твърде много! Но истината е, че самите те са прекалено студени и консервативни.

— Много удобна доктрина, лельо.

— Точно такава искам да бъде. Искам всичко да е удобно. Защо на човек да не му е удобно, когато може да си го позволи? Никой не може да твърди, че да живееш сам е приятно. Често си мисля за текста на онази песен. Помниш я, нали? „Ръженът и машата са направени един за друг.“ С мъжете и жените е същото, скъпа моя.

— Но ръженът и машата не са особено щастливи, лельо.

— Животът им не е толкова неприятен, колкото хората си мислят, скъпа моя. Мъжете и жените не са бучки захар. Не се разтапят, защото водата е прекалено топла. Ако реша да приема предложението на Белфийлд… и ми се струва, че наистина ще го направя… но ако приема предложението му, той ще ми създава много неприятности. Сигурна съм в това. Постоянно ще ми иска пари и разбира се, че ще му давам повече, отколкото трябва. Не съм нито Соломон, нито Савската царица. Аз съм просто една жена. Той ще прекалява с пурите и може би ще пие твърде много бренди с вода. И може би ще се кокори на момичетата, или поне на онези от тях, които са достатъчно глупави, за да му позволяват.

— Бога ми, лельо! Ако имах такова лошо мнение за някой човек, никога не бих се омъжила за него… особено след като каза, че не го обичаш.

— Що се отнася до любовта, мила моя, тя отдавна си отиде!

Госпожа Гринаул попи очи с кърпичката си.

— Някои жени могат да обичат два пъти, но аз не съм от тях. Искаше ми се да бях — как ми се искаше!

Тези последни думи бяха изречени със скръбен и жален тон, който, обаче, изчезна точно толкова бързо, колкото се бе появил.

— Но, скъпа моя, бракът е нещо много удобно. Капитанът ще си позволява някои волности, но съм сигурна, че ще мога да го озаптявам. Не че ще му забраня да пуши и да пие бренди с вода, разбира се. Защо един мъж да не запали пура и да не изпие чаша бренди, стига да не прекалява? Уважавам мъжете, които умеят да се наслаждават на живота.

Тук тонът й отново се промени и тя заговори с неочаквана нежност за отсъстващия си ухажор:

— И той е много привързан към мен. Наистина смятам така.

— Господин Чийзакър също е много привързан към теб.

— Клетият Чийзи! Струва ми се, че наистина беше привързан към мен, въпреки че не спираше да говори за пари. Знаеш, че не обичам да критикувам хората, но в него нямаше никаква поезия. Чувствам, че мога да споделя това с теб, щом вече си решила да не приемеш предложението му.

— Твърдо решила, лельо.

— Завещанието на дядо ти промени много неща. Но както казах, обичам в тях да има малко романтика — деликатен мирис на канари и долини, така да се каже. Знам, че не означава много. Бих го сравнила с изкуствено цвете — нещо шарено, което разсейва еднообразието, но нищо повече. Разбира се, че имаш нужда от хляб и масло. Канарите и долините не означават нищо без тях. Но ако имаш достатъчно хляб и масло, пиршеството е гарантирано. Благодарение на клетия Гринаул…

Тя отново попи очите си.

— Благодарение на клетия Гринаул, винаги ще имам какво да сложа на масата си. И разбира се, че няма да му дам парите си. Имам предвид капитан Белфийлд. Не съм вчерашна, мила моя. Но какво значение има това? Имам достатъчно пари и за двама ни. За какво са парите, ако не за да ги харчиш?

— И наистина си решила да приемеш предложението му, лельо? И да плащаш на перачката му? Помниш ли какво ми каза, когато ни запозна?

— О, да, помня. Но щом той не може да й плаща, защо да не й плащам аз? Да, мисля, че ще го взема за съпруг. Но само ако ми позволи да го направя така, както искам. Просяците не могат да избират, мила моя.

По този начин лелята и нейната племенница се сближиха още повече и госпожа Гринаул прошепна в ухото на Кейт, че според нея капитан Белфийлд може да измине пътя до Уестморланд, за да я види.

— Не виждам нищо лошо в това да му предложим легло, нали? — попита госпожа Гринаул. — Виждаш ли, странноприемницата в Шап е прекалено далече за сутрешни визити.

Кейт трябваше да се съгласи, въпреки че идеята да приеме капитан Белфийлд в дома си не й харесваше особено.

— Той може изобщо да не дойде — продължи вдовицата. — Не виждам как би могъл да си позволи подобно дълго пътуване, особено след като се скара с господин Чийзакър.

— Ако трябва да посети „Вавасор Хол“, да го направи след заминаването на Алис — каза Кейт. Това бе единственото й желание по въпроса и реши да го сподели с леля си. Но изглежда, и то нямаше как да бъде изпълнено.

— Нямам представа къде е, мила моя. И не бих могла да му пиша. Никога през живота си не съм го правила и не смятам да започна сега.

Госпожа Гринаул увери племенницата си, че не бе канила капитан Белфийлд във „Вавасор Хол“, но Кейт не можеше да не се усъмни в истинността на това твърдение.

Алис пристигна и в продължение на няколко дни трите дами си прекарваха много добре заедно. Ръката на Кейт все още бе превързана през рамото, но въпреки това тя излизаше на дълги разходки, противно на лекарските препоръки. Разбира се, че двете с Алис се катереха нагоре по планината. Всъщност всички пътеки от „Вавасор Хол“ водеха нагоре в планината, освен онази, слизаща до Шап. Но те веднага поеха към Бийкън Хил, сякаш се бяха наговорили предварително. Не си задаваха въпроси относно маршрута и въпреки че не стигнаха до скалата, от която бяха съзерцавали Хоус Уотър, минаха покрай мястото, където Кейт бе счупила ръката си.

— Паднах точно тук — рече тя. — Последното нещо, което видях от него, беше гърбът му, докато вървеше към онази долина там. Когато се изправих, все още го виждах. Беше една от онези вечери, когато облаците са тъмни, но всеки предмет изпъква с една особена яснота, защото въздухът е чист. Дълго стоях тук и го гледах, държейки ръката си, но той нито веднъж не се обърна назад. Знаеш ли какво, Алис? Струва ми се, че никога повече няма да го видя.

— Имаш предвид, че е решил окончателно да прекрати взаимоотношенията ви?

— Не мога да ти кажа какво точно имам предвид! Струваше ми се, че той се отдалечава от мен и сякаш излиза от моя свят и влиза в друг. Съвсем ясно виждах силуета му на фона на светлото небе и крачеше много бързо, докато не се скри зад билото на онзи хълм. Разбира се, тогава мислех, че ще се върне в имението. Дори се уплаших, че може да ме издебне в гората по пътя обратно. Въпреки това имах усещането, че никога повече няма да го видя. Мисля, че хората го наричат предчувствие.

— Оттогава не ти ли е писал?

— Нито дума. Не забравяй, че той не знаеше за нараняването ми. Сигурна съм, че няма да ми пише и съм решила да му отвърна със същото. Ако има нужда от пари, ще му изпратя, но няма да му пиша.

— Опасявам се, че винаги ще има нужда от пари, Кейт.

— И аз. Само ако знаеше колко страдах, когато ме принуди да ти напиша онова писмо! Но истината е, че се отнесох чудовищно с теб! Разбира се, че не биваше да го пиша.

— В онова писмо нямаше нищо нередно.

— Беше жестоко писмо. Цялото нещо беше жестоко. По-скоро трябваше да умре от глад на улицата, отколкото да посегне на парите ти. Трябваше да се откаже от парламента и от всичко останало! Отдавна имах своите подозрения, но това окончателно ме настрои срещу него. Бях започнала да се съмнявам, че той е мъжът, за когото го мислех… и когото ти описвах.

— Можех и сама да преценя това — каза Алис.

— Разбира се, че си го направила. Но аз постоянно се опитвах да те накарам да не го съдиш толкова строго. Алис, мила моя Алис! И двете страдахме заради него, ти може би повече от мен. Но аз се отказах от всичко заради него. Целият ми живот бе устроен така, че да му служа. Бях като негов домашен любимец, който изпълнява всичките му команди. Караше ме да правя неща, които бяха долни и ужасни. И аз чудесно съзнавах това и въпреки всичко му се подчинявах. Бих могла да кажа, че почти го боготворях. Дори сега, ако се върне при мен, най-вероятно ще му простя.

— И аз ще му простя, но не бих направила нищо повече от това.

— Но той никога няма да се върне. Никога няма да ни помоли за прошка. Никога няма да я поиска. Няма сърце.

— Толкова дълго ламти за пари, че дяволът е превърнал сърцето му в камък — заяви Алис.

— Но може да бъде толкова мил, когато поиска… може да говори толкова нежно! Помниш ли как се държа в Швейцария? Помниш ли онази тераса в Базел? Помниш ли онази прекрасна вечер, когато гледахме момчетата, плуващи в реката?

— Да… помня.

— И аз! И аз! Алис, бих дала всичко, което имам на този свят, ако можех да се върна там, в Швейцария!

— Ако казваш това заради мен, Кейт…

— Не го казвам заради теб. За мен няма значение къде ще осъзная, че мъжът, когото боготворя, не е бог от злато, а човек от плът и кръв — в Уестморланд или в чужбина. Но ти не трябваше да загиваш, премазана под развалините на неговия храм.

— Не съм премазана, Кейт!

— Прекалено горда си, за да го признаеш, разбира се.

— Ако имаш предвид господин Грей, това щеше да се случи независимо дали бяхме заминали за Швейцария или си бяхме останали вкъщи.

— Нима, скъпа?

— Несъмнено.

Двете не си казаха нищо повече за господин Грей. Алис не можеше да говори свободно по този въпрос дори пред братовчедка си. Тя не можеше да признае дори пред себе си, че други я бяха убедили да се отнесе по този начин с него. Беше убедена, че сама бе взела това решение, мислейки, че постъпва правилно. Отдавна бе започнала да чувства, че бе направила грешка, но тази грешка бе нейна и я бе допуснала сама.

Двете мълчаха по пътя обратно, слизайки надолу по хълма, като само веднъж или два пъти Кейт повтори, че най-вероятно никога повече няма да види брат си.

— Не знам какво ще се случи с него сега — рече тя в отговор на въпросите на братовчедка си, — но докато го гледах как се отдалечава, аз си казах, че никога повече няма да го видя.

— Най-обикновено предчувствие — отвърна Алис.

— Точно така и предчувствията не означават нищо, разбира се — каза Кейт.

Продължиха надолу по пътеката към къщата без повече да обсъждат тази тема. Но когато излязоха от гората и стъпиха на чакълената пътека, водеща до входната врата, двете се заковаха на място. Пред тях стоеше мъж с пура в уста, който размахваше малък бастун и оглеждаше дърветата. Носеше наперена сламена шапка на главата си, красиво сако с месингови копчета и бели панталони. Вече бе средата на май, но лятото не идваше толкова рано в Уестморланд и беше очевидно, че му е студено и неудобно. Той се оглеждаше, но още не бе видял двете момичета, спрели в началото на пътеката.

— Кой е този? — прошепна Алис.

— Капитан Белфийлд — отвърна Кейт с нещо, което звучеше като изумление в гласа.

— Какво! Капитанът на леля Гринаул?

— Да, капитанът на леля Гринаул. Опасявах се, че това може да се случи. Какво, по дяволите, ще правим с него? Погледни го. Това ли леля Гринаул нарича „деликатен мирис на скали и долини“?

Капитанът започна да се движи, но само за да стопли премръзналите си крайници. Беше изпушил пурата си и се втренчи в нея с очевидно съжаление. Когато я хвърли в храстите, очите му най-накрая попаднаха на двете дами. Тогава той възкликна изненадано. Веднага се приближи, размахвайки сламената си шапчица в ръка, и ги поздрави.

— Госпожице Вавасор, за мен е огромно удоволствие — рече той. — А вие сте госпожица Алис Вавасор, предполагам? Моята скъпа приятелка госпожа Гринаул ме натовари със задачата да изляза и да ви намеря, но дърветата ми се сториха толкова тъмни, че не посмях да навляза сред тях. И ако го бях направил, нямаше да ви намеря, разбира се.

Кейт протегна ръка и представи братовчедка си на капитана. Той отново размаха малката си сламена шапчица, като отчаяно се опитваше да си придаде вид, че се чувства като у дома си. Провали се, разбира се, и това бе очевидно. Това не бе онзи Белфийлд, който бе сразил господин Чийзакър в битката за Ярмът, въпреки че носеше същото сако и същата жилетка и несъмнено изпитваше задоволство от факта, че финансовото му бъдеще е било осигурено. Но капитанът се чувстваше неспокоен. Бе проявил достатъчно смелост, за да последва своята възлюбена до Уестморланд, но не се чувстваше в свои води тук. Кейт незабавно прозря този факт и реши по никакъв начин да не му помага. След задължителната размяна на любезности, тя изрази изненадата си, че го вижда толкова на север.

— Самият аз съм малко изненадан — отвърна той. — О, да! Кълна се, че е така! Но нямах нищо за правене в Норич, буквално нищо, а пък леля ви толкова често ми е описвала красотите на това място…

Той махна с ръка, обхващайки старата къща и тъмните дървета.

— … че реших да си позволя едно кратко посещение. Не съм искал да се натрапвам по отношение на леглото, госпожице Вавасор. Уверявам ви в това. Но госпожа Гринаул учтиво ми предложи…

— Мястото е толкова отдалечено, капитан Белфийлд, че предлагаме легло на всеки посетител.

— Не съм смятал да се осланям на това, госпожице, наистина не съм!

Клетият капитан Белфийлд изглеждаше развълнуван и смутен едновременно.

— Но истината е, че сложих сандъка с дрехите си в двуколката, която ме докара дотук, без да знам къде ще мога да си намеря подслон.

— Няма да ви пращаме никъде другаде — увери го Кейт.

— Госпожа Гринаул е много мила. Наистина съм трогнат. Покани ме да остана чак до събота!

Кейт прехапа устни от гняв. Това бе нейната къща, а не къщата на леля й! Но после си спомни колко мило се бе държала вдовицата в Норич и Ярмът и позволи на чувството да отмине.

— Добре дошъл сте, капитане — отвърна тя. — Но тук сме три жени и се опасявам, че бързо ще ви доскучае.

— О, в никакъв случай! Да ми доскучае с вас? Това би било невъзможно!

— И как е вашият приятел господин Чийзакър?

— Ами… много добре, благодаря. Всъщност отдавна не сме се виждали. Двамата с него имахме леко спречкване, както знаете.

— Не знаех, капитан Белфийлд.

— Така ли? Мислех, че сте чула. Той смяташе, че съм прекалено настоятелен! Ха-ха-ха-ха! Просто се шегувам, дами!

Двете влязоха в къщата и капитанът ги последва. Госпожа Гринаул не бе в нито една от двете всекидневни, където обикновено прекарваше времето си. Всъщност пристигането на капитан Белфийлд бе променило и нейните планове, въпреки че го бе очаквала. Вдовицата се бе оттеглила в стаята си, защото искаше да говори с Кейт насаме, преди да го направи в присъствието на своя ухажор.

— Предполагам, че вече сте говорили с леля ми? — рече Кейт.

— О, да. Видяхме се и тя предложи да изляза и да се опитам да ви намеря. И наистина ви намерих, въпреки че не ми се наложи да навлизам сред дърветата.

— Видяхте ли стаята си?

— О, да. Тя бе достатъчно мила, за да ми я покаже. Прекрасна е, много ви благодаря. С гледка към предния двор и всичко останало.

Клетникът несъмнено мислеше за окаяната си стаичка в Ойлимид.

— Няма да стоя дълго, госпожице Вавасор. Само една нощ, най-много две. Но много исках да видя леля ви… както и вас, разбира се.

— Всички знаем, че се интересувате най-вече от леля ми, капитане.

На лицето му цъфна глупава хлапашка усмивка, като на младо момиче, чуло името на първия си ухажор. Изглеждаше едновременно доволен и засрамен от себе си. Започна да разглежда вещите на масата, нервно пристъпвайки от крак на крак. Може би си бе спомнил, че бе изхарчил всичките си пари на идване и не му бе останало нищо за обратния път до Норич. Двете момичета го оставиха сам и се качиха в стаите си.

— Веднага ще говоря с леля — обяви Кейт. — Трябва да решим какво да правим.

— Предполагам, че възнамерява да се омъжи за него?

— О, да, и колкото по-скоро го направи, толкова по-добре. Знаех, че ще дойде, но се надявах ти вече да си си тръгнала. Срам ме е, че ти се наложи да видиш това.

Кейт смело почука на вратата на леля си и бе приета с престорена усмивка.

— Чаках те — обяви госпожа Гринаул.

— Ето ме, лельо. И което е по-важно, ето го и капитан Белфийлд в дневната.

— Глупав мъж! Казах му да не се връща, докато не стане време за вечеря. Чудя се дали да не го отпратя в Шап. Наистина се чудя.

— Не прави това, лельо. Би било негостоприемно.

— Но е такъв простак! Надявам се, че не ме обвиняваш, скъпа?

— Но ти наистина смяташ да се омъжиш за него… нали, лельо?

— Да, Кейт, наистина смятам да го направя. Защо не? Водя доста самотен живот и имам нужда от човек до себе си. Кълна се, че той не е толкова лош.

— Не казвам нищо против него. Просто в такъв случай едва ли би могла да го изпъдиш от къщата.

— Нима смяташ, че не бих могла? Ще го направя, без да ми мигне окото. Ще го направя още сега, ако искаш.

— Канарите и долините не биха ти позволили, лельо.

— Лесно ти е да ми се подиграваш, мила моя. Ако подигравките чупеха кости, нямаше да имам здраво място по себе си. Можех да избера Чийзакър, ако бях пожелала. Той е заможен мъж и щеше да ми купи карета. Но именно канарите и долините ме спряха… както и желанието да помогна на един клетник, който си няма никого на този свят.

Докато говореше, госпожа Гринаул вдигна кърпичката си и избърса една сълза. При нея сълзите рукваха без покана, но в този случай Кейт почти бе впечатлена от тях.

— Надявам се да си щастлива с него, лельо. Наистина е така.

— Ако ме направи нещастна, ще си изпати — отвърна госпожа Гринаул.

Сълзите бяха секнали и тя поклати глава, когато изрече тази закана. И никой не би могъл да се усъмни, че говореше напълно сериозно.

Не се чувстваха много удобно на вечеря. Може би мрачната атмосфера и близостта на тъмните борове бяха потиснали капитана или пък мисълта за славните богатства, които го очакваха, го бе накарала да се вглъби в себе си. Бе свалил сакото с месинговите копчета и се бе облякъл много тържествено. Както по време на вечерята, така и след нея, той излъчваше прекрасна трезвеност и изобщо не приличаше на капитана, произнесъл онази реч на пикника на госпожа Гринаул. Когато го оставиха сам след вечерята, той изпи само две чаши от портвайна на стария земевладелец, преди да се насочи към градината, където бяха дамите. А когато Кейт му предложи да запали пура, капитанът категорично отказа.

На следващата сутрин госпожа Гринаул бе възвърнала самообладанието си, но Белфийлд все още изглеждаше дълбоко смутен. Той бе осъзнал, че усилията му да си намери съпруга, се бяха увенчали с успех, но нямаше представа какво следваше оттук нататък и просто не знаеше как да се държи във „Вавасор Хол“. След закуска започна да крачи неспокойно из салона, неспособен да измисли план за бягство, и почти изпадна в паника, когато вдовицата го попита какво смята да прави до вечерта.

— Предполагам, че ще изляза на разходка — отвърна той. — Може би двете млади дами…

— Ако имате предвид племенничките ми — прекъсна го госпожа Гринаул, — опасявам се, че ще бъдат заети. Но може би аз не съм прекалено стара, за да изляза на разходка с вас…

Капитанът побърза да я увери, че според него е на идеалната възраст за разходки, след което опита да се извини за нескопосания начин, по който се бе изразил. Когато чуха това, трите жени прихнаха.

— Не се тревожете, капитане — рече госпожа Гринаул. — Въпреки това ще излезем на разходка, без да се съобразяваме с двете момичета. Хайде, елате.

Тръгнаха, но не нагоре към планината, както Кейт обикновено правеше, а надолу по пътеката, водеща до Шап, крачейки бавно и спокойно, както подобаваше на годините им. Капитанът учтиво отвори старата порта за вдовицата и след това внимателно я затвори, като не й позволи да изскърца, както би направил в Ярмът. После застана до нея и й предложи ръката си. Госпожа Гринаул отказа и известно време крачеха в мълчание. Какво можеше да й каже? Бе постигнал целта си и тя щеше да се омъжи за него. Какво следваше сега?

— Е, капитан Белфийлд — рече тя.

Вървяха много бавно и той косеше плевелите, растящи покрай пътя, с бастуна си. По гласа й позна, че предстоеше нещо много важно, така че остави плевелите и се приближи още по-близо.

— Е, капитан Белфийлд. Предполагам, че съм прекалено добра за вас.

— Арабела, ще ме направите най-щастливия мъж на света.

— Това е вятър и мъгла — отвърна тя. Бе възнамерявала да каже „скали и долини“, но той нямаше да я разбере.

— Кълна се, че е така.

— Надявам се, че ще ви направя порядъчен.

— О, да, несъмнено. Това е моето намерение.

— Радвам се, че това е вашето намерение. Разбира се, самата аз ще стана за смях.

— Не, не. Не казвайте това.

— Ако не го кажа, всичките ми приятели ще го кажат вместо мен. Имате късмет, че не се интересувам от мнението на други хора.

— Наистина съм късметлия. Знам това. Осъзнах го в мига, в който се запознах с вас. Но тогава мислех единствено за красотата ви, разбира се.

— Капитан Белфийлд!

— Кълна се, че е така. Хайде, Арабела. Ще бъдем мъж и жена. Можете да се отпуснете малко.

Той се приближи съвсем близо до нея. Бе възвърнал част от старата си самоувереност, но тя не му позволи дори да я прегърне през кръста.

— На пътя! — възкликна вдовицата. — Как можете да бъдете толкова нагъл… и толкова глупав?

— Защо не? Защо не го направите поне веднъж…

— Капитан Белфийлд, не ви поканих тук, за да вършите глупости, а за да говорим по работа. Ако ще бъдем мъж и жена, както се изразихте, трябва да уточним някои неща. Опасявам се, че личното ви състояние не е голямо?

— Ами… не, никак не е голямо, госпожо Гринаул.

— Притежавате ли нещо?

Капитанът се поколеба и започна да рови в земята с върха на бастуна си.

— Хайде, капитан Белфийлд. Кажете ми истината. Между нас не бива да има тайни.

Той продължаваше да се колебае и да не отговаря.

— Предполагам, че имате някакво препитание? — рече вдовицата.

Малко по малко капитанът разказа своята история. Имал омъжена сестра, която му пращала по една гвинея на седмица. Това било всичко. Бил принуден да напусне армията, защото не можел да живее с лейтенантската заплата, която му давали. Изхарчил всичките си спестявания, за да покрие дълговете си, но сега отново бил задлъжнял. Дължал деветдесет лири на Чийзакър, трийсет и две лири на един шивач от Ярмът и седемнадесет лири на хазяина си в Норич. В момента имал по-малко от трийсет шилинга в джоба си. Шивачът от Ярмът му дал три лири назаем, за да стигне до Уестморланд и може би да плати дълговете си, като си вземе богата жена.

Госпожа Гринаул измъкна много информация от него по време на този кръстосан разпит и когато прецени, че е научила достатъчно, може би не цялата истина, но поне част от нея, тя му прости всички прегрешения.

— А сега ще ми дадете ли една целувка? — възкликна екзалтираният капитан, преливащ от щастие. — Само една!

— Шшт! — скара му се вдовицата. — По пътя се задава карета… съвсем близо е!

Шестдесет и пета глава

Първата целувка

— Шшт! — изсъска вдовицата. — По пътя се задава карета… съвсем близо е!

След тези думи госпожа Гринаул рязко се дръпна от капитана и двамата така и не успяха да си разменят първата целувка, символизираща предбрачната им любов. Тя все още носеше черното траурно облекло на ранното вдовство и тъй като и двамата бяха прехвърлили четиресетте, може би не бе редно да ги заварват прегърнати на пътя между „Вавасор Хол“ и Шап. Разделиха се тъкмо навреме, за да избегнат скандала. Пощенският кон на Шап взе завоя в бърз тръс, теглейки пощенската кола на Шап — същата двуколка, която предишния ден бе докарала Белфийлд във „Вавасор Хол“. Седнал в двуколката, наведен напред и широко ококорен, бе не кой да е, а самият господин Чийзакър.

Това бе тежък удар за капитан Белфийлд. Госпожа Гринаул също не се зарадва да го види. Що се отнасяше до нея, раздразнението й бе по-скоро свързано с двете й племеннички, и особено с Алис. Как щеше да й обясни този втори ухажор? Кейт, разбира се, знаеше всичко за него. Но как щеше да накара Алис да разбере, че вината не беше нейна и че вече бе обяснила на този влюбен джентълмен, че няма смисъл да се надява? А що се отнасяше до самата Кейт, която леля й незнайно защо бе считала за основен обект на ласките на господин Чийзакър, как щеше да реагира тя на пристигането на собственика на Ойлимид? Копелетата още не бяха спрели да се въртят, а госпожа Гринаул вече обмисляше как да отпрати господин Чийзакър, без да му позволи да продължи пътя си до „Вавасор Хол“.

Вдовицата бе слисана, но как бихме могли да опишем чувствата на капитана? Той бе наясно с факта, че Чийзакър знаеше неща за него, които не бе споделил с бъдещата си съпруга. Как му се искаше да се бе придържал по-близо до истината, изброявайки дълговете си!

— Този мъж е издирван от полицията — заяви Чийзакър още докато двуколката се движеше. — Издирван е от полицията, госпожо Гринаул!

В страстта си той се изправи и посочи към Белфийлд. Колата спря внезапно и Чийзакър падна назад на пейката, неспособен да запази равновесие.

— Издирван е от полицията! — повтори той веднага, след като успя да си поеме дъх.

Госпожа Гринаул пребледня под траурния си воал, който бе вдигнала. Какво ли бе сторил капитанът? Дали бе поръчал стоки от магазин, без да плати за тях? Или пък бе прибягнал до подправяне на банкнота, измъчван от глад?

— Боже мой! — възкликна тя и издърпа ръката си от неговата.

— Това е лъжа — каза Белфийлд.

— Вярно е — отвърна Чийзакър.

— Ще те осъдя за клевета, приятелю — заяви Белфийлд.

— Върни ми парите, които ми дължиш — каза Чийзакър. — Ти си измамник!

Госпожа Гринаул не се впечатли от факта, че господин Чийзакър смяташе бъдещия й съпруг за измамник. Беше чувала подобни обвинения от него и преди. Но полицейското издирване бе друго нещо. Ако това бе вярно, тя не би могла да се омъжи за капитана.

— Какво означава това, капитан Белфийлд? — попита остро вдовицата.

— Лъжи и клевети. Просто се опитва да ни скара. Какви са тези хора, които ме издирват, господин Чийзакър?

— Полицаи, шерифски служители или нещо такова — отвърна Чийзакър.

— О, за шерифски служители ли става дума! — възкликна госпожа Гринаул с огромно облекчение в гласа. — Господин Чийзакър, не бива да говорите такива неща. Наистина не бива. Шерифските служители нямат край! И освен това им плащат.

— Ще го осъдя за клеветата. Заклевам се, че ще го осъдя — закани се Белфийлд.

— Хайде, стига — рече вдовицата. — Не ставайте глупав. Мъже, които не могат да си позволят нищо, трябва да се научат да търпят подобни клевети. Господин Чийзакър, къде отивахте?

— Отивах към „Вавасор Хол“, за да ви предупредя.

— Вече е твърде късно — отвърна госпожа Гринаул и се скри зад воала си.

— Защо? Нима вече сте се омъжили за него? Но как е възможно това? Той имаше само един ден преднина. Или може би сте се венчали тайно в Норич? О, госпожо Гринаул!

Той слезе от двуколката и тримата се насочиха обратно към имението, докато кочияшът продължи с пътната чанта на господин Чийзакър.

— Не съм сигурна дали можем да ви поканим — рече госпожа Гринаул. — Имаме други гости и къщата е пълна.

— Не съм от хората, които се натрапват, когато знаят, че не са добре дошли. Можете да бъдете сигурна в това. Ако не мога да получа вечеря с любов, ще я получа с пари. Не всеки може да каже това. Чудя се кога ще ми върнете парите, които ми дължите, лейтенант Белфийлд?

Въпреки всичко вдовицата успя да ги помири, преди да стигнат „Вавасор Хол“. Двамата дори стиснаха ръцете си и агнето Чийзакър се съгласи да си легне с вълка Белфийлд. Малко по-късно Чийзакър успя да прошепне в ухото на вдовицата истинската причина да дойде в Уестморланд. Направи го така, че Белфийлд да не го чуе. Когато госпожа Гринаул разбра, че Чийзакър има нещо да й казва, тя не се поколеба да отпрати своя избраник.

— Няма да ме зарежете за друг, нали, госпожо Гринаул? — прошепна Белфийлд в ухото й, преди да тръгне.

Тя само му се намръщи и го помоли да побърза. И така, госпожа Гринаул започна тази разходка в компанията на единия си ухажор и я завърши в компанията на другия.

Белфийлд, който бе изпратен в имението, завари Алис и Кейт да изучават новопристигналата пътна чанта.

— Той го познава — рече момчето, докарало чантата, и посочи капитана.

— Принадлежи на нашия стар приятел господин Чийзакър — обяви Белфийлд, гледайки към Кейт.

— Нима и той е дошъл? — попита тя.

Капитанът сви рамене и призна, че това бе така.

— Не че ще постигне нещо, разбира се — добави той. — Клетият Чийзи нямаше никакъв шанс в това отношение.

— Не ухае достатъчно на канарите и долините, така ли, капитан Белфийлд? — попита Кейт.

Капитанът нямаше представа за какво говореше тя, въпреки че имаше хора, които го считаха за канара, както и такива, които го смятаха за долина.

Междувременно Чийзакър разказваше своята история. Първо бе попитал, с жален тон, дали наистина трябваше да изостави всичките си надежди.

— Няма да злословя по адрес на капитана, ако въпросът е решен — рече той. — Не съм завистлив мъж.

— Въпросът е решен — отвърна госпожа Гринаул.

Все пак господин Чийзакър не се сдържа и отново намекна, че Ойлимид е разкошно имение, а Белфийлд не притежава и сламен матрак, на който да спи. В отговор госпожа Гринаул посочи, че именно затова някой трябва да му осигури матрак, на който да спи.

— Ако гледате на нещата по този начин, разбира се — отвърна Чийзакър.

Госпожа Гринаул потвърди, че гледа на нещата по този начин.

— Тогава няма повече да настоявам — отвърна Чийзакър. — Що се отнася до сумата, която ми дължи, предполагам, че ще му дам още малко време, за да ми я върне.

Госпожа Гринаул го увери, че парите ще му бъдат върнати веднага след венчавката. Дори му предложи да му ги плати сега, ако има належаща нужда от тях. Той отвърна, почти с презрение, че никога не е имал належаща нужда от пари.

— Просто искам да си получа своето — нищо друго.

След това господин Чийзакър се опита да смени темата, но това не се оказа толкова лесно, колкото си бе представял. Трябва да признаем, че самата тема бе доста деликатна и той не бе сигурен как да започне. След като не можеше да се ожени за госпожа Гринаул, бе решил да се задоволи с нейната племенница Кейт. Това бе темата, която се опитваше да подхване. Несъмнено до него бяха достигнали слухове за условията на завещанието на стария земевладелец и вече бе склонен да приеме помощта, която госпожа Гринаул му бе предложила по този въпрос. Съзнаваше, че му бе време да се ожени. Бе споделил с много от приятелите си в Норфък, че Кейт Вавасор се бе хвърлила в краката му и най-вероятно го вярваше. В отговор на любовните му речи, предназначени за самата нея, вдовицата бе изтъквала достойнствата на своята племенница. Дори му беше казала, че от нея би излязла прекрасна съпруга. Истината бе, че господин Чийзакър бе дошъл в Уестморланд с две стрели в колчана си и това бе втората.

— Съзнавате, че самата вие вкарахте тази идея в главата ми, нали? — рече той.

— Но нещата се промениха много оттогава — отвърна вдовицата.

— Как са се променили? Аз не съм се променил. Ойлимид не се е променил и неговият собственик продължава да не дължи нито шилинг на никого. Как са се променили нещата?

— Племенницата ми наследи това имение.

— И защо това да променя нещата? О, госпожо Гринаул! Не съм очаквал да чуя такива користолюбиви думи от вас! Наследила е това имение! И нима това ще я накара да изостави своя любим?

Госпожа Гринаул се опита да му обясни, че едва ли някой би могъл да обвини племенницата й в това, че е изоставила своя любим, след което се престори на възмутена, когато той се опита да защити правата си.

— Но скъпи господин Чийзакър, тя нито веднъж не е показвала интерес към вас.

— Но вие постоянно ме уверявахте, че мога да я взема за жена, когато поискам.

— А сега ви казвам, че не можете. Няма смисъл да отивате в къщата и да й предлагате, защото ще получите отговор, който няма да ви хареса. Вижте какво, господин Чийзакър. Искате да се ожените и съм съгласна, че ви е време да го направите. Какво ще кажете за моята скъпа приятелка Чарли Феърстерс? Едва ли бихте могли да си намерите по-подходяща съпруга от Чарли.

— Чарли Феърстерс! — възкликна Чийзакър и се намръщи отвратено. — Но тя няма нито цент! Не притежава нищо на този свят! Мъжът, който се ожени за нея, ще трябва да й купи сватбената рокля!

— Кой е користолюбив сега, господин Чийзакър? Приберете се вкъщи и помислете над това. Ако се ожените за Чарли, ще дойда на сватбата ви. И няма да ви е срам от облеклото й. Ще се погрижа за това.

Вече бяха близо до портата и Чийзакър се поколеба, преди да влезе.

— Мислите ли, че все пак имам някакъв шанс? — попита той.

— Знам, че нямате. Никога не съм я чувала да ви споменава.

— Може би си е намерила друг щастливец?

— Не мога да ви кажа нищо по този въпрос, но съм сигурна, че няма да вземе вас. Аз харесвам фермерството, както знаете, но тя не го харесва.

— Мога да се откажа от това — отвърна веднага той. — Поне за известно време.

— Не, не, не. Няма да има никакво значение. Повярвайте ми, приятелю. Тя не се интересува.

Той продължаваше да се колебае с ръка на портата.

— Тогава не виждам смисъл да влизам — рече накрая.

Вдовицата не отговори.

— Имам своята гордост и не ходя на места, където не съм желан — продължи господин Чийзакър.

— Със сигурност не бих могла да ви кажа, че сте желан в тази светлина, господин Чийзакър.

— Тогава ще си ходя. Може би ще бъдете така добра да кажете на момчето с двуколката да тръгне след мен? Пътуването дотук и обратно ще ми струва шест лири и десет пенса. Белфийлд изхарчи по-малко, разбира се. Пътува втора класа. Чух за него на идване.

— Разходите нямат значение за вас, господин Чийзакър.

Той се съгласи с това и си тръгна, но не преди да се сбогува с вдовицата, предлагайки й ръката си. Отначало в жеста имаше нотка на наранено достойнство, но постепенно тя се превърна в смирено примирение. Преди да тръгне, той я покани да доведе капитана в Ойлимид, след като двамата се оженят, и й заръча да предаде на госпожица Вавасор, че с удоволствие ще я приеме в дома си.

— И господин Чийзакър — рече вдовицата, когато той пое надолу по пътя към Шап, — не забравяйте скъпата Чарли Феърстерс.

Всички стояха пред входната врата на къщата, когато госпожа Гринаул се появи — Алис, Кейт, капитан Белфийлд, момчето от Шап, пощенският кон и двуколката.

— Къде е той? — попита Кейт с притихнал глас и всички присъстващи почувстваха важността на въпроса.

— Отиде си — отвърна вдовицата.

Белфийлд изпита такова облекчение, че не успя да се сдържи и хвърли малката си сламена шапчица във въздуха. Задоволството на Кейт бе почти толкова очевидно.

— Много се радвам — рече тя. — Какво щяхме да правим с него, за Бога?

— Никога преди не съм била по-разочарована — заяви Алис. — Толкова много съм слушала за господин Чийзакър, а никога не съм го виждала.

Кейт й предложи да се качи в двуколката и да тръгне след него.

— Нима си е заминал? — попита момчето. Изражението му се изопна, когато осъзна какво означаваше това. Но после младежката му предприемчивост надделя. Той повдигна пътната чанта и кимна доволно, когато установи, че не бе пълна с камъни.

— Тръгвай след него, младежо — заръча му госпожа Гринаул. — Ще го настигнеш на пътя за Шап.

— Предай му много поздрави — рече капитанът в задоволството си. — Кажи му, че се надявам репичките му да станат много добре тази година.

Тези думи развеселиха присъстващите и помогнаха на капитан Белфийлд най-накрая да се почувства в свои води. Той бе успял да разведри атмосферата и това бе оценено от всички. Отсъствието на подобни забавни епизоди винаги се усеща, когато компанията е малка и случайно събрана. Тогава е необходимо нещо, което да свърже хората, а няма по-добра и приятна свръзка от хумора. И малко по-късно, когато му се наложи да прекара четвърт час насаме с Алис, капитанът имаше какво да си приказва с нея.

— О, да. Старият Чийзакър не е лош човек, въпреки всичките си нелепости. Много е превързан към парите си, госпожице Вавасор, и постоянно се хвали с тях.

— Това не звучи приятно — отвърна Алис.

— Всъщност е безкрайно досадно. Едва ли има нещо, което да мразя повече, госпожице Вавасор, от подобен вид самохвалство. Според мен, когато един мъж разполага с пари, нека ги харчи както намери за добре, но да не говори за тях. Аз например никога не говоря за парите си.

Той бе сигурен, че Алис знае, че е сиромах, но въпреки това обичаше да говори за себе си така, сякаш не беше.

По този приятен начин премина целият следобед. Около час преди да стане време за вечеря, капитан Белфийлд и вдовицата се усамотиха в дневната, за да говорят по работа. Той знаеше, че това бе неизбежно. Тя му се накара за шерифските служители. Защо не й бе казал?

— Докато имаш тайни от мен, няма да те взема за съпруг — заяви тя. — Няма да стана твоя жена, докато не съм сигурна, че знам за всичките ти дългове.

Струва ми се, че тогава той й призна всичко или поне почти всичко. Когато сметнаха сумата, тя не се оказа особено голяма. Триста или може би четиристотин лири щяха да го превърнат в нов човек, а какво бяха четиристотин лири за една богата вдовица! Всъщност госпожа Гринаул чудесно съзнаваше, че от нейна гледна точка капитан Белфийлд бе за предпочитане пред някой по-почтен мъж, поне по отношение на кредиторите. Да, Белфийлд беше фалшификатор, крадец или може би дори бивш каторжник, но в такъв случай дълговете му нямаше как да бъдат особено големи. Той никога не би могъл да изтегли кредит за хиляда лири, например, докато един високопоставен джентълмен съвсем лесно би могъл. Бурго Фицджералд бе високопоставен джентълмен и неговите кредитори щяха да погълнат цялото богатство на госпожа Гринаул. Но с капитан Белфийлд тя се чувстваше сравнително сигурна.

Като цяло ми се струва, че тя случи на съпруг, или може би по-скоро трябва да кажа, че направи разумен избор. Белфийлд не бе нито фалшификатор, нито крадец (поне не в пълния смисъл на думата). Не бе и бивш каторжник. Беше просто един мързелив мъж, прекарал четиресет години на този свят, без да прави почти нищо с времето си, без принципи и без срам, и свикнал с това да яде мръсна храна и да бъде подритван, поне морално, от мъже като Чийзакър. Но Белфийлд бе скромен в алчността си и оценяваше достойнствата на редовното хранене. Това най-вероятно щеше да бъде достатъчно, за да го предпазва от неприятности, поне докато жена му се разпореждаше с парите. Затова казвам, че госпожа Гринаул бе направила много разумен избор.

— Мисля да взема тази къща — обяви тя. — Искам да живея тук.

— Какво, в Уестморланд! — възкликна смаяно капитанът.

Какво щеше да прави по цял ден в това мрачно място!

— Да, в Уестморланд. Защо не Уестморланд? Ако не харесваш Уестморланд, още не е твърде късно, за да се откажеш.

В отговор на това клетият капитан трябваше да обяви, че няма никакви възражения относно Уестморланд.

— Говорих с племенницата си по въпроса — продължи госпожа Гринаул, — оказа се, че това може да бъде уредено съвсем лесно. Имението е поделено между нея и чичо й… бащата на другата ми племенница. Но нито един от тях не иска да живее тук.

— Но няма ли да ти е прекалено скучно, скъпа?

— Всяка есен ще ходим в Ярмът, разбира се.

Лицето на капитана се проясни малко.

— И може би, ако не си прекалено разточителен, ще можем да прекарваме няколко месеца в Лондон всяка зима. Ще гледаме пиеси и ще пазаруваме.

Лицето на капитана съвсем засия.

— Това би било прекрасно — отвърна той.

— Що се отнася до скуката — продължи вдовицата, — когато хората остаряват, те неминуемо стават скучни. Човек не може да танцува вечно.

В отговор на това капитанът увери бъдещата си съпруга, че изобщо не е стара. После двамата успяха да изпълнят благополучно онзи свещен ритуал, който Чийзакър бе прекъснал на пътя за Шап с шумното си пристигане.

— Шапчицата ми падна! — възкликна тя. — Колко си непохватен, капитане! Какво ще каже Жанет?

— Да казва каквото ще — отвърна капитанът, широко ухилен в щастието си. — Ще ти намери нова шапчица. И няма да имаш нужда от повече.

После ритуалът бе повторен.

Като цяло посещението на капитана завърши задоволително — поне за него. Всичко бе решено. Той щеше да си замине в събота и да прекара времето до сватбата в квартирата си в Пенрит. Съгласиха се да се венчаят в църквата във Вавасор. Кейт обеща да бъде единствената шаферка. Някой предложи да извикат Чарли Феърстерс, но тази идея бързо бе изоставена.

— Ще я поканим после — рече вдовицата на Кейт, — когато теб те няма и ще ни трябва човек, който да ни помага. Ще поканя и Чийзакър и ще го накарам да се ожени за нея. Няма смисъл да плащам за две пътувания.

На капитана му бе позволено да я посещава в Уестморланд два пъти седмично до датата на сватбата, или може би трябва да кажа, че му бе наредено да я посещава два пъти седмично до датата на сватбата. Интересно какво е почувствал, когато госпожа Гринаул му е връчила онази първа банкнота от пет лири и го е предупредила, че това трябва да му стигне за две седмици. Чудя се дали е изпитал радост, или пък е почувствал леко жегване от нараненото си мъжко достойнство.

„Капитан Белфийлд от «Вавасор Хол», Уестморланд“, не звучи никак лошо — рече си той по време на първото си пътуване до Пенрит.

Шестдесет и шеста глава

Планът на лейди Монк

Бурго Фицджералд изчезна в нощта на партито на лейди Монк. Когато гостите се разотидоха и стаите се изпразниха, леля му започна да го търси, но напразно. Старият иконом и фактотум[83], нает от сър Козмо да гаси лампите и да внимава гостите на жена му да не го ограбят, бе разпитан от своята господарка и изрази мнението, че господин Бурго е напуснал къщата. Самата лейди Монк почука на вратата на стаята му, когато го търсеше. Трябваше да изкачи един допълнителен ред стъпала със старите си кокали, за да направи това. Дори отвори вратата и видя небрежно разхвърляните му вещи. Но него го нямаше.

„Може би все пак е успял да уреди нещата“ — рече си тя, докато слизаше по стълбите.

Но както знаем, Бурго не бе „уредил нещата“. Вероятно помните, че когато господин Палисър се върна за жена си, влизайки в трапезарията на лейди Монк с шала, който лейди Гленкора бе забравила горе, Бурго вече не бе с нея. Той бе осъзнал, че няма никакъв шанс, поне не тази вечер. Клетият глупак, ръководейки се от съветите на леля си, вместо от здравия си разум, бе наел пощенска кола, която да ги чака на улица „Бъртън“, на пет минути пеша от къщата на лейди Монк, и я бе напълнил с женски връхни дрехи, пелерини и други подобни — неща, от които лейди Гленкора можеше да се нуждае. Освен това бе запазил стаи в новия хотел до гарата в Дувър, до Лондонския мост, откъдето на следващата сутрин тръгваше влак за пристанището и кораба, който щеше да ги отведе до Булон[84]. Бе изхарчил двайсет и пет гвинеи от парите на леля си за пътна чанта, тъй като не бе успял да убеди търговеца да му я даде на кредит. Бе купил и други неща, които можеха да им потрябват при тези обстоятелства: чехли, яки, чорапи, кърпички и други подобни. Клетият безразсъден глупак!

Икономът беше прав. Бурго наистина напусна къщата. Видя как изпровождат лейди Гленкора до каретата й, след което се измъкна от скривалището си в салона и пое през градината, без да щади лъснатите си обувки, елегантния си фрак и скъпите си ръкавели. По пътя бе грабнал един цилиндър, може би своя, може би нечий друг. Не след дълго достигна улица „Бъртън“ и видя пощенската кола и двата коня, готови да потеглят в нощта. Когато наближи превозното средство, кочияшът изскочи от съседната кръчма.

— Всичко е готово, милорд — обяви мъжът.

— Няма да имам нужда от теб тази вечер — отвърна Бурго с пресипнал глас. — Тръгвай си.

— А вещите, милорд?

— Изхвърли ги! Не, чакай. Вземи ги с теб и помоли някой да ги пази. До ден-два ще ми потрябват отново. Ще имам нужда и от колата.

След това даде половин златна лира на мъжа и си тръгна, без дори да погледне малките съкровища, които толкова дълго бе избирал за своята възлюбена. Когато останаха сами, кочияшът и мъжът, който поеше конете, започнаха да ги разглеждат с треперещи ръце и блеснали погледи.

— Обзалагам се, че е богата наследница — рече кочияшът.

— Скъпи неща! Сигурно не е успяла да надхитри родителите си — отвърна другият.

Но нито един от двамата не подозираше чудовищната дързост на плана, който се бе опитал да осъществи мъжът, наел пощенската кола.

Оттам Бурго се насочи към площад „Гросвенор“, а после надолу към улица „Парк“. Мина през един тесен пасаж, пресече уличката зад една конюшня, каквито имаше много в този район, и излезе на „Парк Лейн“. Бе излязъл по-близо до „Пикадили“, отколкото до къщата на господин Палисър, така че трябваше да се върне няколко метра назад, вървейки покрай оградата на парка. Накрая спря срещу къщата, облегна се на перилото и погледна нагоре към прозорците на лейди Гленкора. Какво очакваше да види? Нима в сърцето му бе припламнала онази страстна любов, която би се задоволила с това да види сянката на любимия човек, минаваща пред прозореца? Тази любов, поне според мен, винаги е невинна. Бурго Фицджералд не обичаше по този начин. Дори се съмнявам, че може да бъде казано, че той наистина обичаше. В сърцето му се бе разгоряло трескаво желание, което той не си направи труда да анализира. Имаше нужда от пари. Искаше нещото, което този Палисър му бе отнел. И искаше да си отмъсти, въпреки че това желание не го изгаряше отвътре като другите две. Освен това жадуваше за красотата на жената, която му бяха отнели. Искаше да я целуне така, както едно време я бе целувал. Искаше да почувства нейната прекрасна мекота. Искаше тя да откликне на ласките му. Но не мисля, че се интересуваше от движението на сянката й, освен ако то не съдържаше някакво скрито послание.

Тогава защо бе дошъл тук? Защото в безразсъдната си глупост не бе знаел какво да предприеме. Има мъже, които не могат да правят нищо друго, освен да преследват онова, което искат. Може би тя щеше да го види от прозореца и да слезе при него. Той не вярваше, че това ще се случи, разбира се. Предполагам, че нито тази, нито някаква друга мисъл бе минала през главата му. Ако легнеш под дърво и отвориш уста, в нея може да падне слива. Струва ми се, че именно тази неопределена надежда го караше да стои облегнат на оградата пред къщата на господин Палисър. Тази неопределена надежда, както и убеждението, изтъкано от отчаяние и любовен копнеж, че ще му бъде по-приятно тук, на открито, под звездите и газовите лампи, отколкото където и да било другаде.

Той гледаше нагоре към прозорците на лейди Гленкора и проклинаше лошия си късмет. Но ругатните му не бяха толкова люти, колкото онези на Джордж Вавасор. В сърцето на Бурго Фицджералд бе останало едно почтено чувство: напълно вярното убеждение, че си го бе заслужил и че щеше да бъде по-добре веднага да се предаде на дявола, вместо да завлича други хора в греховете си. Да, той не обичаше никого, но и не мразеше никого и всеки път, когато разсъждаваше върху съдбата си, той стигаше до заключението, че всичко бе по негова вина. Когато проклинаше късмета си, той го правеше, просто защото да проклинаш е лесно. Джордж Вавасор щеше да смели жертвите си на прах, ако знаеше как, но Бурго Фицджералд не искаше да наранява никого.

Стоя облегнат на оградата, докато му стана студено. Сливата не падна в устата му, така че си тръгна. Пое нагоре към улица „Оксфорд“ и я измина цялата. Стигна чак до улица „Бонд“ и наближи площад „Гросвенор“. На ъгъла едно момиче се приближи и го грабна за ръката, взирайки се в лицето му.

— А! — възкликна тя. — Виждала съм ви и преди!

— Значи си видяла най-окаяния дявол на земята! — отвърна Бурго.

— Не е възможно да сте нещастен — рече момичето. — Какво ви прави нещастен? Имате пари.

— Иска ми се да имах — каза Бурго.

— Имате какво да ядете и да пиете — продължи момичето, — и сте толкова красив! Помня ви. Една вечер бях много гладна и вие ми купихте храна. Сега не съм гладна. Ще ме целунете ли?

— Ще ти дам един шилинг и това ще ти свърши по-добра работа — отвърна Бурго.

— Дайте ми и целувка — рече момичето.

Той първо я целуна, а после й даде шилинга, след което отмина.

„Проклет да съм, ако не мога да се променя“ — каза си той.

„Чудя се дали наистина нещо го измъчва — помисли си момичето. — И преди ми каза, че е нещастен. Как ми се иска да можех да помогна на човек като него!“

Бурго продължи към площад „Гросвенор“ и проникна в къщата по начин, който най-вероятно бе неизвестен на леля му и със сигурност бе неизвестен на чичо му. Преди да си легне, той изпразни джобовете си и преброи пачката банкноти, която държеше в един от тях. Бяха му останали сто и трийсет лири. Лейди Гленкора му бе обещала, че ще го види отново. Бе се изразила съвсем недвусмислено. Но какъв щеше да е смисълът, ако дотогава изхарчеше парите? Бурго знаеше, че не би могъл да държи тези пари в джоба си, без да ги изхарчи. Сети се за леля си. Какво щеше да й каже, ако я видеше утре? Нямаше ли да бъде по-добре да се опита да страни от нея?

Закусва в спалнята си, без да става от леглото. Хапна малко фоа гра[85] от масата за вечеря, четейки един френски роман. Все още правеше това, когато камериерката на леля му влезе и му предаде, че лейди Монк иска да говори с него, преди да излезе.

— Кажи ми, Люси — отвърна той, — как е старата?

— Много е сърдита, господин Бурго. Не, не мога да остана. Нито минута повече. Недейте, моля ви. Казвам ви, тя ме чака!

От това може да бъде заключено, че Люси споделяше слабостта на повечето жени по отношение на клетия Бурго.

Призован по този начин, Бурго реши да се заеме с тоалета си, но въпреки това от време на време спираше, за да прочете някой ред от френския роман и да отпие от бутилката Кюрасо[86], която държеше в спалнята си. Беше истински сиромах. Едва ли в Лондон имаше по-окаян сиромах от него. Въпреки това закусваше фоа гра и Кюрасо, като възприемаше тези скъпи лакомства така, както други мъже възприемат хляба, бирата и кашкавала.

Той се обличаше, защото леля му го бе извикала, но това в никакъв случай не означаваше, че бе решил да отиде при нея. Защо да ходи при нея? Защо да го прави? Тя нямаше да му даде още пари. Просто щеше да му се накара за поведението му. Може би дори щеше да го изгони от къщата, ако откажеше да й се подчини, или по-скоро щеше да се опита да го изгони. Несъмнено щеше да го направи, ако я разгневеше по някакъв начин. И несъмнено щеше да се ядоса, ако не се съгласеше с нея. Но в никакъв случай не би напуснал къщата, дори и да го изгонеше, защото се чувстваше много удобно тук. Бурго заключи, че няма да постигне нищо, ако говори със „старата“, както я бе нарекъл, така че реши да избяга в клуба си, пренебрегвайки официалното повикване.

Но лейди Монк бе много по-умел стратег от своя племенник и успя да го надхитри. Той се промъкна долу, използвайки задните стълби, но го беше срам да мине през слугинските помещения. Така че бе принуден да излезе в салона и там леля му го пресрещна, излизайки от трапезарията.

— Люси не ти ли каза, че искам да те видя? — попита лейди Монк с остър тон.

Бурго невъзмутимо отвърна, че излиза, за да измие и подстриже косата си, и ще се върне след двайсет минути. Той не бе особено деен мъж (освен когато не бе в седлото), но бе достатъчно съобразителен и умееше да лъже без много да му мисли. Лейди Монк не му повярва, но не можеше да го опровергае и затова не каза нищо повече по въпроса.

— В момента косата ти не е важна — заяви тя. — Искам да говоря с теб. Влез тук за малко.

Тъй като вече не можеше да избяга, той последва леля си в трапезарията.

— Бурго — започна тя, след като се настани и го накара да седне на стола срещу нея, — не мисля, че някога ще направиш нещо както трябва.

— Съгласен съм, лельо.

— Тогава какво смяташ да правиш с живота си?

— О… не знам. Не съм мислил много за това.

— Не можеш да останеш тук, в тази къща. Вчера сутринта сър Козмо обсъди този въпрос с мен.

— Ако сър Козмо предпочита да отида в Монкшейд, с удоволствие ще го направя… когато сезонът свърши, разбира се.

— Не те иска в Монкшейд. Няма да ти позволи повече да стъпиш там. Не те иска и тук. И недей да превръщаш думите ми в шега, ако обичаш.

— В никакъв случай, лельо.

— Точно това правиш. И го знаеш. Ти си най-неблагодарното и безсърдечно създание, което някога съм срещала. Трябва незабавно да напуснеш тази къща.

— Според сър Козмо къде трябва да отида?

— В приюта за бедни, ако искаш. На него му е все едно.

— Сигурен съм, че е така — отвърна Бурго.

Той се втренчи ококорено в леля си и ноздрите му се разшириха от възмущение, сякаш наистина имаше причина да се чувства засегнат от това отношение.

Но изгонването на Бурго от къщата не бе от първостепенна важност за лейди Монк. Тя знаеше, че той щеше да остане тук до края на сезона. Но нямаше да му позволят да се върне, ако не изпълнеше онова, което си бе поставил за цел. Сега го бе пресрещнала, за да научи дали все още имаше някакъв шанс тази цел да бъде постигната. Така че прие възмущението му с ледено мълчание, след което мина по същество:

— Как се изложи пред всички снощи, Бурго!

— Нима съм се изложил повече от обикновено?

— Кълна се, че ти просто не можеш да се държиш сериозно! Защо продължи да танцуваш с нея, знаейки, че всички в салона ви наблюдават?

— Не можех да спра. Тя обожава да танцува валс.

— О, точно така. Обвини нея. Като истински мъж!

— Виж какво, лельо, не смятам да стоя тук и да те слушам как ме обиждаш. Нима трябваше да я грабна в ръце и да избягам с нея през тълпата?

— Кой иска да бягаш с нея?

— Предполагам, че ти.

— Не е така.

— Тогава аз.

— Ти! Не ти стиска да го направиш! Не ти стиска да направиш каквото и да било. Приличаш на малко дете, което намира някаква играчка и се забавлява с нея, но после му писва и я забравя. Снощи посрами себе си и посрами мен. Посрами и нея, разбира се, не че това те интересува.

— Бях намислил всичко… имах план… но той се върна.

— Разбира се, че ще се върне. Разбира се, че ще се върне, когато му докладват как танцуваш с жена му. Той вече сигурно й е простил и след това, разбира се, всичко ще е приключило.

— Ще ти кажа нещо, лельо. Тя ще избяга с мен, ако получи тази възможност. Когато бях принуден да си тръгна снощи, тя ми обеща отново да се видим. А що се отнася до това, че съм бездействал и не съм правил нищо — снощи отидох до „Парк Лейн“, докато ти си била в леглото.

— И с какво ти помогна това?

— С нищо, в интерес на истината. Но човек може само да опитва. Струва ми се, че в провинцията ще бъде по-лесно, особено сега, след като той си е втълпил, че трябва да се грижи за нея.

Известно време лейди Монк мълчеше.

— Какво ти каза, когато се разделихте? — попита тихо тя. — Какви бяха точните й думи?

Истината бе, че на лейди Монк не й липсваше енергичност и тя все още изгаряше от желание да помогне на своя племенник да лиши господин Палисър от неговата съпруга. Отдавна щеше да е направила това, ако всичко зависеше от нея и ако можеше сама да избяга с лейди Гленкора.

— Каза, че ще се видим пак. Обеща ми два пъти.

— И това бе всичко?

— Какво друго можеше да ми каже, при положение че бе принудена да си тръгне?

— Каза ли, че ще избяга с теб?

— Попитах я половин дузина пъти, но не ми отказа нищо веднъж. Сигурен съм, че веднага би го направила, ако имаше начин. Тя го мрази. Убеден съм в това. Знаеш, че една жена не би казала, че със сигурност ще напусне съпруга си, докато не го направи.

— Ако наистина смяташе да го стори, щеше да ти каже.

— Не мисля, че можеше да бъде по-ясна. Обеща ми, че ще се видим пак. Каза го два пъти.

Лейди Монк отново се умълча. В главата й се бе оформил план. План, който щеше да даде един последен шанс на нейния племенник. Но тя се колебаеше дали да му го обясни в подробности. Още от самото начало му бе помагала да осъществи мечтата си да отвлече лейди Гленкора, но без открито да говори за онова, което всъщност правеше. По време на предишния сезон бе успяла да доведе лейди Гленкора в къщата си в Лондон и бе направила така, че Бурго да се срещне с нея. После бе поканила лейди Гленкора в Монкшейд. Както знаем, тя не бе отишла там и това бе озадачило лейди Монк. Но тя не се бе отказала от целта си. Бе размишлявала много по темата и бе започнала да я обсъжда открито. Дори бе осигурила пари на племенника си, за да му помогне. Но въпреки че двамата бяха уредили всички тези неща помежду си и ги бяха разисквали съвсем открито, досега не бяха обсъждали конкретен план. Лейди Монк не бе знаела нищо за пощенската кола, дрехите, хотелските стаи и кораба за Булон.

Но сега трябваше да уреди нещата сама, иначе всичко щеше да бъде загубено. Но дори тя се колебаеше дали да обсъди този опасен план с племенника си. Ами ако той се откажеше в последния момент? Ако решеше да я издаде? Но когато една жена си е съставила такъв пъклен план, нищо не би могло да я разочарова повече от неговия провал. И лейди Монк би рискувала всичко, за да лиши господин Палисър от неговата съпруга.

— Ще се опитам да ти помогна — рече най-накрая тя, като почти шепнеше, — но само ако самият ти имаш смелостта да опиташ.

— Смелост! — възкликна той. — От какво си мислиш, че се страхувам? От господин Палисър? Бих се дуелирал с него! Бих се дуелирал с всички мъже от рода Палисър, ако това можеше да ми помогне.

— Да се дуелираш? Много добре знаеш, че това няма да е необходимо. Мъжете в днешно време не се дуелират. Виж какво, ако успееш да я убедиш да дойде тук някой ден… да кажем този четвъртък в три часа… аз ще бъда тук, за да я приема. И вместо да се върне в каретата си, ще се качи в кабриолета, който си паркирал някъде наблизо. Мога да я поканя да ми дойде на гости.

— Кабриолет!

— Да. Един кабриолет няма да я убие. Освен това не е толкова лесен за следване, колкото една карета.

— И къде ще отидем?

— В четири часа има влак за Саутхемптън, а корабът за Джърси потегля в шест и половина. Ще бъдете в Джърси на следващата сутрин и оттам потегля кораб за Св. Мало. Трябва да се прикачите от единия кораб на другия… ако тя има достатъчно сили и кураж, разбира се.

След тези думи, кой би могъл да каже, че лейди Монк не беше всеотдайна леля?

— Това е много добър план — отбеляза Бурго с възхищение в гласа.

— Ще й бъде трудно да избяга от мен. Разбира се, аз не бих могла да й кажа, че знам за плана. По-добре да нареди на кочияша си да отиде да вземе някоя нейна приятелка и после да се върне. Да отиде до Тибърния или дори до Пимлико[87]. Тогава ще може да ме изостави, да излезе от къщата и да отиде пеша до кабриолета. Ще каже на портиера, че отива до каретата си. Разбираш ли?

Бурго обяви, че разбира.

— Трябва да отидеш при нея и да я накараш да те приеме. Трябва да говориш с нея, за да уредиш всичко това. И трябва да бъде в четвъртък заради разписанието на корабите.

Тя го попита за парите и му взе банкнотите, които му бяха останали, като обеща в четвъртък сутринта да му ги върне, добавяйки няколко. Той все пак я помоли да му остави една банкнота от пет лири, с доста жален тон, и я получи. След това й каза за пътните чанти и чорапите.

— Помоли я да дойде в здрава рокля за път — заръча лейди Монк. — Отгоре може да облече нещо дантелено, за да не привлича вниманието на слугите. Аз няма да забележа.

Нима не беше най-добрата леля на света?

След тези думи Бурго я остави и се насочи към клуба си в доста приповдигнато настроение.

Шестдесет и седма глава

Последната целувка

Когато се върна от Уестморланд, Алис веднага се отправи към „Парк Лейн“, където лейди Гленкора и господин Палисър я чакаха. Щеше да прекара един ден с тях в Лондон, а на сутринта на следващия щяха да заминат за Париж. Завари господин Палисър да полага неимоверни грижи за жена си. Не че в поведението му имаше нещо, което да намеква, че я държи под око или прекарва повече време с нея, отколкото бе нормално за съпруг на млада жена. Но начинът им на живот несъмнено бе много по-различен от онова, което бе видяла в Мачинг!

Когато Алис пристигна, самият господин Палисър я посрещна в антрето и я заведе при жена си още преди да бе имала време да свали шапката си.

— Много сме ви задължени, госпожице Вавасор — рече той. — Чувствам тази благодарност толкова силно, колкото самата Гленкора.

— О, не — отвърна тя. — Аз съм ви задължена за това, че ме поканихте.

Той просто се усмихна и поклати глава, след което я заведе горе. На стълбите двамата си размениха още няколко думи.

— Трябва да ми простите за острите думи, които отправих към вас онази вечер, когато излязохте да се разхождате из руините.

Алис промърмори нещо учтиво, намеквайки, че въпросът отдавна бе забравен, и двамата се насочиха към стаята на лейди Гленкора. На Алис й се стори, че той не изглежда толкова внушително, колкото бе изглеждал в Мачинг. Вече не се надяваше да бъде направен канцлер на хазната (нещо, което бе смятал за сигурно) и това понижение в най-обикновен грижовен съпруг сякаш се бе отразило на походката, гласа и цялостното му поведение. Когато бе приветствал Алис в Мачинг, той несъмнено се бе извисявал над нея по начин, който бе почти заплашителен, но сега това величие сякаш се бе изпарило. Трябва да посочим, че никак не му бе леко и не бива да забравяме, че постъпката, довела до това падение, бе толкова мила и благородна!

— Скъпа Алис, радвам се да те видя! В момента събирам багажа си, а Плантагенет ми помага.

Като чу това, Плантагенет се намръщи, чувствайки се като бивш войник, заварен с хурка в ръка. Той се бе отказал от меча на величието и вместо това бе приел хурката на домашния живот. Промяната никак не го радваше. Освен това в гласа на жена му се бе прокраднала подигравателна нотка, която, поне според него, можеше да му бъде спестена.

— Ти вече събра багажа си и не виждам какво друго имаш за правене — продължи Гленкора.

— Аз ще ти помогна — рече Алис.

— Но ние почти сме готови. Струва ми се, че ще трябва да извадим всичко и отново да го приберем, иначе какво ще правим утре? Не можем да заминем още утре, нали, Плантагенет?

— Не бихме могли, тъй като имаме резервирани стаи в Париж за вдругиден.

— Сякаш не бихме могли да си намерим стаи в някоя крайпътна странноприемница. Мъжете са толкова придирчиви. Когато пътувам, не искам никога да имам резервирани стаи. Предпочитам никога да не знам къде отивам и кога ще стигна там и да нося целия си багаж в една пазарска кошница.

Алис, която бе последвала своята приятелка надолу по коридора до спалнята й и бе видяла сандъците и кутиите, пръснати навсякъде, си помисли, че тази пазарска кошница трябва да е много голяма.

— И никога не бих пътувала сред християни. Толкова са бавни и навсякъде носят цилиндри. Колкото повече се отдалечаваш от Лондон, толкова повече цилиндри виждаш, стига да не излизаш от християнския свят. Но аз бих искала да изляза. Искам Плантагенет да ни заведе да видим кюрдите, но той няма да го направи.

— Не мисля, че това би било справедливо към госпожица Вавасор — отвърна господин Палисър, който ги бе последвал.

— Не се извинявай с нея — рече лейди Гленкора. — Жените не са толкова страхливи, колкото си мислиш. Не би ли искала да видиш жив кюрд, Алис?

— Не съм напълно сигурна къде живеят — отвърна Алис.

— Нито пък аз. Нямам никаква представа как да стигна до кюрдите. Разбираш, че се шегувам, нали? Въпреки че Плантагенет не разбира. Важното е, че са хора от изтока. Винаги съм харесвала изтока!

— Мисля, че този път ще трябва да се задоволим с Рим или може би Неапол — заяви господин Палисър.

Идеята, че лейди Гленкора сама бе събрала багажа си, бе почти толкова абсурдна, колкото думите й за кюрдите. Но въпреки това тя обикаляше от стая в стая и обявяваше, че това или онова нещо трябва да бъде взето, докато накрая пазарската кошница придоби наистина огромни размери. Алис бе изумена от всички тези приготовления и се зачуди колко голяма щеше да бъде свитата им. Знаеше, че лейди Гленкора ще вземе каретата си.

— Не че някога ще ми потрябва — рече тя на Алис, — но той настоява. Не иска да ми липсва нищо. Толкова е мил, нали?

— Много е мил — отвърна Алис. — Едва ли някъде има по-мил съпруг от него.

— Но е толкова скучен! — възкликна лейди Гленкора. — Предполагам, че всички съпрузи са скучни. Все пак това им е работата. Сигурна съм, че и аз щях да бъда скучна, ако бях съпруг на млада жена.

С тях щяха да пътуват две камериерки и двама слуги. Алис бе получила разрешение да доведе собствената си прислужница.

— Вземи една дузина прислужници, ако искаш — бе казала лейди Гленкора. — В сегашното си настроение, господин Палисър не би ти отказал нищо. Ако го помолиш да отидем сред кюрдите, веднага ще го направи. Или пък ако предложиш да посетим Крим.

Тъй като и двете прислужници на лейди Гленкора говореха френски, а нейната не, Алис се доверяваше на братовчедка си по тези въпроси.

— Трябва да имаш собствена прислужница — заяви лейди Гленкора. — Аз взимам две по същата причина, по която взимам каретата. Като дете, на което позволяват да облече любимата си рокличка, след като са го напердашили.

Когато Алис я попита защо отношението на господин Палисър към нея се е променило, всичко й бе обяснено.

— Виждаш ли, мила моя, аз му казах всичко — отвърна лейди Гленкора. — Винаги си казвам всичко. Никой не може да ме обвини в това, че не съм откровена. Той знае, че едно време, когато те помолих да идвам в къщата ти, за да се срещам с него, ти ми отказа. О, Алис! Тогава сгреши и все още мисля така. Но станалото станало. Нека всички тези неща останат там, където им е мястото — в миналото. Казах му и онези неща, които сподели с мен. Сещаш се какво имам предвид, нали? През последните десет дни нямах какво друго да правя, освен да се изповядвам. И когато една жена започне да прави самопризнания, колкото повече признава, толкова по-добре. Освен това споменах, че си отказала на Джефри.

— Не си!

— Разбира се, че го направих и това те издигна още повече в очите му. Струва ми се, че вече би позволил на Джефри да се ожени за теб, ако и двамата го искате, разбира се. И няма ли да е прекрасно, ако ви се роди син и ни позволите да го осиновим?

— Кора, ако продължаваш да говориш такива неща, ще си тръгна.

— Не бива да правиш това, скъпа моя. Вече не можеш да избягаш. Във всеки случай няма да можеш, когато пристигнем в Париж. О, Алис! Остави ме да бъда палава! Държах се толкова прилично през последните десет дни. Знаеш ли, че започнах да карам Денди и Флърт със скорост от десет километра в час? Горките животни сигурно са си помислили, че отивам на погребение. Клетите Денди и Флърт! Няма да ги видя цяла година!

На следващата сутрин закусиха рано, защото господин Палисър бе придобил този навик. Освен това бе заявил, че ранното ставане ще им се отрази добре.

— Но никога не ми казва защо смята така — оплака се лейди Гленкора.

— Според мен се налага, когато хората пътуват — посочи Алис.

— Не е това — отвърна братовчедка й. — Но трябва да бъдем послушни деца. Според мен изобщо не е честно, защото снощи той си легна веднага след вечеря, докато двете с теб останахме будни дълго след това. Но тази вечер ще си легнем рано.

След закуска тримата се отдадоха на бездействие. Беше нелепо и почти болезнено да гледат как господин Палисър обикаля къщата и брои сандъците, сякаш това щеше да помогне с нещо. В този повратен момент в живота си, той бе намразил документите, сметките и статистическите данни и не можеше да се посвети на тях. Мъжът, който доскоро се бе трудил от сутрин до вечер, в момента не можеше да се посвети на нищо. Целият му свят бе рухнал в краката му и не знаеше откъде да започне новия си живот. Още преди да е станало един часа и тримата бяха седнали да четат книги. Лейди Гленкора и Алис решиха да не излизат от къщата до края на деня.

— Не сме го обсъждали, но ми се струва, че това е част от наказанието ми — да не излизам никъде. Ако го направя, нищо чудно да ме открие на площад „Глостър“.

Господин Палисър обаче не бе задължен да остава с тях и малко след три часа той се приготви да излезе на разходка. Нямаше да ходи до Камарата, разбира се. В момента нямаше никакъв интерес към това. Бе получил разрешение от спикера да отсъства до края на сезона. Не искаше и да се вижда с никого. Всичките му приятели смятаха, че вече бе напуснал Лондон. Смъртта и погребението му бяха обществено достояние и ако се появеше някъде, щяха да го сметнат за призрак. Говореха за него като за „напусналия“. Или по-скоро бяха говорили за него по този начин, тъй като вече бяха спрели да обсъждат отказа му. Клетият херцог на Св. Банги все още се сещаше със съжаление за него, особено в случаите, когато господин Файнспън го дразнеше. Но дори херцогът се бе примирил с решението му. Господин Палисър не искаше да разваля това спокойствие, появявайки се пред хора. Затова реши отново да се разходи под брястовете на Кенсингтън.

Вече бе сложил шапката си в антрето и тъкмо оправяше ръкавиците си, когато на входната врата се почука. Портиерът беше там: набит и червендалест мъж, който не бе особено словоохотлив. В момента стоеше с чадъра на господаря си в ръка и изглеждаше така, сякаш иска да бъде полезен с нещо. Когато чу тропането, изражението му незабавно се промени. Той все още държеше чадъра и бе повече от очевидно, че се чувства раздвоен в задълженията си.

— Дай ми чадъра, Джон — нареди господин Палисър.

Джон му подаде чадъра и отвори вратата, разкривайки Бурго Фицджералд на прага.

— Лейди Гленкора вкъщи ли си е? — попита Бурго, преди да е видял съпруга.

Джон се обърна и изгледа смаяно своя господар, сякаш съзнавайки, че новодошлият нямаше право да задава такъв въпрос. Портиерът несъмнено съзнаваше това и не отговори веднага.

— Не съм сигурен — рече господин Палисър и излезе на своята разходка. — Прислужникът ще ви каже.

Той бързо пресече „Парк Лейн“ и навлезе в парка, като нито веднъж не погледна през рамо, за да види дали Бурго е бил допуснат в къщата. Нито пък се върна и минута по-рано, отколкото бе възнамерявал. Все пак в него имаше нещо благородно.

— Да, лейди Гленкора си е вкъщи — отвърна портиерът, без да му се налага да проверява.

Това, че господин Палисър нямаше нищо против да приеме подобен посетител, не го засягаше. Не му бе наредил да отвърне, че господарката не си е вкъщи. По тази причина Бурго бе допуснат в къщата и въведен в стаята, където се намираше лейди Гленкора.

Така се случи, че тя бе сама. Алис се бе качила в спалнята си и лейди Гленкора седеше до прозореца в малката стаичка, която гледаше към парка. Седеше на една табуретка, закрила лицето си с ръце, когато името на Бурго бе обявено, и мислеше за него и за това какъв щеше да бъде животът й, ако я бяха „оставили на мира“, както често се изразяваше, както пред Алис, така и пред самата себе си.

Тя бързо се надигна, така че той я видя, когато вече бе станала.

— Помоли госпожица Вавасор да дойде при мен — нареди тя на прислужника, преди той да излезе, след което се приближи, за да поздрави своя любим.

— Кора — започна той и веднага й зададе въпроса, който бе дошъл да й зададе, с отчаяние и решимост в гласа. — Кора, дойдох тук, за да те помоля да дойдеш с мен. Ще го направиш ли?

— Не, няма да го направя — отвърна тя.

— Не ми отговаряй така без дори да се замислиш. Всичко е уредено…

— Да, всичко е уредено — отвърна тя. — Господин Фицджералд, ще ви помоля да ме оставите на мира и да проявите малко великодушие към мен. Всичко е уредено. Можете да видите, че багажът ми е събран. Господин Палисър и аз, заедно с моята приятелка, заминаваме утре. Пожелайте ми приятен път и си тръгнете. Бъдете великодушен.

— Нима това ще бъде краят на всичко?

Той стоеше съвсем близо до нея, но досега бе докоснал единствено ръката й, когато я бе поздравил.

— Подай ми ръка, Кора — рече той.

— Не. Никога повече няма да ви подавам ръка. Трябва да проявите великодушие към мен и да си тръгнете. Това ще бъде краят на всичко — всичко, което ни свързва. Оставете ме, моля ви.

— Кора, някога обичала ли си ме?

— Да, обичах ви. Но бяхме разделени и тази любов изтля.

— Но аз все още те обичам… всъщност сега те обичам повече от всякога. Не ме гледай така. При последната ни среща не ми ли каза, че мога отново да те видя? Нима двамата с теб сме деца, които могат да бъдат разделени от други хора, въпреки че се обичат?

— Да, Бурго, деца сме. Това е братовчедка ми. Трябва веднага да си тръгнете.

Докато тя говореше, вратата се отвори и Алис влезе в стаята.

— Госпожице Вавасор, господин Фицджералд — представи ги лейди Гленкора. — Помолих го да си тръгне, Алис. След като ти дойде, може би ще ме послуша.

Алис бе онемяла от изненада и не знаеше какво да каже, нито на нея, нито на него. Просто стоеше и се взираше в лицето на мъжа, за когото бе слушала толкова много. Да, той безспорно бе много красив. Никога преди не бе виждала толкова красив мъж. Чувстваше се напълно неспособна да му каже каквото и да било. Истината бе, че нищо не й идваше на ум. Все пак успя да му кимне в отговор на представянето, след което продължи да го гледа и да мълчи, сякаш го чакаше да си тръгне.

— Господин Фицджералд, защо не ме оставите и не си тръгнете? — попита лейди Гленкора.

Клетият Бурго също бе като онемял. Какво можеше да каже? Несъмнено не би могъл да защити каузата си в присъствието на тази непозната дама. В мига, в който лейди Гленкора бе настояла на срещата им да присъства трети човек, той трябваше да осъзнае, че за него вече нямаше надежда. И може би го бе осъзнал. Нямаше да може да спечели тази битка. Все пак му оставаше едно нещо, което трябваше да направи. Трябваше да се оттегли с чест. Но как щеше да постигне това?

— Надявах се да имам възможността да говоря няколко минути насаме с теб — рече той, гледайки към Алис, но обръщайки се към лейди Гленкора.

— Не, господин Фицджералд. Това не може да се случи. Алис, не си отивай. Повиках братовчедка си, когато ви видях, защото не исках да оставам сама с вас. Помолих ви да си тръгнете…

— Може би не си ме разбрала?

— Разбрах ви достатъчно добре.

— Тогава, господин Фицджералд, защо не направите онова, за което ви моли лейди Гленкора? — попита Алис. — Знаете… би трябвало да знаете, че нямате право да бъдете тук.

— Не знам нищо подобно — отвърна той, отказвайки да се предаде.

— Алис, да оставим господин Фицджералд тук, щом иска да ни изгони от стаята — заяви лейди Гленкора.

Една жена много трудно може да бъде победена в подобни дуели. Мъжът се сражава с тапа на шпагата си, докато жената използва оръжие, което наистина пуска кръв. Бурго знаеше, че бе задължен да си тръгне, но чувстваше, че трябва да се опита да го направи с достойнство. Въпреки че нямаше да се изненада, ако чуеше приглушен смях на излизане.

— Не, лейди Гленкора — заяви той. — Няма да ви гоня от стаята. Щом някой трябва да бъде изгонен, нека това бъда аз. Признавам, че се надявах да не бъдете толкова… сурова към мен.

Той се извърна към вратата, като кимна едва забележимо на госпожица Вавасор. Вече бе на прага, когато Гленкора се провикна:

— Боже мой! Наистина съм сурова… сурова и жестока! Ах, Бурго!

Той веднага се върна при нея и я грабна за ръката.

— Гленкора — рече Алис, — моля те, пусни го. Господин Фицджералд, един истински мъж не би се възползвал от нейната глупост.

— Ще говоря с него — заяви лейди Гленкора. — Ще говоря с него, преди да си тръгне.

Вече тя държеше неговата ръка. Обърна се към Бурго, извръщайки се от Алис, и рече със страст, която караше гласът й да трепери:

— Бурго, Бурго, Бурго! Нищо няма да излезе от това. Трябва да ме оставиш. Трябва да си тръгнеш. Ще остана вярна на съпруга си и ще изпълня дълга, който имам към него. Нараних теб, но не искам да наранявам него. Обичах те… знаеш, че те обичах.

Тя все още го държеше за ръката и сега се взря в лицето му, а от очите й рукнаха сълзи.

— Сър — рече Алис, — чухте всичко, което искахте да чуете. Ако имате чест и достойнство, ще я пуснете и ще си тръгнете.

— Никога няма да я пусна, когато ми казва, че ме обича!

— Да, Бурго, ще го направиш! Трябва да го направиш! Никога повече няма да ти кажа това. Никога! Направи онова, за което те моли Алис. Пусни ме и си тръгни… но не мога да понеса мисълта, че съм се отнесла сурово с теб.

— Наистина си сурова… сурова и жестока, както самата ти се изрази.

— Нима? Нека Бог ти прости за тези думи!

— Тогава защо ме отпращаш?

— Защото съм омъжена жена и милея за честта на своя съпруг, въпреки че не милея за своята. Алис, да тръгваме.

Той все още я държеше, но тя щеше да му избяга, ако не се бе навел над нея и не бе обвил ръка около талията й. Но се съмнявам, че щеше да може да направи това, ако тя бе решила да му попречи. Той я притисна в обятията си, наведе се и я целуна по устните. След това си тръгна, като бързо прекоси стаята, спусна се по стълбите и изхвърча от къщата.

— Слава Богу, че си замина! — възкликна Алис.

— Ти можеш да кажеш това, защото не загуби нищо! — отвърна лейди Гленкора.

— А ти спечели всичко!

— Нима? Не знаех, че съм спечелила каквото и да било. Единственото човешко същество, което съм допускала в сърцето си… единственото човешко същество, което някога съм обичала, току-що ме напусна завинаги, а ти ме караш да благодаря на Бог за това, че съм го загубила! Не виждам причина за благодарност — нито по отношение на любовта, нито по отношение на загубата. Всичко е ужасно от началото до края!

— Във всеки случай той вече знае, че не искаш никога повече да го виждаш.

— Разбира се, че не искам. Малко по малко започвам да опознавам самата себе си. Що се отнася до това дали щях да избягам с него, просто не ми достигна смелост. Обмислях го, кроях планове и дори исках да се случи, но вече знам, че никога не бих го направила. Господин Палисър може да се чувства сигурен. Няма да му се налага да ме убеждава да оставам.

Алис знаеше, че няма смисъл да спори с нея, така че се приближи и седна до братовчедка си, тъй като тя отново се бе настанила на табуретката до прозореца. Опита се да я утеши, като започна да я милва по главата като малко дете.

— Знам, че трябва да остана там, където съм! — избухна лейди Гленкора, почти гневно. Говореше бързо и задъхано. — Не съм толкова глупава, че да не знам в какво ще се превърна, ако напусна съпруга си и отида да живея със своя любовник. Не си мисли, че смятам подобен живот за благословия, Алис. Но защо стигнах дотук? Заради женската порядъчност? Пфу! Къде беше тази порядъчност, когато ме принудиха да се омъжа за човек, когото не обичам, против волята ми? Ако бях отишла с него, ако бях избягала с мъжа, който трябваше да бъде мой съпруг, кого един справедлив Бог щеше да накаже по-сурово: мен или онези две жени и чичо ми, които ме измъчваха, докато не ме накараха да се омъжа за Плантагенет?

— Хайде стига, Кора. Замълчи.

— Няма да мълча! Ти беше господарка на собствената си съдба, Алис. Направи онова, което искаше и никой не те спря. Ти също страда, разбира се, но поне можеш да уважаваш себе си.

— Ти също можеш, Кора. Ти също вече можеш.

— Нима? Когато ме целуна, едва се сдържах да не го целуна в отговор с десеторно по-голяма страст. Как бих могла да уважавам себе си? Но всичко е грях. Съгрешавам по отношение на своя съпруг, защото се преструвам, че го обичам, и съгрешавам по отношение на Бурго, който трябваше да бъде мой съпруг, защото го обичам. Ето, чувам господин Палисър на вратата. Ела с мен. Или не, по-добре остани тук, защото той ще се качи горе. Задръж го в тази стая, докато аз се съвзема.

Господин Палисър веднага стори онова, което бе предвидила жена му и след като остави шапката си в антрето, той се качи горе и влезе в малката стаичка. Истината бе, че Алис все още се колебаеше дали да спомене името на господин Фицджералд, или да го премълчи. При нормални обстоятелства щеше да бъде напълно естествено да спомене името на посетител, който се е отбил в къщата, и самата мисъл да премълчи посещението му, просто защото става дума за любовника на съпругата на нейния домакин, я изпълваше с отвращение. Но от друга страна тя дължеше много на лейди Гленкора и не виждаше причина да я злепоставя ненужно. Така или иначе опасността бе отминала.

Господин Палисър обаче веднага сложи край на нейните колебания. — Имали сте посетител? — рече той.

— Да — отвърна Алис.

— Видях го на излизане — обясни господин Палисър. — Срещнахме се на вратата. Той, разбира се, не трябваше да идва тук. Постъпи неправилно и следва да бъде наказан… ако подобни прегрешения се наказваха.

— Струва ми се, че беше наказан — рече Алис.

— Що се отнася до Гленкора — продължи той, сякаш не я бе чул, — реших, че за нея ще бъде по-добре сама да реши дали да го приеме, или не.

— Тя нямаше избор по този въпрос. Пристигането му бе обявено и бе въведен в тази стая. Тя веднага ме повика и мисля, че постъпи правилно.

— Гленкора е била сама, когато той е влязъл?

— За около минута-две, преди аз да дойда.

— Нямам повече въпроси за това — обяви господин Палисър след кратка пауза. Може би бе очаквал Алис да продължи. — Радвам се, че сте били тук, иначе позицията й щеше да бъде много болезнена. За нея, а може би и за мен, е по-добре, че той е дошъл тук. Що се отнася до него, мога само да предположа, че е злодей. Бих простил действията на мъж, заслепен от страст, но не мога да си обясня как един мъж би могъл да се опитва да съсипе както нейната, така и моята репутация.

Чудя се дали докато произнасяше тази реч, съвестта му не му напомни за лейди Дъмбело и онази незабравима вечер, когато си бе позволил да я нарече Гризелда.

Тримата вечеряха в спокойна атмосфера и след това се отдадоха на четене. Не след дълго Алис забеляза, че господин Палисър се прозява и разбра от какво се бе отказал, за да спаси жена си. Той реши да се поразходи из къщата, за да се освежи, и именно тогава Гленкора й разказа за прозяването му в Мачинг.

— Мислех, че ще се разпадне на парчета — рече тя. — Какво ще правим с него?

— Не вярвам, че самият той осъзнава, че го прави — отвърна Алис.

— Това е добре — каза лейди Гленкора, — но какво ще стане, когато зарази нас? Тогава несъмнено ще осъзнае, че го прави. Беше се посветил изцяло на политиката и сега нищо друго не може да задържи вниманието му. Не разбирам защо подобен мъж изобщо е решил, че има нужда от съпруга.

— Много си сурова с него, Кора.

— От сърце ми се иска да се бе оженил за теб. Наистина. Но знам защо се е оженил, разбира се. И би трябвало да му съчувствам, имайки предвид колко голямо е разочарованието му по този въпрос.

Господин Палисър се бе разбудил и се върна в стаята, а остатъкът от вечерта премина в още по-спокойна атмосфера.

Когато излезе от къщата, Бурго Фицджералд зави обратно към площад „Гросвенор“, като отначало нямаше представа къде отива. Почти стигна до вратата на чичо си, преди да осъзнае къде се намира. Спря за малко пред къщата, потънал в мисли. В продължение на около половин час в сърцето му бяха бушували истински чувства. Отново бе притиснал в обятията си жената, която си мислеше, че обича. Бе обвил ръка около нея и я бе целунал, а тонът, с който бе извикала името му, все още отекваше в ушите му.

— Бурго!

Той прошепна името си, сякаш по този начин би могъл да си припомни гласа й. Утеши се с мисълта, че тя наистина го обичаше. За един кратък миг дори си помисли, че би могъл да живее с тази утеха! Но Бурго просто не бе такъв човек. Той бе мъж, който до голяма степен се нуждаеше от утехата на скъпите пастети и екзотичните ликьори, за да се чувства щастлив, а в момента не изглеждаше никак вероятно, че още дълго ще може да си ги осигурява.

Не възнамеряваше веднага да каже на леля си за своя провал, тъй като нямаше да спечели нищо от това. Дори можеше изобщо да не й казва. Така че Бурго обърна гръб на площад „Гросвенор“ и се насочи към клуба си на улица „Св. Джеймс“, надявайки се, че билярдът и брендито с вода ще му помогнат да възвърне самообладанието си. Но докато вървеше, той се прокле за това, че бе позволил на лейди Монк да му вземе онази пачка с банкноти. Защо й бе позволил да го надхитри по този начин? Когато влезе в клуба на улица „Св. Джеймс“, той вече бе забравил за Гленкора и разсъждаваше върху това как би могъл да измъкне онази пачка от ръцете на леля си.

Шестдесет и осма глава

От Лондон до Баден

На следващата сутрин всички в дома на господин Палисър на улица „Парк Лейн“ станаха рано и никой не се прозяваше. Има някаква особена енергичност, която се появява сутринта преди дълго пътуване, и тази енергичност е още по-ясно изразена, когато нещата и хората, които трябва да бъдат пренесени, са многобройни и създават грижи. Лейди Гленкора създаде грижи на своя съпруг, тъй като не успя да слезе навреме на закуска. Когато бе порицана за това нехайно отношение към сключеното помежду им споразумение, тя настоя, че по-късният влак също би им свършил работа. Когато господин Палисър й доказа, след дълги обяснения, че ако хванат по-късния влак, ще пристигнат в Париж едва на следващия ден, тя обяви, че ще им бъде много по-приятно да пътуват цяла седмица, отколкото да покрият това голямо разстояние само за един ден. После добави, че от всичко най-много иска да види Фолкстън[88].

— Ако това е така, защо не ми каза по-рано? — попита господин Палисър с най-мрачния си глас. — Ричард и каретата заминаха още вчера и вече са на борда на пощенския кораб.

— Ако Ричард и каретата вече са на борда на пощенския кораб, разбира се, че трябва да ги последваме — отвърна лейди Гленкора. — И трябва да отложим разглеждането на Фолкстън за по-късно. Алис, забелязала ли си, че когато човек пътува, той винаги трябва да се съобразява с някой Ричард и с някаква карета и постепенно започва да се чувства така, сякаш се е превърнал в роб?

Всички тези неща бяха истинско изпитание за господин Палисър, но ми се струва, че той им се наслади и искрено се зарадва, когато откри, че багажът им е потеглил от гара „Пимлико“ в правилния влак.

Разбира се, че на лейди Гленкора и на Алис им стана лошо, докато прекосяваха Ламанша, и че на камериерките им стана още по-лошо. Прислужниците изчезнаха, когато господин Палисър имаше нужда от тях, за да пият бренди с вода със стюарда на долния етаж. Лейди Гленкора заяви, че не би могла да стигне по-далече от Булон, дори да я носят на ръце. Въпреки това успяха да се доберат до Париж. Ако господин Палисър бе станал канцлер на хазната, едва ли щеше да му се наложи да работи по-усърдно, отколкото през този ден. Именно той откри коя карета бе запазена за тях, той пренесе пътните им чанти и пелерините им със собствените си ръце, той извади романите, които, разбира се, не бяха прочетени, и той извърши всички приготовления за този етап от пътуването им, сякаш щеше да им отнеме седмица, а не пет часа и половина.

— Боже мой! Почти през цялото време спах! — възкликна лейди Гленкора, когато наближиха Париж.

— Предполагам, че ти е било удобно — отвърна развеселено господин Палисър.

— Чувствам се отлично, откакто слязохме от онзи ужасен кораб. Защо правят корабите толкова неудобни? Сигурна съм, че е нарочно.

— Предполагам, че просто не могат да ги направят удобни?

— Морето ги прави неудобни — заяви господин Палисър.

— Няма значение. В следващите дванайсет месеца няма да се качваме на кораб. Можем да стигнем до кюрдите, Алис, без да ни се налага да се качваме на кораб. Според мен това е голямото удобство на континента. Човек може да ходи навсякъде, без да му става лошо.

Господин Палисър не каза нищо, но въздъхна при мисълта, че ще отсъства цяла година. Бе обещал и разбира се, никога не би се отметнал от думата си. Но как щеше да живее цели дванайсет месеца без Камарата на общините? Какво щеше да прави през това време? Как щеше да използва интелекта и енергията си през дългите дни, които му предстояха? А можеше да стане канцлер на хазната! Точно в този момент можеше да е на крака, произнасяйки шестчасова реч за финансовото състояние на страната, предизвиквайки възхищението на половината членове и объркването на другата половина, вместо да мъкне женски пелерини през мръсната, студена и мрачна чакалня на парижката гара, където британските граждани стоят под стража, докато разтоварват сандъците им от вагоните.

— Но няма да спираме тук… нали? — попита лейди Гленкора печално.

— Не, скъпа. Дал съм ключовете на Ричард. Веднага продължаваме.

— А кога ще получим багажа си?

— След около половин час — отвърна господин Палисър.

— Предполагам, че ще трябва да се примирим с това, нали, Алис? — рече лейди Гленкора, докато влизаше в каретата, която ги чакаше.

Алис си спомни предишния път, когато бе стояла в тази чакалня, в компанията на Джордж и Кейт. Тогава двете момичета съвсем търпеливо бяха изчакали сандъците им да бъдат проверени от служителите. Но сега Алис пътуваше с големци. Сега пътуваше с хора, които никога не говореха за богатството си и сякаш дори не мислеха за него, но постоянно демонстрираха, че го имат предвид. „Но ми се струва, че бремето надвишава ползите — каза си Алис, — не за пръв път.“

Останаха една седмица в Париж и през това време Алис осъзна, че се е сближила с господин Палисър. Истината бе, че в Мачинг двамата почти не бяха общували и тя не бе научила нищо за него. Сега започна да разбира характера му и се научи как да разговаря с него. Позволяваше му да й говори за неща, от които лейди Гленкора упорито не се интересуваше. Зарадва го, когато извади джобното си тефтерче и си записа бройката на яйцата, които се изяждаха всеки ден в Париж, въпреки мнението на Гленкора, че тази информация не струваше нищо, понеже господин Палисър не можеше да й каже колко от яйцата ставаха за ядене и колко не ставаха. Алис с удоволствие научи, че в Париж работеха близо сто и петдесет хиляди жени, докато лейди Гленкора нарече това голям срам и изрази надеждата си, че те скоро ще си намерят съпрузи. Когато господин Палисър й обясни, че това е невъзможно поради прираста на женското население, тя го разгневи с наблюдението си, че наоколо се разхождат много мъже, които, поне според нея, очевидно нямат съпруги.

— Как ми се иска да се бе оженил за теб! — каза Гленкора на Алис тази вечер. — Винаги щеше да имаш джобно тефтерче в себе си, в което да си записваш разни числа и щеше да се преструваш, че се интересуваш от яйца, бутилки вино и всичко останало. Що се отнася до мен, аз просто не мога. Ако видя гладна жена, мога да й дам пари. Ако е болна, мога да се опитам да я излекувам. Ако чуя, че някой мъж е зъл, мога да го намразя. Но не бих могла да се справя с бедността и престъпността. Не вярвам, че бих могла. Просто мозъкът ми не е достатъчно голям.

Не се запознаха с никого в Париж и бяха доволни, когато седмицата най-накрая свърши.

— Не съм сигурна, че Баден ще ни хареса повече — рече лейди Гленкора. — Но знаеш, че не сме задължени да стоим дълго там. Малко по малко се приближаваме до кюрдите.

Господин Палисър веднага възрази:

— Мисля, че трябва отсега да решим, че ще останем поне месец в Баден.

— Но защо изобщо трябва да решаваме? — попита лейди Гленкора с жален тон.

— Обичам да имам план — отвърна господин Палисър.

— Аз също — рече жена му, — но само за да мога после да кажа, че съм го нарушила.

— Едва ли има нещо, което да мразя повече от това да не изпълнявам намеренията си — заяви господин Палисър.

Като чу това, лейди Гленкора сви рамене, изгледа братовчедка си и направи подигравателна гримаса. Известно време съпругът й се примиряваше с това отношение и трябва да признаем, че се държеше много достойно. Но истината бе, че винаги ставаше онова, което той искаше. Лейди Гленкора се държеше ужасно, като постоянно противоречеше на съпруга си, сякаш бе забравила за саможертвата, която той бе направил за нея. Но никога не ставаше нейното.

Всъщност почти никога, защото все пак успя да извоюва една малка победа. Господин Палисър искаше да се отправят към Кьолн и оттам да се спуснат по Рейн до Баден. Лейди Гленкора веднага обяви, че ненавижда Рейн, защото от всички реки на света, тази е най-надценената и предлага най-скучните гледки, така че ще бъде много нещастна, ако я принудят да пътува по нея. Като чу това, господин Палисър реши да се допита до Алис. Тя също бе пътувала по Рейн с Кейт и Джордж Вавасор, така че гласува за това да минат през Страсбург.

— Тогава ще минем през Страсбург — съгласи се галантно господин Палисър.

— Не че искам отново да видя онази противна църква — рече Гленкора.

— Струва ми се, че за теб всичко е еднакво противно — заяви съпругът й. — Решила си да недоволстваш, така че едва ли има някакво значение кой маршрут ще изберем.

— Това е вярно — отвърна жена му. — Няма голямо значение.

Стигнаха до Баден, като не прекараха почти никакво време в Страсбург. Половината хотел бе на тяхно разположение. Тук за пръв път ползваха каретата и лейди Гленкора дори предложи да докарат Денди и Флърт от Англия. Когато чу това, господин Палисър спокойно посочи, че конете няма да понесат дългото пътуване.

— Ще бъдат толкова съсипани, че ще им трябват поне два или три месеца, за да се възстановят — обясни той.

— Щях да те помоля за тях, само ако бе възможно да дойдат в балон — каза лейди Гленкора.

Това разгневи господин Палисър, който наистина си бе помислил, че би могъл да омиротвори жена си, като докара любимите й коне в Баден.

— Алис — попита тя една сутрин, — колко яйца изяждат в Баден всяка сутрин преди десет часа?

Господин Палисър, който в момента ядеше яйце, хвърли лъжичката си на масата и избута чинията си.

— Какво има, Плантагенет? — попита жена му.

— Как какво!? — възкликна той. — Но няма значение. Вече би трябвало да съм свикнал.

— Кълна се, че не знам с какво съм те обидила — заяви лейди Гленкора. — Алис, разбираш ли защо ми се сърди?

Алис отвърна, че много добре разбира.

— Естествено, че разбира — каза господин Палисър. — Как би могла да не разбере? Всъщност, госпожице Вавасор, искам да ви се извиня за начина, по който смущаваме спокойствието ви.

— Според мен Алис си прекарва много добре — заяви лейди Гленкора. — Не виждам какво би могло да смущава спокойствието й. Никой не й се кара. Никой не й казва, че е глупачка. Тя никога не се шегува и не прави нищо нередно, така че никой не я наказва.

Докато обикаляше игралните зали този следобед, господин Палисър си мислеше, че в крайна сметка за него щеше да бъде по-добре, ако бе останал в Лондон и бе станал канцлер на хазната. Рискът определено си заслужаваше.

— Чудя се дали поне веднъж да не заложа няколко монети — рече Гленкора на братовчедка си същата вечер в една от тези игрални зали.

След вечеря бяха чули музика, идваща от другата половина на хотела, и бяха решили да разгледат игралните зали. Но тъй като нито една от дамите не бе пожелала да танцува, тримата се бяха разделили.

— Най-голямата глупост на света! — отвърна Алис. — Какво би могла да спечелиш от това? Не ми казвай, че искаш парите на тези ужасни хора?

— Ще ти кажа какво искам — някаква причина да живея! Някакво вълнение в живота си! Не е ли срамно, че всички около мен се забавляват, а аз не мога? Искам да седна на бара, да си поръчам бира и да слушам музика. Но Плантагенет не ми позволява. Мисля, че ще хвърля една монета на масата и да видим какво ще стане.

— Ще си тръгна, ако го направиш — заплаши Алис.

— Толкова си консервативна! Струва ми се, че съдбата е направила така, че двете с теб да станем толкова близки. Следиш ме почти толкова зорко, колкото господин Бот и госпожа Маршъм. Но тъй като самата аз те избрах, нямам право да се оплаквам и не мога да се отърва от теб.

— Нима искаш да се отървеш от мен, Кора?

— Понякога. Знаеш ли, че има мигове, когато почти ми се иска да се хвърля в обятията на дявола, защото това ми изглежда като най-доброто възможно решение? Знам, че животът ми никак няма да е лек, защото всяка жена в това положение ще трябва да понесе много хули, преди да свикне. Един мъж може да пие, да играе комар и да се забавлява, без никой да го презира за това. Старите педанти ще му четат лекции, разбира се, но само ако е достатъчно глупав, за да се остави да го хванат. Има нужда единствено от пари, за да се забавлява. Аз имам предостатъчно пари или по-скоро имах. Но досега не съм се забавлявала. Наистина се чувствам изкушена да се разбунтувам и да се отдам на тези удоволствия, без да се интересувам от мнението на хората.

— Залагането на една монета няма да задоволи този копнеж — посочи Алис.

— Смяташ, че ще бъда като дивия звяр, който напълно полудява, след като е вкусил кръв? Виж всички тези хора тук. Има съпрузи, които играят комар без знанието на жените си, както и жени, които играят комар без знанието на съпрузите си. Чудя се дали Плантагенет някога е играл комар. Няма ли да е забавно, ако някой ден го хванем да играе?

— Съмнявам се, че имаш основания да се притесняваш.

— Да се притеснявам! Това само ще го издигне в очите ми. Ако някоя сутрин дойде при мен и ми каже, че е загубил сто хиляди лири на комар, ще започна да се чувствам много по-приятно в неговата компания.

— Сигурна съм, че това никога няма да се случи.

— И аз. Ще изчисли, че шансовете му са девет към седем и че рискът не си струва.

— Съмнявам се, че би опитал, дори да е сигурен, че ще спечели.

— Разбира се, че тогава не би опитал. Би било долно и нечестно. Виж, там се освободи място. Ще заложа един наполеон[89].

— Недей. Ако го направиш, веднага ще си тръгна. Виж жените, които играят. Нима сред тях има една, която би се осмелила да докоснеш? Погледни ги. Погледни бузите им, погледни очите и ръцете ми. Мъжете са ужасни, но жените приличат на демони.

— Няма да ме уплашиш с тези детски истории, да знаеш. Всички тук ми изглеждат напълно нормални.

— Какво мислиш за онази млада жена, която току-що получи шепа монети от мъжа до себе си?

— Мисля, че е много щастлива. Никога не съм получавала шепа монети, а мъжът, комуто принадлежа, не ми позволява да се забавлявам.

Вече стояха до единия край на масата и изведнъж хората се дръпнаха, сякаш за да им отворят път до свободното място. Лейди Гленкора остави Алис, пристъпи напред и сложи една златна монета в едно от отделенията. После веднага се дръпна назад, с изчервено лице, и хвана Алис за ръката.

— Ето — рече тя — направих го!

Алис бе толкова слисана, че не знаеше какво да предприеме. Вече не можеше да порицае приятелката си, тъй като всички погледи бяха приковани в тях. Не можеше и да я остави, както бе заплашила, че ще направи. Лейди Гленкора се изсмя по своя тих начин, но не помръдна от мястото си.

— Бях решила, че няма да ти позволя да ме разколебаеш — заяви тя.

Междувременно един от служителите бе раздал картите и бе обявил печелившите, а друг нежно бе избутал четири златни монети до онази, която лейди Гленкора бе заложила. След това хитро бе уловил погледа й и с цялата тактичност, на която бе способен, й бе кимнал, избутвайки ги още по-близо до нея. Лейди Гленкора предполагаше, че никой в залата не я познаваше, но грешеше. Всички крупиета и поне половината клиенти знаеха кой бе новият играч на масата. Мястото, до което бе застанала, все още бе свободно. Някой й махна да прибере парите, които току-що бе спечелила. Тя се поколеба и крупието я попита, с онзи тих и безизразен глас, характерен за тези мъже, дали иска парите й да останат там. Тя му кимна и той веднага върна монетите в отделението, където тя бе поставила първия си наполеон. Картите отново бяха обърнати и лейди Гленкора отново спечели. Парите, избутани към нея, този път бяха цяла шепа. Тя вече имаше между двайсет и трийсет наполеона на масата. Преди се бе изчервила, но сега лицето й пламна. Тя грабна ръката на братовчедка си, която буквално трепереше до нея, и се опита отново да се изсмее. Но Алис се вгледа в очите й и осъзна, че бе изплашена. Някой постави стол за нея на масата и в объркването си и без да знае какво да прави, тя седна.

— Да си тръгваме! — изсъска Алис и я стисна за рамото, пренебрегвайки всичко друго, освен целта, която преследваше. — Трябва да станеш! Не можеш да седиш тук!

— Трябва да се отърва от тези пари — отвърна Гленкора, шепнейки. — Тогава ще си тръгна.

Крупието пак я попита дали иска парите й да останат там и тя отново кимна. Вече всички около масата я гледаха. Особено жените — онези противни жени с техните алени бузи, ярки бонета и твърди, безсрамни очи. Някои бяха свалили белите си ръкавици, разкривайки мръсните си ръце. Те се взираха в лейди Гленкора по онзи втренчен начин, който бе характерен за тях. Алис видя това и потрепери от ужас.

Гленкора отново спечели.

— Остави парите — изсъска Алис. — Да си ходим!

— Не мога да ги оставя — отвърна Гленкора. — Ако го направя, ще предизвикам суматоха. Ще загубя следващия път.

Тя говореше английски, разбира се, и най-вероятно никой друг не я разбираше, но смущението й бе повече от очевидно и хората около масата не можеха да извърнат очи от нея. Двамата с крупието за трети път проведоха краткия си разговор и парите й отново бяха натрупани в същото отделение: купчина злато, която предизвикваше завист в сърцата на повечето присъстващи.

Алис се бе облегнала с две ръце на стола, защото краката й се подгъваха. Реши, че ако дяволът се намеси и отново увеличи размерите на купчината злато, ще отиде да намери господин Палисър. Не знаеше какво друго би могла да направи. Не разбираше правилата на тази игра, но бе напълно сигурна, че всички служители около масата са крадци, способни на всякакви подлости и дързости. Може би щяха да продължат да увеличават купчината със злато, принуждавайки лейди Гленкора да остане на масата и надявайки се по този начин да я оплетат в паяжината си. Разбира се, че подозренията й бяха преувеличени, но това бе напълно естествено.

— Веднага ела с мен — рече Алис — или ще те оставя сама.

В този момент крупието събра купчината монети и я отнесе, но Алис не видя това, защото на рамото й бе паднала нечия ръка. Тя се обърна и срещна погледа на господин Палисър.

— Загубих ги — рече Гленкора и се засмя.

Но после тя също се обърна и видя съпруга си.

— Толкова се радвам, че дойдохте — промълви Алис.

— Защо сте я довели тук? — попита господин Палисър.

Очите му пламтяха от гняв. Взе жена си под ръка и бързо се отдалечи с нея, докато Алис ги последва сама. Той веднага се насочи нагоре по стълбите към стаите им. Алис не чу какво говореше на жена си, но сърцето й преливаше от негодувание. Чувстваше, че се бе отнесъл чудовищно с нея и реши да му го каже, дори и това да означаваше, че ще трябва да се прибере сама в Англия. Последва ги нагоре по стълбите и ги завари в дневната. Той стоеше на прага и държеше вратата отворена за нея, докато лейди Гленкора се бе хвърлила на дивана и се заливаше от престорен смях.

— Бесен е заради едно недоразумение — рече тя.

— Недоразумение! — възкликна господин Палисър.

— Да, недоразумение. Нима предполагаш, че съм седнала там с идеята да спечеля всички тези пари?

Той я изгледа с презрение.

— Господин Палисър — рече Алис. — Тази вечер се отнесохте към мен по начин, който не съм очаквала. Очевидно е, че обвинявате мен.

— Не съм казал нищо подобно, госпожице Вавасор.

— Не, не сте казали. Но умеете да показвате гнева си без думи. И тъй като не желая да предизвиквам неудоволствието ви, ще се върна в Англия сама.

— Алис! Алис! — възкликна Гленкора и скочи на крака. — Това са глупости! Говориш глупости! Нима смяташ да ме изоставиш, защото той ти се е ядосал за някаква дреболия?

— Това, че откривам жена си седнала на маса за комар, с купчини злато пред себе си и заобиколена от злодеи и отрепки, не е дреболия.

— Несправедлив си към мен, Плантагенет — рече Гленкора. — Имаше само една купчина злато и тя не остана дълго. Нали така, Алис?

— Невъзможно е да бъдеш засрамена с нещо — отбеляза съпругът й.

— Определено не обичам да се чувствам засрамена — отговори тя. — И в този случай не виждам причина да се срамувам.

— Ако не възразявате, господин Палисър, ще отида да си легна — заяви Алис. — Съветвам ви да обмислите случилото се тази нощ. Аз също ще го направя. Лека нощ, Гленкора.

Алис взе свещта и се отправи към спалнята си с цялото достойнство, на което бе способна.

Шестдесет и девета глава

От Баден до Люцерн

През втората седмица на юли групата на господин Палисър, заедно с каретата на лейди Гленкора, пристигна в Люцерн, Швейцария, далече от немските игрални зали. Алис Вавасор все още бе с тях и читателят несъмнено ще заключи, че кавгата, избухнала поради малката пакост на лейди Гленкора, бе отшумяла без сериозни последици. Тримата се бяха сдобрили и Алис вече бе готова да забрави целия инцидент, въпреки че бе изпитвала гняв към господин Палисър в продължение на няколко дни и отношенията им несъмнено бяха охладнели. Но бе изминал повече от месец от случката в Баден, описана в последната глава, когато господин Палисър бе отвел жена си от игралната зала, оставяйки Алис да се оправя сама. Читателят сигурно помни, че след това той почти я бе обвинил за прегрешението на жена си. Когато тя бе обявила намерението си да ги напусне и да се прибере сама в Англия, той не й бе отговорил нищо и й бе позволил да се оттегли в спалнята си с впечатлението, че все още я държи отговорна. Той така и не й се бе извинил, поне не с думи. Дори не бе признал, че бе постъпил несправедливо, но Алис постепенно бе осъзнала, че се опитваше да й се извини с държанието си. Тя бе решила да се задоволи с това безгласно извинение, тъй като знаеше, че друго едва ли щеше да последва. Господин Палисър не бе от мъжете, които са склонни да признават грешките си и да се извиняват за тях.

Сутринта след въпросната случка лейди Гленкора бе влязла в спалнята на братовчедка си и я бе заварила да събира багажа си, напълно облечена.

— Не си толкова глупава, че да позволиш на снощния инцидент да ти повлияе, нали? — попита тя.

Алис я увери, че той несъмнено й е повлиял.

— Истината е, че не бих могла да остана — рече Алис. — Той очаква от мен да се грижа за теб и се преструва на обиден, ако направиш нещо, което не одобрява. Но както самата ти знаеш, аз нямам абсолютно никакво влияние върху теб.

Лейди Гленкора яростно се противопостави на всички тези твърдения. Разбира се, че господин Палисър бе постъпил неправилно, като бе оставил Алис сама в банкетната зала. Лейди Гленкора призна това, но веднага се опита да оправдае постъпката на съпруга си.

— Просто беше разтревожен за мен, това е всичко — рече тя. — Знаеш колко суров и неприятен може да бъде понякога, без да иска.

— Не виждам причина да търпя тези неща — отвърна Алис.

— Има причина. Търпиш ги в името на нашето приятелство. А що се отнася до това, че никога не те слушам, знаеш, че това не е вярно.

— Не те ли помолих да не сядаш на масата?

— Разбира се, че ме помоли. Признавам, че постъпих много палаво. Но това няма да се повтори, уверявам те. Алис, нуждая се от теб повече, отколкото когато и да било преди. Сега не мога да ти кажа нищо повече, но трябва да останеш с мен.

Алис се съгласи да спре да събира багажа си и да слезе на закуска. Когато влезе в трапезарията, господин Палисър веднага се приближи и й предложи ръката си. Алис нямаше избор, трябваше да я приеме и да се настани до него. Скоро осъзна, че в учтивия начин, по който той й предлагаше препечен хляб и масло, имаше неизречено извинение. А галантния жест, с който й помогна да се качи в каретата, с която двете с лейди Гленкора излязоха на разходка след вечерята, би могъл да бъде сравнен с молба за прошка на колене. Така че Алис продължи с тях и малко по малко двамата с господин Палисър оправиха отношенията си.

Но Алис така и не научи как господин Палисър се бе сдобрил с жена си и дали изобщо двамата се бяха одобрили. Най-вероятно не.

— Той осъзнава, че това не означава нищо, разбира се — бе казала лейди Гленкора. — Осъзнава, че нямам никакво желание да играя комар.

Във всеки случай престоят им в Баден приключи преждевременно и нито един от тримата не се качи отново в банкетната зала до заминаването им.

Преди да пристигнат в Люцерн, те направиха кратка обиколка на водопадите на Рейн и разгледаха Цюрих. Докато планираха това пътуване, Алис напразно се опита да предотврати минаването през Базел. Беше повече от очевидно, че господин Палисър искаше да посети Базел. Алис не можеше да признае, че свързваше това място с неприятни спомени, които щяха да направят завръщането й там в изпитание. Ако бе споделила това с Гленкора, господин Палисър несъмнено щеше да се съгласи да минат по друг, по-заобиколен маршрут, само и само за да избегнат този швейцарски град. Но тя просто не можеше да се принуди да говори за това. Не обичаше да говори за себе си и за собствените си проблеми дори с братовчедка си. Лейди Гленкора, разбира се, знаеше цялата история с развалянето на годежа й с господин Джон Грей. Знаеше и почти всичко за онази друга история, в която главен герой бе господин Джордж Вавасор. И като всички приятели на Алис, тя мразеше Джордж Вавасор до дъното на душата си и бе готова да приеме господин Джон Грей с отворени обятия, ако съществуваше възможност братовчедка й да го приеме по същия начин. Но Алис бе толкова упорита в мълчанието си, че дори лейди Гленкора не можеше да изтръгне нищо от нея.

— Не казвам, че ме измъчваш с въпросите си — рече веднъж Алис, — но несъмнено измъчваш себе си за неща, които нямат значение. Всичко отдавна приключи. Да, поведението ми бе неприемливо, дори ужасно, но вярвам, че имах добри намерения. Склонна съм да мисля, че бих могла да живея сама или може би с братовчедка си Кейт и да бъда много по-щастлива, отколкото с някой съпруг.

— Това са пълни глупости.

— Може би. Но смятам да опитам. Ние от рода Вавасор не сключваме успешни бракове.

— Имаш нужда от това някой да разбие сърцето ти — заяви лейди Гленкора. — Точно от това имаш нужда.

Казвайки това, тя нямаше представа какво се случваше в сърцето на нейната приятелка и дори да знаеше, едва ли бе способна да го разбере. Въпреки цялата врява и всички сълзи, които бе изплакала и продължаваше да рони за своя обречен възлюбен, лейди Гленкора никога не бе обичала Бурго Фицджералд така, както Алис Вавасор бе обичала господин Грей. Но нейният характер бе различен от този на Алис. За нея любовта бе поезия, подправена с удоволствие, щипка себеотрицание и дори малко преклонение, но в нея несъмнено имаше дяволитост и може би дори непорочност. Лейди Гленкора знаеше, че Бурго Фицджералд бе нехранимайко, но този факт я караше да го обича още повече. Презираше съпруга си заради това, че нямаше пороци. Ако й бяха позволили, щеше да даде всичко, което притежаваше на този свят, на Бурго, без изобщо да мисли за себе си. Щеше да го удави в богатството си. Щеше да му прости всички грехове и може би щеше да успее да го вкара в правия път, ограничавайки неговото разсипничество и безразсъдство. Но правейки тези неща, тя нямаше да разсъждава логично. Нямаше да мисли нито за своето, нито за неговото добро. И сега, след като се бе омъжила, тя пак не разсъждаваше логично и не мислеше нито за себе си, нито за своя съпруг. Беше готова да се жертва за него, ако се наложеше. Смяташе, че не е достойна да му бъде жена и щеше веднага да се съгласи, ако той поискаше да се разведе с нея или дори да я премахне по друг начин, ако английските закони позволяваха това. Но никога не мислеше за това как поведението й се отразява върху неговото благоденствие.

Любовта на Алис бе напълно различна и не съм сигурен, че бе по-пригодена за този прозаичен свят, в който живеем, от любовта на братовчедка й. Любовта на Алис бе прекалено логична. Не бих казал, че в нея нямаше поезия, но несъмнено й липсваше романтика. Поезията в нея бе прекалено рационална за романтика. И безспорно в любовта на Алис нямаше място нито за удоволствия, нито за порочност. Опасявам се, че в нея отсъстваше и онази частица преклонение, която винаги трябва да присъства в сърцето на едно момиче, когато тя реши да го отдаде на друг. Но в тази любов имаше повече себеотрицание, отколкото близките на Алис разбираха… може би, с изключение на онзи близък човек, чието разбиране бе най-важно за самата Алис. През всичките си любовни изпитания, всички годежи и нарушени обещания, тя бе мислила повече за други хора, отколкото за себе си. И основната причина за тези изпитания бе именно това себеотрицание. Бе напуснала Джон Грей, защото се бе уплашила, че не е достойна за негова съпруга и няма да го направи щастлив. След това се бе сгодила за втори път за братовчед си, защото бе решила, че може да му бъда от полза. Разбира се, че бе сгрешила. Бе сгрешила, когато се бе отказала от мъжа, когото обичаше, и бе направила още по-голяма грешка, когато си бе казала, че в такъв случай би могла да се върне при мъжа, когото не обичаше. Знаеше, че бе допуснала тези грешки и горчиво се разкайваше за тях. Но не говореше за тези неща дори пред братовчедка си.

Минаха през Базел на път за Люцерн и отседнаха в онзи голям хотел с терасата над Рейн, който Алис помнеше толкова добре. Още първата вечер тя се озова на същата тази тераса, вперила поглед в реката, течаща отдолу, сякаш от същото място, където бе стояла с Джордж и Кейт. Но истината беше, че хотелът бе много голям и имаше много апартаменти с тераси над реката. Нима има човек, посетил Базел, който да не е съзерцавал бащата на реките от това място? Алис бе точно там, на една от тези тераси, когато й донесоха писмо от братовчедка й Кейт, пълно с новини за братовчед й Джордж. Господин Палисър й го донесе лично. Алис нямаше избор и трябваше да го прочете в негово присъствие. Писмото започваше с думите:

„Джордж загуби изборите.“

Алис се замисли за парите си и за начина, по който са били прахосани. За един кратък миг сърцето й се изпълни със съжаление за усилията, които бе положила по този въпрос. Но чувството бързо отмина. „Струваше си да опитаме“ — рече си тя и продължи да чете.

„Двете с леля Гринаул сме в Лондон и току-що чух новините. Тук сме от три дни и два пъти го поканих да ни посети, но той още не го е направил. Може би така е по-добре, защото едва ли думите, които ще си разменим, когато се видим, ще бъдат приятни. Гласуването приключи този следобед и е загубил с огромна разлика. Имаше пет кандидати за двете свободни места — трима либерали и двама консерватори. Другите двама либерали спечелиха, а той получи най-малко гласове от петимата. Всеки ден чувам неща за него (или по-скоро леля ми ги чува и ми ги предава), които ме карат да се страхувам за бъдещата му кариера. Разбрах, че се е отказал от бизнеса си и вече няма никакъв източник на доходи. Веднага съм готова да разделя всичко, което имам, с него и дори бих направила повече от това. Ще задържа толкова, колкото да ти върне онова, което ти дължи, и ще му дам всичко останало — целият ми дял от приходите от имота. Но не мога да направя това, докато все още сме врагове. Дойдох в Лондон, за да говоря с адвокат относно стъпките, които е предприел, за да оспори завещанието на дядо. Адвокатът твърди, че са глупости и че адвокатът на Джордж знае, че клиентът му няма никакви шансове, но не мога да направя нищо, докато въпросът не бъде решен. Скъпа Алис, въпреки че загуби голяма част от парите си, поне засега, трябва да те поздравя за това, че вече си в безопасност и успя да се спасиш от него. Сигурно съзнаваш какво изпитвам, когато ти пиша тези редове, след всичко, което направих, за да ви събера и след всичките ми амбиции по този въпрос. Имах такива надежди за неговото бъдеще! Що се отнася до парите, те ще ти бъдат върнати. Не мисля, че някога отново ще се осмеля да мечтая. Надявам се, че ще ми простиш за начина, по който се отнесох с теб. Сигурна съм, че ми съчувстваш.

Дойдох в Лондон, за да говоря с адвокат, но това не е единствената причина. Леля Гринаул избира сватбените си дрехи, а капитан Белфийлд е отседнал близо до нашата квартира. Дошъл е, за да си купи зестра. Или по-скоро, за да му купят зестра. Не съм в настроение за шеги, но ми е трудно да не се усмихвам вътрешно, когато тя обсъжда с мен състоянието на неговия гардероб и предлага икономични подобрения, за негово най-голямо отвращение. В момента е под пълен контрол и тя му държи сметка за всеки прекаран час и всеки изхарчен цент. «Разбира се, че ще подивее веднага щом се оженим, рече ми тя вчера. И разбира се, че постоянно ще се караме по този въпрос, но колкото по-добре го опитомя сега, толкова по-послушен ще бъде после. И въпреки че понякога ще му се карам, никога няма да му се сърдя.» Не се съмнявам, че всичко това е вярно, но според мен леля постъпва много глупаво, като се посвещава на мъж като него. Твърди, че го прави от скука. Веднъж събрах смелост да й кажа, че един тигър в клетка също би разсеял скуката й, но не би бил толкова опасен. Тя много ми се ядоса. Отвърна ми, че самата аз съм се опитала да опитомя тигър и съм усетила ноктите му, след което заяви, че е напълно готова да се жертва, ако това се наложи, в името на добрия резултат. Нямах какво повече да й кажа и оттогава си говорим само положителни неща за капитана. Двамата се разбраха с баща ти да прекарат следващите три години във «Вавасор Хол» и предполагам, че ще остана с тях до твоето завръщане. Какво ще правя после зависи изцяло от твоите планове. Аз съм едно самотно и изоставено създание, Алис. Не чувствам връзка с никого и с нищо. Не съм предполагала, че смъртта на дядо ще ми се отрази толкова тежко. С изключение на теб, нямам нищо друго на този свят. А що се отнася до теб, имам неприятното чувство, че от години съм се опитвала да ти причиня огромно нещастие и трябва да ме считаш за враг, от когото едва си успяла да избягаш, но не преди да ти бъдат нанесени дълбоки рани.“

Презумпцията, че отношението й към господин Грей е било повлияно от съветите на Кейт, винаги ядосваше Алис. Но това чувство бе за предпочитане пред гнева, който тя щеше да изпитва към братовчедка си, ако признаеше катастрофалните последици от нейното вмешателство. Беше безспорно, че ако Алис не си бе общувала с Кейт по време на връзката си с Джон Грей, този джентълмен нямаше да загуби жена си. Но Алис упорито оспорваше този факт. Тя считаше, че се бе държала глупаво, нерешително и малодушно и бе допуснала огромна грешка. Признаваше това пред себе си. Но не можеше да признае, че друга жена я бе убедила да вземе това пагубно решение. „Тя бърка — помисли си Алис и прибра писмото. — Кейт не е врагът, който ме нарани.“

Господин Палисър, който й бе донесъл писмото, се бе настанил на същата тераса, а масата пред него бе отрупана с английски вестници, пълни с новини за изборите, провеждащи се в момента. Той бе вдигнал най-новия брой на вестник „Таймс“ пред лицето си, така че целият се бе скрил зад него. Около него бяха разтворени пет или шест други вестника и той не бе обелил и дума, откакто бе започнал да чете. Лейди Гленкора стоеше от другата му страна. Тя също бе получила писма и ги четеше.

— Софи ми пише, че си бил преизбран в Силвърбридж — рече тя най-накрая.

— Кой? Аз! Да, бях преизбран — отвърна господин Палисър, говорейки с нещо като пренебрежение в гласа, сякаш идеята, че някой би могъл да го победи в семейния му район, бе повече от нелепа. За да оценим ползите от частните места в Камарата на общините, трябва да се допитаме до онези велики родове от виги, изиграли решаваща роля при въвеждането на Избирателния закон от 1832 г. Родът Омниум се бе представил повече от достойно в тази битка. Бе жертвал много и бе задържал единствено мястото в Силвърбридж, а идеята, че някой би могъл да им го отнеме, звучеше налудничаво. Представителите на рода Палисър, както и останалите знатни виги, бяха постъпили напълно правилно. Като награда за всичко, което бяха направили за страната, те бяха задържали само онова, което тази страна бе склонна да им даде.

— Да, бил съм преизбран — рече господин Палисър. — Но за съжаление, вашият братовчед не е имал такъв късмет, госпожице Вавасор.

— Да, не е имал — отвърна Алис. — Това е голямо нещастие за него.

— Ах! Предполагам. Тези градски избори са много трудни за печелене и струват толкова много пари. Винаги съществуват рискове, колкото и благоприятни да са обстоятелствата. Човек никога не може да бъде сигурен в победата, освен ако не се е борил за мястото три или четири пъти.

— Това му е за трети път — рече Алис. — И е напълно разорен.

— Колко неприятно — отвърна господин Палисър, който нямаше представа какво е да си разорен. — Винаги съм смятал, че тези места трябва да се оставят на богати индустриалци, които могат да си ги позволят. Вместо това за тях обикновено се кандидатират мъже със скромни средства. Друг мой приятел също е бил изхвърлен от Камарата.

— Кой е имал такъв лош късмет? — попита лейди Гленкора.

— Господин Бот — отвърна съпругът, без да мисли.

— Господин Бот е бил изхвърлен от Камарата! — възкликна лейди Гленкора. — Господин Бот е бил изхвърлен от Камарата! Толкова се радвам. Алис, не се ли радваш? Онзи червенокос мъж, който постоянно се въртеше около теб в Мачинг. Загубил е изборите. Предполагам, че сега ще се кандидатира някъде в Ланкашър.

Лейди Гленкора бе много нетактична жена. Лицето на господин Палисър бе станало черно като буреносен облак зад вестника.

— Не знаех, че моят приятел господин Бот и госпожица Вавасор са били врагове — рече той.

— Врагове! Не мисля, че са били врагове — отвърна Гленкора. — Но той бе от онези мъже, които просто не можеш да не ненавиждаш.

— Аз определено го ненавиждах — заяви смело Алис. — Може да е бил подходящ за парламента, но е най-неприятният събеседник, когото някога съм срещала. Наистина се чувствах задължена да бъда негов враг.

— Браво, Алис! — възкликна лейди Гленкора.

— Надявам се, че в Мачинг не е направил нещо, с което да ви… с което да ви… — започна господин Палисър извинително.

— Не ме е обидил с нищо, господин Палисър… но имаше неприятния навик да съзаклятничи и да обсъжда чужди тайни.

— И беше толкова грозен — добави Лейди Гленкора.

— Сигурна съм, че нарочно се опитваше да създава неприятности — заяви Алис.

— Разбира се, че го правеше нарочно — веднага се съгласи лейди Гленкора. — Освен това имаше навика да допира глава в тапетите на стаите и да оставя следи, които бяха повече от противни.

Господин Палисър не можеше да каже нищо в отговор на тези атаки и почувства, че трябва да изостави своя политически съюзник. Това решение бе донякъде улеснено от факта, че загубата, която господин Бот току-що бе претърпял, щеше да се отрази неблагоприятно на политическите му планове.

— Предполагам, че сега ще се върне при своите хора — заяви той.

— Да се надяваме, че ще го направи — рече лейди Гленкора, — и че неговите хора ще оценят присъствието му.

Не бе казано нищо повече за господин Бот.

Малко по-късно същата вечер, докато тримата все още стояха на терасата сред своите вестници и писма, от реката долетя силен вик, а после чуха множество развълнувани гласове. Изведнъж в бързото течение се появиха главите на няколко плувци, а след тях дойдоха и лодките, носещи дрехите им. Отминаха толкова бързо, сякаш бяха светлинни отблясъци във водата: първо чуха виковете, после видяха лодките, понесени от бързото течение, и накрая зърнаха няколкото мъжки глави, излезли на повърхността. След това всичко се изгуби надолу по реката, като парчета дървесна кора, хвърлени във водопад, които незабавно изчезват.

— Ах, как ми се иска да можех да направя това! — възкликна лейди Гленкора.

— Изглежда ми много опасно — отвърна господин Палисър. — Не виждам как могат да спрат.

— Защо биха искали да спират? — попита лейди Гленкора. — Представи си колко хладна е водата и колко приятно е да се носиш по течението, надолу и надолу по реката! Предполагам, че не бихме могли да опитаме?

Никой не изрази интерес, така че лейди Гленкора не повтори предложението си. Вместо това се облегна на перилото на терасата и се загледа завистливо след плувците. Алис, разбира се, мислеше за онази друга вечер, когато може би същите плувци бяха минали под терасата и когато Джордж Вавасор бе стоял до нея. Струва ми се, че именно тогава тя бе решила да развали годежа си с господин Грей.

На следващия ден господин Палисър и двете дами се отправиха към Люцерн, като пътуваха бавно и на етапи, минавайки през Шафхаузен[90] и Цюрих. Останаха известно време в Люцерн, заемайки една дузина стаи в големия хотел, гледащ към езерото. Тук при тях дойде мъж, за чието посещение ще разкажа в следващата глава.

Седемдесета глава

В Люцерн

Склонен съм да мисля, че господин Палисър не се наслади много на тази част от пътуването. Когато пристигнаха в Люцерн, там нямаше човек, с когото той би могъл да си говори. Нямаше и какво да прави с времето си. Не се интересуваше от красиви гледки. Пред него се бе разкрила една от най-приказните гледки в Европа, но това не означаваше нищо за него. Ако бе дошъл в Люцерн в правилното време на годината за такова пътуване, след края на парламентарната сесия, когато всички членове се нуждаят от смяна на обстановката, може би щеше да се наслади на гледките, да разгледа града и да отмине, знаейки, че за него е добре да бъде там в този момент. Но той не бе почитател на планините и езерата и не бе влюбен в пирена — неща, които може би щяха да компенсират някой друг мъж, загубил онова, което бе загубил господин Палисър. Той можеше да мисли единствено за Камарата на общините, както и за онова величествено събрание на достойни мъже, наречено кабинет, за чиито срещи четеше всяка седмица във вестниците. Там споменаваха имената на герои, към които Съдбата се бе отнесла много по-благосклонно, отколкото към него. И той им завиждаше.

Господин Палисър започна да си прави самотни разходки из града, минавайки по мостове и вървейки покрай реката, като през цялото време репетираше онези речи, които в този момент щеше да произнася пред членовете на препълнената Камара, ако жена му не бе съсипала всичките му надежди. Приписваше си бляскави успехи, които едва ли щеше да завоюва, ако бе останал в Лондон, като в същото време предсказваше пълен и необратим крах на политическата си кариера в резултат на отсъствието си. Истината бе, че нямаше причина да се отчайва. Съвсем наскоро бе навършил трийсет години и ако можеше да прецени собствения си случай със същата безпристрастност, с която би преценил нечий друг, той щеше да заключи, че това кратко отсъствие най-вероятно щеше да увеличи стойността му в очите на хората, а не да я намали. Но личното му негодувание бе твърде голямо, за да му позволи подобни рационални разсъждения. Затова стана мрачен и раздразнителен и въпреки че не изричаше нищо, което би могло да бъде възприето като упрек срещу жена му и никога не намекваше, че тя го бе лишила от славното му бъдеще, държанието му бе такова, че лейди Гленкора не можеше да не заключи, че тя бе причината за нещастието му.

Самата лейди Гленкора обичаше планините и езерата, но нейната любов се нуждаеше от компания и най-вече от присъствието на студено пилешко, пайове за пикник и летящи тапи от шампанско. Когато минаха швейцарската граница, тя много се въодушеви и веднага обяви намерението си да покори всички върхове и да мине през всички проходи. Дори се помъчи да накара съпруга си да й обещае, че ще изкачат Монблан заедно. Струва ми се, че щеше да продължи в същия дух и щеше да постигне своето, ако интересите на господин Палисър съвпадаха с нейните. Но те не съвпадаха и лейди Гленкора бързо загуби своя ентусиазъм. Когато пристигнаха в Люцерн, тя вече бе обявила, че планините я отегчават и почти е намразила езерото, защото винаги се измокряла до кости, когато плавала в малка лодка, и й ставало лошо, когато плавала в голяма. В Люцерн не се запознаха с никого, тъй като господин Палисър не се сприятеляваше лесно. Дори не вечеряха в ресторанти, въпреки желанието на лейди Гленкора да го правят. Но господин Палисър не обичаше да се храни в ресторанти и жена му, разбира се, трябваше да отстъпи.

Имаше и брачни епизоди, които не бяха особено приятни за трети човек. Не се караха, но лейди Гленкора имаше навика да произнася малки речи, които нейният съпруг не одобряваше. Тя сякаш нарочно го дразнеше, продължавайки с малките си закачки, докато накрая господин Палисър съвсем се ядосаше, придобивайки изражението на човек, който е в пълна безизходица. Така че не бих могъл да кажа, че този първи период, прекаран в красивия швейцарски град, бе особено приятен за Алис.

Две седмици след тяхното пристигане, в града се появи човек, който направи живота им малко по-вълнуващ. Тримата имаха навика да вечерят в девет (ако лейди Гленкора успееше да се приготви дотогава), след което господин Палисър се отдаваше на четене до три часа. Тогава той излизаше на самотната си разходка, като преди това помагаше на двете дами да се качат в каретата, с която те обикаляха града в продължение на два часа.

— Как ненавиждам тази карета! — възкликна един ден лейди Гленкора. — Как ми се иска да катастрофира и да се разпадне на парчета. Сигурно швейцарците си мислят, че вечно ще бъдем разкарвани напред-назад с нея.

Имаше мигове, когато лейди Гленкора намекваше, че има да казва нещо на своята братовчедка, което щеше да наруши еднообразието на живота им. Алис обаче не искаше да я притиска да разкрие тази тайна.

— Ако имаш нещо за казване, защо просто не ми го кажеш? — попита тя веднъж.

— Много си сурова — отвърна лейди Гленкора.

— Често ми казваш това — отвърна Алис, — и не е комплимент. Но няма значение дали съм сурова или не. От теб зависи дали ще ми кажеш. Не възнамерявам да те моля.

Лейди Гленкора отвърна нещо хапливо и повече не говориха по този въпрос.

Но да се върнем на неочаквания посетител. Един ден господин Палисър бе качил дамите в каретата и стоеше между входната врата на хотела и езерото, чудейки се дали да поеме наляво и да изкачи хълма, или да поеме надясно и да влезе в града, когато до него се приближи английски джентълмен, който вдигна шапка за поздрав и го попита дали има удоволствието да разговаря с господин Палисър.

— Аз съм господин Палисър — заяви нашият приятел и отвърна на поздрава с учтива усмивка.

Но въпреки че се усмихваше и въпреки че бе проявил учтивост и бе вдигнал шапката си, в гласа и изражението му имаше нещо, което щеше да обезкуражи, дори отблъсне повечето мъже. Господин Палисър не бе от хората, които лесно завързват приятелства.

— Казвам се Джон Грей — отвърна непознатият.

Учтивата усмивка веднага изчезна. Тонът на господин Палисър коренно се промени и той подаде ръка на господин Грей. Знаеше достатъчно за него, за да прецени, че бе от онези мъже, с които би искал да се познава. Те размениха няколко думи, след което тръгнаха да се разхождат.

— Може би не искате да срещнете каретата? — предположи господин Палисър. — В такъв случай ще бъде по-добре да минем през града и да продължим нагоре покрай реката.

Така и направиха. Когато на връщане господин Палисър бе пресрещнат от Алис и лейди Гленкора, той беше сам. Вечеряха сами и не бе казано нищо по този въпрос. Излязоха заедно след вечеря. Прибраха се също заедно и заедно седнаха да пият чай. Не бе казано нищо за неочаквания посетител. Накрая Алис и нейната братовчедка взеха свещите от господин Палисър и се отправиха към спалните си.

— Алис — рече лейди Гленкора, веднага щом двете се озоваха сами в коридора, — нямах търпение този миг да дойде. Не можех да ти кажа преди, защото се страхувах, че ще се изложа и ще изложа теб. Нека веднага се качим в стаята ти. Според теб кой в момента е в Люцерн, отседнал в този хотел?

Алис веднага се досети кой. Незабавно осъзна, че господин Грей я бе последвал в Швейцария, въпреки че нито й бе писал, нито й бе казал нещо по този въпрос от деня, в който й бе намекнал, че е възможно да се видят в чужбина. Но въпреки че бе напълно сигурна, тя не спомена името му.

— Кой, Гленкора? — попита спокойно тя.

— Кой е човекът, който искаш да видиш най-много на този свят? — отвърна Гленкора.

— Братовчедка си Кейт, разбира се — каза Алис.

— Не е братовчедка ти Кейт. И не ти вярвам… иначе си пълна глупачка.

Алис бе свикнала с начина на изразяване на лейди Гленкора и не се обиди.

— Може би съм — отвърна тя.

— Знам, че не си. Но не съм толкова сигурна, че не си лицемер. Човекът, за когото говоря, е джентълмен, разбира се. Защо не покажеш поне малко вълнение? Когато Плантагенет ми каза, точно преди да седнем да вечеряме, едва не припаднах. Смяташе да ти съобщи след вечеря, по най-тактичния възможен начин, разбира се, докато келнерите разчистваха масата. Но реших да те спася от това. Сега ми се струва, че може би не е трябвало. Едва ли щеше да ти направи впечатление. Според теб кой е дошъл?

— Вече знам, разбира се — отвърна спокойно Алис. — Господин Грей е дошъл.

— Да, господин Грей е дошъл. В момента се намира в този хотел… или най-вероятно чака на езерото отвън, надявайки се да зърне светлина в прозореца на спалнята ти.

Лейди Гленкора направи кратка пауза, очаквайки Алис да каже нещо. Но тя мълчеше.

— Е? — попита лейди Гленкора, надигайки се от стола си. — Е?

— Е? — рече Алис.

— Нищо ли няма да кажеш? Нима за теб няма значение дали е дошъл господин Грей или господин Смит?

— Има значение. Наясно съм с важността на пристигането на господин Грей и най-вероятно ще лежа будна цяла нощ, мислейки за него… Надявам се, че това те прави доволна. Иначе не знам какво друго искаш да ти кажа.

— Трябваше да оставя господин Палисър да ти съобщи пред прислугата. Наистина трябваше.

— Нямаше да има значение.

— Наистина ми се струва, че нямаше да има. Чудя се дали някога си изпитвала чувства към някого… към него, към онзи другия или към когото и да било. Може би единствено към братовчедка си Кейт. Казват, че тихите води са най-дълбоки, но понякога ми се струва, че твоите са прекалено дълбоки за мен. Предполагам, че вече мога да се качвам, след като нямаш какво да ми кажеш?

— Какво искаш да ти кажа? Разбира се, че знам защо е дошъл тук. Самият той ми каза, че ще дойде.

— И защо не сподели поне това с мен?

— Каза ми, че може да дойде, но реших да не споделям това с никого. Можеше да промени намерението си или да се случи нещо друго. Казах му да не идва и щеше да бъде много по-добре, ако не бе дошъл.

— Защо… защо би било по-добре?

— Защото идването му тук няма да помогне на никого.

— Няма да помогне на никого! Струва ми се невъзможно да не помогне на всички! Виж какво, Алис. Ако не се сдобриш с него до утре вечерта, ще те сметна за напълно безсърдечна. Ако бях на твое място, отдавна щях да съм се хвърлила в обятията му. Но сега ще те оставя да лежиш будна цяла нощ, както се изрази.

Тя излезе от стаята, но почти веднага се върна, за да й зададе още един въпрос.

— Какво да му каже Плантагенет утре? Поискал е разрешение да дойде да те види, разбира се.

— Може да дойде, ако иска. Не сме се карали и не бих отказала да се видя с него!

— Може ли да го покани да вечеря с нас?

— О, да.

— Значи можем да отидем на пикник с него и всичко останало, сякаш е най-обикновен човек. Ами… лека нощ. Просто не те разбирам, Алис, това е.

Съмнително е дали Алис разбираше самата себе си. Веднага след като нейната приятелка си тръгна, тя духна свещта и седна пред отворения прозорец, за да съзерцава отблясъците на луната във водата.

Дали в момента той бе там й мислеше за нея? Може би, както Гленкора се бе изразила, гледаше нагоре към прозорците на хотела и се опитваше да познае коя от стотиците трепкащи светлинки бе нейната. Ако това бе така, той не трябваше да я вижда, така че Алис дръпна завесите, но продължи да гледа към езерото. Жалко, че бе дошъл, въпреки че това я бе накарало да го обикне още повече. Жалко, че бе дошъл, защото идването му нямаше да доведе до нищо. Тя отново и отново се уверяваше в това, въпреки че нямаше представа защо бе толкова сигурна. Гленкора я бе нарекла сурова, но убеждението й по този въпрос не се дължеше на нейната суровост. Сега, след като бе останала сама, сърцето й преливаше от любов. Изпитваше чувства към господин Грей, но в същото време смяташе, че не бива да се омъжва за него. Въпреки че той все още я искаше за жена. Нямаше съмнение, че все още я искаше за жена, въпреки срамния начин, по който се бе отнесла с него. Защо иначе би я последвал в Швейцария? В този миг тя си спомни онова, което й бе казал в Челтнъм — че няма да приеме, че е загубена за него, докато не се омъжи за друг. Тогава защо да не се случи онова, което той искаше?

Тя си зададе този въпрос и не откри отговор. Въпреки това чувстваше, че не може да се омъжи за него. Нямаше право на подобно щастие след злините, които бе извършила. Бе постъпила по начин, който бе напълно безумен и който не можеше да извини. Сега нямаше право да приеме това щастие, сякаш бе награда за добро поведение. Истината бе, че Алис не разбираше причините, довели до това чувство: увереността, че не може да приеме любовта, която господин Грей й предлагаше. Тя не можеше да разчете собствените си мисли по този въпрос, но причините бяха изложени в горните редове и това бе правилният анализ на нейните чувства. Ако просто бе отказала да се омъжи за него, след като вече бе обещала… ако просто бе променила решението си… тя може би щеше да събере достатъчно смелост, за да го помоли за прошка. Но бе направила нещо много по-чудовищно! Бе се сгодила за друг мъж. Бе разтрогнала годежа си с господин Грей и се бе сгодила за друг! Какво ли си мислеше той за нея? Какво ли подозираше?

Алис си спомни разговорите, които бе провела с братовчед си, след като му бе писала, че приема предложението му. Когато той бе дошъл да я види на улица „Кралица Ан“, тя не бе показала по никакъв начин, че го обича. Двамата не се бяха прегърнали. Не му бе позволила да я целуне. Въпреки това господин Грей никога не биваше да научава за характера на безумния й годеж с братовчед й Джордж.

Тя седеше до прозореца и бършеше сълзи от очите си, опитвайки се да познае коя от фигурите на брега на езерото беше фигурата на господин Грей. Но в същото време си казваше, че няма право да се надява на щастие, дошло от него. О, скъпи читателю! Би ли могъл да й простиш за този грях срещу женската й природа? Мисля, че заслужава прошка, имайки предвид, че нито веднъж не се опита да омаловажи вината си.

Ако господин Грей наистина бе на брега на езерото, Алис не го видя. Трябва да бъде посочено, че той не бе от мъжете, които биха се взирали във фасадата на хотел с надеждата да зърнат светлината от свещта на своята възлюбена. Като повечето мъже, той бе способен на велики дела в преследване на любовта (както вече бе доказал, първо в Челтнъм, после в Лондон и сега в Люцерн), но се съмнявам, че светлината на свещта й, дори ако това наистина бе нейната свещ, а не свещта на някоя грозна французойка, спяща в съседната стая, щеше да го впечатли. Той бе дошъл в Люцерн с цел и смяташе да я изпълни, ако това бе възможно, но ми се струва, че вече бе в леглото, изморен от дългото си пътуване, още преди лейди Гленкора да излезе от спалнята на Алис.

На закуска на следващата сутрин дълго време никой не споменаваше неочаквания посетител, докато накрая господин Палисър не издържа и попита:

— Струва ми се, че Гленкора ви е казала за пристигането на господин Грей, нали, госпожице Вавасор? Разбрах, че двамата сте стари приятели.

Алис, мъчейки се да запази самообладание, отвърна, че господин Грей наистина е един от най-скъпите й приятели. Господин Палисър знаеше цялата история, разбира се, и какъв беше смисълът да се преструва?

— С удоволствие ще го видя… ако ми позволите, разбира се.

— Гленкора предлага да го поканим на вечеря — отвърна господин Палисър.

Така въпросът бе решен.

Но господин Грей не изчака вечерята, за да се види с Алис. Малко след закуска донесоха визитката му и веднага щом видя името му, лейди Гленкора стана и избяга.

— Наистина ще бъде най-добре, ако си тръгнеш — рече Алис.

— Тръгвам си — отвърна Гленкора. — Знам как трябва да се постъпва в подобни ситуации, дори ти да не знаеш.

Тя излезе от стаята, като почти подтичваше. Когато господин Грей бе въведен в дневната, той зърна полите й, изчезващи надолу по коридора към спалнята на съпруга й.

— Казах ти, че ще дойда — рече господин Грей с обичайната си мила усмивка. — Казах ти, че ще те последвам, и ето ме тук.

Той взе ръката й в своята и я стисна нежно. Алис не знаеше нито как да се обърне към него, нито как да издърпа ръката си.

— Радвам се да те видя… като стар приятел — отвърна тя. — Но се надявам…

— Какво се надяваш?

— Надявам се, че си имал по-добра причина за това пътуване от желанието да ме видиш?

— Не, скъпа моя, не. Нямам по-добра причина. Всъщност нямам друга. Дошъл съм, за да те видя. Дори и ако господин Палисър те бе отвел в Азия или Африка, пак щях да те последвам. Знаеш защо съм дошъл, нали?

— Не бих казала — отвърна тя, защото в момента просто не знаеше какво друго да каже.

— Защото те обичам. Виждаш, че съм от мъжете, които говорят направо и по същество. Искам да ми станеш жена и хората казват, че упорството е най-добрият начин мъж като мен да постигне мечтата си.

— Не бива да мечтаеш за това — отвърна Алис, като прошепна думите, сякаш не можеше да ги изрече на глас.

— Но това е единственото нещо, за което мечтая, Алис. Защо не?

— Не съм достойна да бъда твоя жена.

— Остави ме аз да преценя това. Въпросът е дали според теб аз съм достоен да бъда твой съпруг.

— Ще бъдеш опозорен, ако ме вземеш за жена, след всичко, което се случи… след всичко, което сторих. Какво ще кажат другите мъже за теб, когато научат цялата история?

— Надявам се, че другите мъже ще кажат, че съм бил упорит и непреклонен в преследването на целите си. Едва ли биха могли да кажат нещо по-лошо от това.

— Ще кажат, че си бил зарязан и си простил на жената, която те е зарязала.

— Що се отнася до това, че съм й простил, ще бъдат прави. Но, Алис, истината е, че не се интересувам от онова, което другите мъже казват за мен.

— Но аз се интересувам… Ти си ми простил, но аз не мога да простя на себе си. Вече съм сигурна в онова, което доскоро подозирах — че не съм достойна да ти бъда жена. Не съм достатъчно добър човек. И онова, което сторих, ме кара да мисля, че не съм достойна да се омъжа за когото и да било.

Тя изрече тези думи бавно и мъчително, като всяко изречение бе като конвулсия, разтърсваща тялото й. Накрая по бузите й се стичаха сълзи.

— Мислих много по този въпрос и реших, че няма да го направя. След всичко, което се случи, според мен ще бъде по-добре… по-благоприлично, да остана сама.

Скоро след това тя си тръгна, но не преди да му обещае, че ще се видят отново на вечеря и да го помоли да се отнася с нея така, сякаш са стари приятели.

— Въпреки всичко, аз се надявам, че ще останем приятели. Добри приятели — рече тя.

— И аз се надявам — отвърна той. — Най-добрите.

След тези думи той си тръгна.

Този следобед господин Грей отново се видя с господин Палисър. Бе мислил много за разговора си с Алис и бе решил да сподели всичко с новия си приятел, но не за да го моли за съвет (нямаше нужда от съвети по този въпрос), а за да му поиска помощ. Двамата мъже се разхождаха по брега на бистрата и лъчиста Реус[91] и господин Палисър се наслаждаваше на факта, че си бе намерил компания.

— Винаги съм я харесвал — обяви той. — Но трябва да призная, че два пъти й бях много ядосан.

— Никога не съм й бил ядосан — отвърна нейният любим.

— И в двата случая гневът ми бе несправедлив. Можете да си представите колко много й вярвам, имайки предвид, че нарочно помолих жена си да я покани на това пътуване, предприето при обстоятелства, които бяха… които бяха… но не виждам причина да ви досаждам с проблемите си.

Господин Палисър се чувстваше толкова нещастен след заточението си от Лондон, че почти се бе изкушил да разкаже неволите си на този напълно непознат мъж. Все пак във вените му течеше кръвта на рода Палисър и той се въздържа. Има удобства, които дори царски особи не могат да изпитат, и неща, които дори мъже като Плантагенет Палисър не могат да си позволят.

— Не изпитвам съмнения относно нея или нейния характер — заяви Грей. — Мисля, че разбирам причините за постъпките й и въпреки че не ги одобрявам, знам, че са били напълно невинни и неегоистични. Простих й всичко и го направих без всякакви колебания. Дори ако се бе омъжила за братовчед си, пак щях да й простя, въпреки че това щеше да унищожи както нейния живот, така и моя. Мисля, че бих могъл да я направя щастлива, ако се омъжи за мен, но първо трябва да я накарам да прости на самата себе си. В момента тя живее с вас и вашата съпруга и може би вашето влияние върху нея е по-голямо от моето.

Като чу това, господин Палисър веднага обеща, че ще направи всичко по силите си.

— Мисля, че ме обича — заяви господин Грей.

Господин Палисър отвърна, че е сигурен в това, въпреки че не бих могъл да кажа, откъде идваше тази сигурност. Може би просто бе решил да прояви учтивост.

Скромното вечерно парти мина без инциденти и никой не повдигна въпроса за истинската причина за посещението на господин Грей. Лейди Гленкора говореше безсмислици, а господин Палисър я опровергаваше. Но това бе направено по начин, който бе много приятен. Тримата, изглежда, бяха сключили безгласно споразумение да приемат господин Грей в групата и лейди Гленкора дори успя да размени няколко думи с него насаме, обещавайки му своята най-сърдечна подкрепа.

Седемдесет и първа глава

В която Джордж Вавасор приема посетител

Трябва да се върнем на няколко интересни сцени, случили се в Лондон това лято, за да може читателят да разбере позицията, в която бе господин Грей при пристигането си в Люцерн. Той бе имал нова кавга с Джордж Вавасор и трябва да разкажем обстоятелствата, довели до нея.

Вече посочихме, че Джордж Вавасор бе загубил изборите за район Челси, въпреки всички пари, които бе изхарчил, които не бяха негови и които бе придобил по такъв долен начин! Бе получил две хиляди лири от сметките, които Алис бе платила, или по-скоро бе получил пълната стойност на три от четирите сметки и част от стойността на четвъртата, която се бе видял принуден да заложи, за да задоволи най-належащите си парични нужди. Той веднага бе пъхнал хиляда лири в ръцете на своя изборен агент господин Скръби. С тях трябваше да бъдат покрити разходите за предизборната кампания. Когато дойде денят на изборите, той имаше точно петстотин лири в джоба си. Нямаше представа откъде щеше да си набави още, след като тези свършеха. Ако постигнеше успех и се окажеше, че избирателите от район Челси са доволни от усилията му по отношение на речния бряг и са решили да го върнат в парламента, Джордж щеше да продължи да се бори. Щеше да разполага с пари в брой, а що се отнасяше до дълговете, те вече нямаше да имат значение за него. Всеки нов член на парламента от неговия калибър можеше да разчита на допълнителни източници на доходи. Имаше търговски предприятия, които веднага щяха да поискат да го направят директор и да му плащат по гвинея на ден или може би повече за един час работа, както и железопътни компании, нуждаещи се от вицепрезидент, които щяха да наддават за услугите му. Освен това щеше да може да ползва онова „МР“ след името си в ситито, за да получава неща на кредит. Знаеше достатъчно за ситито, за да може да си осигури поминък в Лондон, но само ако запазеше мястото си в парламента.

Но какво щеше да прави, ако не го запазеше? Почти веднага след като получи онези хиляда лири, господин Скръби го притисна за още. Джордж Вавасор, с правото на своя страна, посочи на своя ненаситен агент, че вече му бе дал парите, които му бе поискал. Господин Скръби призна това и обяви, че е готов да продължи кампанията без незабавно превеждане на нова сума, но това било много рисковано в момента. Още петстотин лири, платени веднага, щели до голяма степен да осигурят мястото в парламента, докато осемстотин лири, използвани разумно, щели да го гарантират. Но Вавасор се закле, че няма да му даде нито шилинг повече. Никога преди не бе чувствал такава привързаност към пари, каквато чувстваше в момента към петстотинте лири в джоба си.

— Няма смисъл да настояваш — рече той на господин Скръби: — Направих онова, за което ме помоли. Щях да направя още, ако ме бе помолил тогава. Но вече е късно. Не мога да ти дам нищо повече до изборите.

Господин Скръби сви рамене и отвърна, че ще направи всичко по силите си.

Но Джордж Вавасор скоро осъзна, че той не правеше всичко по силите си, а точно обратното: бе изоставил каузата му. Когато влезе в „Красивия мъж“, за да агитира клиентите, съдържателят му се подигра:

— Правилата са си правила, господин Вавасор! — извика мъжът. — Решихме, че не сте подходящ за хората, живеещи на речния бряг, защото се страхувате да развържете кесията си. О, да.

Джордж сложи ръка на кесията си и призна пред себе си, че наистина се страхуваше да я развърже.

Пет дни преди изборите, Джордж Вавасор вече знаеше, че няма никакви шансове. Изражението, поведението и думите на господин Скръби бяха напълно достатъчни, за да го убедят в това. Адвокатът често отсъстваше, когато Вавасор се отбиваше в кантората му, или по-скоро секретарят му казваше, че го няма. Отговаряше уклончиво и едносрично на въпросите му и постоянно свиваше рамене. Дори понякога излизаше и оставяше притеснения кандидат сам в кантората, насред обсъждане на неговите планове. Беше очевидно, че господин Скръби вече не го счита за успешен мъж и денят на изборите ясно показа колко е бил прав.

Джордж Вавасор загуби, но все още имаше петстотин лири в джоба си. Разбира се, че бе обхванат от онова огорчение, което щеше да изпита всеки човек, осъзнал, че е могъл да постигне целта си, ако бе вложил малко повече средства. Но кой можеше да каже дали това бе така? Във всеки случай проходът между лампите бе завинаги затворен за него. Той бе бивш член на парламента от район Челси с петстотин лири в джоба си и почти нищо друго, което би могъл да нарече свое. Какво можеше да направи сега?

След като обявиха резултатите, той произнесе своята реч от трибуната, обещавайки, че ще се кандидатира на следващите избори. После се прибра в квартирата си на улица „Сесил“, за да обмисли спокойно положението си. Бе загубил наследството си. Бе се отказал от всички професии, които някога бе упражнявал. Не бе успял да осъществи амбициите си и не можеше да се надява на политическо бъдеще. Бе се скарал с всичките си приятели. Дори бе успял да отблъсне сестра си, която бе напълно посветена на него. Бе ограбил момичето, за което бе възнамерявал да се ожени, и я бе обидил толкова жестоко, че не съществуваше възможност двамата да се помирят. В момента не разполагаше с нищо друго, освен със себе си и с онези петстотин лири, които все още бяха в джоба му. Какво можеше да направи с тях? И какво можеше да направи със себе си? Известно време разсъждаваше върху тези неща, трезво и спокойно, седейки в удобното си кресло.

От мига, в който се бе уверил, че ще загуби изборите и ще бъде напълно разорен във всяко едно отношение, той бе решил да бъде спокоен в лицето на това падение. Понякога дори се усмихваше, сякаш се присмиваше на собствената си съдба. Загубата на господин Бот бе дошла преди неговата и Джордж му бе написал съболезнователна бележка, пълна с утешителни думи и престорено съчувствие. Бе стиснал ръката на господин Скръби и се бе пошегувал, подканяйки го възможно най-скоро да му изпрати сметката си. Отговаряше с насмешка на всички, които го спираха на улицата, и дори успя да разклати увереността на Калдър Джоунс, въпреки че неговото място бе напълно гарантирано и той нямаше основания да се съмнява в победата си. И сега, докато седеше в квартирата си и се чудеше какво да предприеме, той продължаваше да бъде спокоен. Усмихваше се по същия начин, въпреки че нямаше кой да види тази усмивка. Дори се разсмя няколко пъти, докато напразно се опитваше да убеди самия себе си, че светът и всичко в него бе една безсмислена илюзия.

После се сети нещо, което го накара да се изсмее с цяло гърло.

— Ха-ха! — извика той, стана от креслото и започна да обикаля стаята, стискайки голям нож за писма в ръката си. — Ха-ха!

Изведнъж спря, хвърли ножа, пъхна ръце дълбоко в джобовете на панталоните си и отново се изсмя:

— Ха-ха!

Дълго време стоя в центъра на стаята, а лицето му носеше белезите на този смях, въпреки че нямаше кой да ги види.

Но изведнъж изражението му се промени. Очите му заблестяха свирепо и белегът през лицето му почервеня и зейна грозно. Той се ухили, показвайки зъбите си, и стисна юмруци, въпреки че ръцете му все още бяха в джобовете.

— Проклет да е! — извика той. — Проклет да е сега и завинаги!

Спокойствието му се бе пропукало, защото се бе сетил за онзи проклет старец, който бе превърнал живота му в истински ад и бе успял да го разори от гроба.

— Дано всички демони на ада го измъчват вовеки веков!

Не бе останала и следа от смеха му. Спокойствието му се бе изпарило. Започна да крачи из дневната. Когато се спъна в крака на стола, той го грабна и го запрати през стаята. Но това дори не прекъсна потока на мислите му. Каква беше ползата от тези самозаблуждения? Каква беше ползата от това престорено спокойствие и от този фалшив смях? Бе спрял да се залъгва и чувстваше отчаяние, което бе съвсем неподправено. Какво можеше да направи? Къде можеше да отиде? Откъде можеше да почерпи поне малко утеха в сегашния момент? Никой не може да се справи с бремето на живота без подобен източник на утеха. Вавасор се опита да го открие в бутилката бренди, която стоеше на масата до него. Напълни половин чаша, пръсна малко вода вътре и я изгълта жадно.

— Мътните да ме вземат! — рече той. — Не виждам какво друго бих могъл да направя!

Но къде можеше да отиде? На кого можеше да разчита? Приближи се до високото бюро в ъгъла на стаята, отключи го и извади голям черен револвер. Известно време крачеше с него, държейки го в ръка. После спря, вдигна го и го разгледа. Пробва предпазителя и провери дали барабанът се върти безпроблемно.

— Това би било жалко и недостойно — промърмори той и свали револвера. — И ако все пак реша да го направя, първо ще го използвам за друго.

Наля си още бренди с вода, изпи го на един дъх, хвърли се на дивана и сякаш задряма.

Но не спеше и след известно време някой почука на вратата. Едно-единствено почукване. Той веднага отговори, но не по обичайния начин, канейки човека да влезе.

— Кой е? — провикна се Джордж.

Човекът се опита да влезе, натискайки дръжката на вратата. Но Джордж я бе заключил и ключът бе в джоба му.

— Кой е? — попита отново той, още по-високо и гневно.

— Аз съм — отвърна женски глас.

— По дяволите! — възкликна Джордж Вавасор.

Жената го чу, но не даде знак, че го бе чула. Просто остана на място, чакайки нещо да се случи. Тя познаваше мъжа много добре и знаеше, че трябва да бъде търпелива. И наистина бе търпелива. Освен това беше покорна, въпреки че тази покорност имаше своите граници. Вавасор, след като бе чул гласа й и я бе познал, отново се бе хвърлил на дивана. Минаха му една-две мисли, свързани с бъдещата му кариера. Дойдоха му няколко идеи за револвера, който лежеше на масата. Защо да пуска този човек в квартирата си и да се подлага на изпитанието на един крайно неприятен разговор, когато можеше да сложи край на всичко и да си го спести? В продължение на десет минути той лежеше и разсъждаваше, но после човекът отново почука, прекъсвайки мислите му. Джордж скочи на крака с блеснал поглед. Знаеше, че нямаше смисъл да я моли да си тръгне и да го остави на мира. Тя щеше да стои пред вратата му цяла нощ, ако се наложеше. Може би трябваше да отвори вратата и да я удуши, а след това да прескочи трупа й с револвера в ръка и да извърши другото нещо, което си бе наумил? В такъв случай никога повече нямаше да се върне тук.

Джордж направи една обиколка на стаята, след което бавно се насочи към вратата и отключи. Но не я отвори и не покани посетителя да влезе. Вместо това отново се хвърли на дивана, като после издърпа револвера по-близо до мястото, където лежеше, за да му е под ръка. Тя изчака малко, след като чу превъртането на ключа, след което влезе. Той не й каза нищо. Тя внимателно затвори вратата, огледа стаята и се приближи до дивана. Чакаше го да каже нещо, но тъй като той мълчеше, просто лежеше и я гледаше, тя проговори първа.

— Джордж, какво да правя? — попита.

Беше на около тридесет години и бе облечена в евтини и стари дрехи, които въпреки това изглеждаха прилично и не бяха никак грозни. Имаше цветя в бонето на главата й, но самото боне носеше непогрешимите белези на възрастта, които са точно толкова загрозяващи за бонетата, колкото за жените, които ги носят. Самите цветя бяха смачкани и избелели. От двете страни на лицето й се спускаха дълги черни къдрици, които прикриваха факта, че бузите й бяха хлътнали. В очите й имаше особен блясък, въпреки че мъжът, който в момента я наблюдаваше, не можеше да определи техния цвят. Знаеше, че едно време са били тъмновиолетови — много рядък и в същото време красив цвят. Челото й бе тясно, устата малка и устните тънки, но носът й имаше съвършена форма и бе придавал една специфична елегантност на лицето й по времето, когато нещата се бяха развивали добре за нея — преди бузите й да хлътнат от възрастта и тежкия живот, когато все още бе имала меки и жизнерадостни трапчинки. Там вече нямаше трапчинки, а мекотата бе от онзи тъжен и меланхоличен вид, типичен за всяка жена, изстрадала много. Носеше лек шал на раменете си, защипан за деколтето й с голяма брошка. Избелялата й рокля бе снабдена с широк кринолин, но тази долна дреха бе загубила всичката елегантност на древната си форма и сега свидетелстваше за бедността и скромния вкус на жената, която я носеше. Цялата история на живота й бе изписана в дрехите й. Преди да излезе от вкъщи този следобед, тя бе положила огромни усилия да придаде някакъв чар на облеклото си, но се бе провалила при всяко усукване на роклята си и всяко нагласяне на шала си. И осъзнаваше това. Бе се отчайвала всеки път, когато се бе опитвала да подреди цветята в бонето си, мъчейки се да изтрие следите на времето. Въпреки това не се бе отказала. Бавно и грижливо бе закърпила старите си ръкавици, които едва побираха пръстите й. Хитро бе прикрила парцаливите си ръкави. Бе изпрала малката си сбръчкана якичка и бе положила огромни усилия, за да я изглади. За свое най-голямо съжаление не бе успяла да открие маншети, които да сложи около китките си, въпреки че знаеше, че тези маншети нямаше да й помогнат. Вече нищо не можеше да й помогне. Не очакваше нищо от това посещение, но бе дошла с намерението на всяка цена да говори с мъжа в квартирата и бе готова да чака цяла нощ пред вратата, за да получи достъп до него.

— Джордж — рече тя, застанала до дивана, — какво да правя?

Той лежеше и я гледаше. Прозорците бяха зад него и това му позволяваше да я разгледа много добре. Видя и оцени усилията, които бе положила, за да възвърне нещо от предишната си елегантност. Видя лъскавата грубост на дългите къдрици, които едно време бяха меки като коприна. Видя евтината брошка, защипана за деколтето й, където преди бе слагала красиво бижу, чиято стойност в момента щеше да бъде важна за него. Видя всичко, докато лежеше на дивана и я изучаваше.

— Не ме оставяй просто да стоя тук — рече тя. — Защо не кажеш нещо?

— Не искам да стоиш тук — отвърна той.

— Разбирам това, Джордж. Знам, че не искаш да стоя тук. Знам, че не искаш повече да ме виждаш.

— Никога.

— Знам това. Разбира се, че го знам. Но какво да направя? Откъде мога да взема пари? Дори ти не искаш да умра от глад.

— Вярно е. Със сигурност не го искам. Ще се зарадвам, ако чуя, че имаш достатъчно пари за храна, както и за нови дрехи. Струва ми се, че това е единственото нещо, което те интересува.

— Облякох се заради теб… защото знам, че ти харесва.

— Да, харесваше ми, но това бе отдавна. Вече не харесвам нищо. Много добре знаеш, че не мога да направя нищо повече за теб. Каква полза имаш от това да идваш тук и да ме дразниш? Не съм ли ти казвал стотици пъти да не ме търсиш тук? Според теб има ли някаква вероятност да ти дам пари сега, след като не си ме послушала?!

— Къде другаде бих могла да те намеря?

— Защо изобщо трябва да ме намираш? Не искам да ме намираш. Няма да ти дам нищо. Нито пени. Много добре знаеш това. Вече го обсъдихме. Когато ти намерих работа, аз ти казах, че повече никога не искам да те виждам.

— Работа! — отвърна тя. — Не изкарвам достатъчно пари, за да нахраня врабче!

— Това не е по моя вина. Струваше ми повече от сто лири, за да ти намеря онзи магазин и ти се съгласи да го вземеш.

— Не съм се съгласявала. Бях задължена да го приема, защото ти отне другия ми дом.

— Както искаш, скъпа моя. Това бе всичко, което можех да направя за теб. И то е повече, отколкото биха направили повечето мъже, както много добре знаеш.

Той стана от дивана, приближи се до камината и застана на килимчето пред нея, обърнат с гръб към огъня.

— Във всеки случай можеш да бъдеш сигурна в едно, Джейн — не мога да направя нищо повече за теб. Дошла си тук, за да ме измъчваш, но няма да получиш нищо.

— Дойдох тук, защото умирам от глад.

— Нямам нищо за теб. Върви си.

Той посочи вратата. В продължение на повече от три години, тази жена беше негов най-близък другар и най-верен приятел. Бе я обичал по свой собствен начин, а тя несъмнено бе влюбена в него.

— Върви си! — повтори той гневно. — Прави това, което ти казвам, или ще стане по-лошо за теб.

— Ще ми дадеш ли една златна лира?

— Не. Няма да ти дам нищо. Забраних ти да идваш тук и няма да ти платя за това, че наруши забраната ми.

— Тогава няма да си тръгна — отвърна жената и седна на стола до масата. — Няма да си тръгна, докато не ми дадеш нещо, с което да си купя храна. Можеш да ме изхвърлиш от стаята, ако искаш, но ще легна на площадката. А ако ме изпъдиш от къщата, ще седна на стъпалата.

— Ако си решила да играеш тази игра, скъпа моя, ще бъдеш отведена от полицай.

— Добре тогава. Стигнала съм дотам, че вече не ми пука. Но няма да изляза оттук, докато не ми дадеш пари… освен ако не ме изхвърлиш.

Нима за това се бе облякла е такова старание, кърпейки ръкавиците си и внимателно нагласяйки цветята на бонето си! Той стоеше и я гледаше, е ръце, пъхнати дълбоко в джобовете на панталоните си. Взираше се в нея и се чудеше какво трябва да направи, за да се отърве от присъствието й. Ако наистина смяташе да предприеме онова последно пътуване, което бе обмислял, нима не можеше да вземе револвера и да я остави тук? А можеше да направи и още нещо — да й завещае остатъка от богатството си! Онова, което му бе останало, щеше да бъде напълно достатъчно, за да й осигури добър живот. Вече не изпитваше нищо към нея и в момента й бе ядосан, но истината бе, че тя бе единственият човек на този свят, за когото го бе грижа. И в момента нямаше приятел, на когото бе по-малко бесен.

Все пак Джордж още не беше напълно сигурен, че искаше да предприеме онова последно пътуване. Затова реши да се отърве от досадното й присъствие и да я изпъди от стаята.

— Джейн — рече той и я изгледа с онова престорено спокойствие, което споменах по-рано, — говориш за гладна смърт и разорение…

— Наистина умирам от глад. Не ми е останал и един шилинг.

— Може би ще бъдеш утешена от факта, че моето финансово състояние не е по-добро от твоето? Не бих казал, че умирам от глад, защото бих могъл да си намеря храна, ако исках, но съм напълно разорен. Имотът, който по право ми се полага, ми бе отнет. Загубих проклетото си място в парламента, за което изхарчих толкова много пари. Всичките ми роднини ми обърнаха гръб…

— Нали щеше да се жениш? — рече тя, стана от стола и бързо се приближи.

— Да се женя! Не. Но смятам да се застрелям в главата. Виж този револвер, мила моя. Сигурно си мислиш, че се шегувам, но те уверявам, че съм напълно сериозен.

Тя го изгледа със съчувствие.

— О, Джордж! — възкликна. — Няма да го направиш, нали?

— Ще го направя. Не ми остана нищо друго, което бих могъл да направя. Говориш ми за гладна смърт. Аз ти казвам, че няма да имам нищо против да умра от глад и да си отида по този начин. Смъртта не е толкова ужасна, когато идва постепенно. Двамата с теб не изиграхме картите си добре, Джейн. Заложихме всичко, което имахме, и бяхме победени. Но няма смисъл да оплакваме загубата. По-добре да отидем някъде другаде и да започнем нова игра.

— Къде да отидем? — попита тя.

— Ах! Точно това не мога да ти кажа.

— Джордж, бих отишла с теб навсякъде! — заяви тя. — Ако това, което казваш, е вярно… ако няма да се жениш и ми позволиш да дойда с теб, ще ти бъда робиня. Наистина ще бъда. Знам, че в момента изглеждам ужасно…

— Скъпа моя, там, където отивам, няма да имам нужда от робини. А що се отнася до начина, по който изглеждаш, според мен той няма да има значение, когато отидеш на това място.

— Но кое е това място, Джордж?

— Там, където отиват хората, когато ги застрелят в главата… или когато самите те се застрелят в главата, ако това има някакво значение.

— Джордж!

Тя се приближи и го сграбчи за нагръдника на сакото. Засега той й позволи да го направи.

— Джордж, плашиш ме! Не го прави. Кажи ми, че няма да го направиш.

— Но току-що ти казах, че ще го направя.

— Не се ли страхуваш от Божия гняв? Двамата с теб сме грешници.

— Така е, скъпа моя. Не знам много за твоите грехове, но аз бях като един същински Топси[92]… всъщност бих казал, че съм втори Топси. Но какъв е смисълът да хленчиш, когато всичко е приключило?

— Не е приключило, не е приключило… поне за теб.

— Иска ми се да можех да започна всичко отначало. Но това са глупости, Джейн. Трябва да си ходиш.

— Първо искам да ми обещаеш, че няма да го направиш… че няма да се самоубиеш.

— Съмнявам се, че ще го направя тази вечер… може би няма да го направя и утре. Най-вероятно ще си дам една седмица, така че няма причина да оставаш тук. Просто исках да те накарам да разбереш, че не си единственият човек, чийто живот е бил съсипан.

— Няма да се жениш, така ли?

— Не, няма да се женя. Това е сигурно.

— И искаш да си ходя?

— Да, така ще бъде най-добре.

Тя стана и излезе от стаята, а той я остави да си тръгне, без да й даде нито един шилинг! Скръбният тон, с който й бе описал собственото си падение, бе свършил работа. Бе я принудил да си тръгне безропотно. Джейн го познаваше достатъчно добре и знаеше, че едва ли щеше да отнеме живота си, но въпреки това заплахите му я бяха трогнали и я бяха накарали да му се подчини и да си тръгне, без да му създава повече грижи.

Седемдесет и втора глава

В която Джордж Вавасор отива на гости

Наближаваше седем вечерта (гореща юлска вечер), когато жената напусна квартирата на Джордж Вавасор и го остави сам. Той реши, че трябва незабавно да предприеме нещо. Първо трябваше да вечеря, освен ако не възнамеряваше да изпълни заплахата си и да се застреля още сега. Всъщност нямаше подобно намерение, въпреки че стоя няколко минути с револвера в ръка. Но си мислеше за това как застрелва някой друг. Накрая реши, че ако изобщо го направеше, нямаше да го направи тази вечер, така че заключи оръжието във високото бюро. След това грабна някакви книжа от масата. Това бяха разписанията на пътнически параходи на различни компании, превозващи емигранти до Ню Йорк, Нова Зеландия и Австралия.

— Тази компания е добра — рече той, четейки една от рекламите. — Корабите им обикновено потъват и това би решило всичките ми проблеми.

След това той обу ботушите си, облече палтото си и отиде да вечеря в своя клуб.

Лондон все още бе сравнително пълен. Дори Уест Енд още не бе напълно обезлюдял, въпреки че парламентарната сесия бе приключила два месеца по-рано от обикновено заради изборите. Много от депутатите, заминали в провинцията, се бяха върнали в града и трапезарията на клуба бе претъпкана. Мъже се приближаваха до него и му поднасяха своите съболезнования, като го уверяваха, че не е изпуснал много, че сегашните представители на Челси няма да останат дълго в парламента и че до година-две ще има нови избори. Той отговаряше с приповдигнат тон на всички тези утешителни речи и повечето присъстващи обявиха, че понася разочарованието си много добре. Калдър Джоунс се приближи и го заговори за лов. Вавасор изрази намерението си да дойде в Робъри този ноември.

— Защо не се присъедините към нашия клуб? — попита Калдър Джоунс.

В отговор на това Вавасор заяви, че най-вероятно ще го направи. Той остана в пушалнята до единайсет часа, след което се отправи към вкъщи, където прекара половината нощ, унищожавайки книжа. Унищожи всеки писмен документ, който намери. Изпразни всички чекмеджета на писалището и изгори съдържанието в камината. Отначало преглеждаше документите, преди да ги хвърли в пламъците, но скоро му дотегна да го прави и започна да ги унищожава, без дори да ги поглежда. После избра най-добрите си дрехи и напълни два големи куфара с тях, като грижливо сгъваше саката и внимателно оглеждаше ботушите, за да прецени кои чифтове от многото, които притежаваше, бе най-разумно да вземе със себе си. Когато свърши това, той извади една торба със златни монети от бюрото и ги изля на масата. Преброи ги и ги подреди в групи от по двайсет и пет, след което внимателно ги уви в хартия на ролки. После ги раздели между двата куфара, тоалетната чанта, която напълни с тоалетни принадлежности, и преносимото писалище, което напълни с хартия, химикалки и други подобни. Но не сложи нито един писмен документ в него. Внимателно прегледа бельото си и отхвърли всичко, маркирано с нещо повече от инициалите му. Накрая взе тесте с визитки и ги прибра в един визитник. На визитките бе изписано името Грегъри Ванс. Когато свърши всичко това, той застана с гръб към камината и огледа стаята, размишлявайки върху постигнатото. „Все пак знам, че най-вероятно няма да тръгна — каза си той. — И дори да го направя, никой не може да ми попречи, а собственото ми име ще бъде напълно достатъчно. Едва ли мъж с лице като моето може да остане незабелязан.“ Въпреки това той оцени приготовленията, които бе направил, и след малко си легна доволен.

Стана рано на следващата сутрин и нареди да му донесат кафе в стаята. Докато го пиеше, той проведе разговор с хазяйката си.

— Заминавам си — рече той. — Заминавам си още днес. Възможно е да размисля, но ако реша да си тръгна, ще го направя без отлагане. В такъв случай, преди да си замина, ще ви платя онова, което ви дължа, както и наема за една седмица напред.

Жената го зяпна, след което се поклони и взе парите. Въпреки че напоследък бе имал финансови затруднения, Вавасор не бе толкова глупав, че да дължи пари там, където живееше.

— Ще останат някои вещи, госпожо Бънсби — продължи той. — Ще ви помоля да ги съхранявате, докато не ви помоля да ми ги изпратите.

Госпожа Бънсби го увери, че ще го направи и го изгледа любопитно. След този разговор тя никога повече не го видя.

След като остана сам, Джордж си облече едно дебело сутрешно палто, внимателно пъхна револвера в джоба си и излезе. Беше очевидно, че си бе съставил някакъв пъклен план, защото веднага щом достигна Странд, той зави на запад, прекоси площад „Трафалгар“ в посока към Пал Мал и пое по улица „Съфък“. Когато достигна клуба, той спря на ъгъла и се огледа — първо в едната посока, после в другата. „Има голяма вероятност никога повече да не видя това кръстовище“ — каза си той. След това се изсмя по своя особен начин, поклати глава, бързо се завъртя на пети и тръгна нагоре по улицата. Не след дълго достигна къщата на свадливия шивач господин Джоунс. Сигурно помните, че Джон Грей отсядаше в дома на господин Джоунс, когато беше в Лондон, а той беше в Лондон в момента.

Вавасор дръпна звънеца и безцеремонно влезе в къщата, когато прислужницата отвори.

— Господин Грей си е вкъщи — рече той, разминавайки се с нея в антрето. — Ще се кача при него.

Момичето отвърна, че господин Грей наистина си е вкъщи, но предложи първо да обяви пристигането му.

Но Вавасор вече бе изкачил половината стъпала. Тя още не бе достигнала площадката, когато той влезе в квартирата на господин Грей и затвори вратата след себе си.

Грей седеше до отворения прозорец и четеше книга по халат. Закуската бе на масата, но храната бе недокосната и бе очевидно, че още не бе започнал. Веднага щом видя Вавасор, той скочи на крака и остави книгата на масата.

— Господин Вавасор, не очаквах отново да ви видя в квартирата си! — рече той.

— Сигурен съм, че не сте — отвърна Вавасор. — Но въпреки това съм тук.

Той държеше дясната си ръка в джоба, където бе сложил револвера, а лявата бе пъхнал под жилетката си.

— Може ли да попитам защо сте дошъл? — рече Грей.

— Щяхте да научите, независимо дали ме бяхте попитали или не. Дойдох да ви кажа в лицето нещо, което често казвам зад гърба ви, а именно че сте негодник. Дойдох да ви заплюя в лицето и да ви предизвикам.

Докато говореше, той изпълни заканите си, но без някакъв видим резултат.

— Дойдох да проверя дали във вас има достатъчно мъжество, за да се засегнете от обидите ми, но се съмнявам в това.

— Господин Вавасор, не можете да ми кажете нещо, което да ме обиди. Можете единствено да ме подразните.

— Искам да направя и това, преди да свърша с вас. Ще се дуелирате ли с мен?

— Да се дуелирам с вас? Имате предвид с пистолети? Не, разбира се.

— Тогава сте страхливец, точно както смятах.

— Бих бил пълен глупак да се съглася на подобно нещо.

— Вижте какво, господин Грей. Успяхте да се присламчите към братовчедка ми, госпожица Вавасор, и дори да се сгодите за нея. Но когато откри що за човек сте, когато осъзна за какъв низък, злобен и долен мъж се е сгодила, тя размисли и ви отритна.

— Нима сте тук по нейна молба?

— Тук съм в ролята на неин представител.

— Самоназначен, струва ми се.

— Тогава грешите, сър. В момента съм сгоден за нея и съм неин бъдещ съпруг. Открих, че въпреки всичко, което ви е казала, което е било напълно достатъчно, поне според мен, за да ви накара да стоите настрана от нея, вие продължавате да я тормозите с присъствието си, натрапвайки се в дома й. Давам ви две възможности. Или ще ми дадете писменото си обещание, че повече няма да се доближавате до нея, или ще се дуелирате с мен.

— Няма да направя нито едното, нито другото… както много добре знаете.

— Не ме прекъсвайте, докато не съм свършил, сър. Ако имате смелостта да се дуелирате с мен, ще ви срещна във всяка държава, която определите. Ще се дуелирам с вас тук в Лондон или, ако това ви плаши, ще отида във Франция, или дори в Америка, ако това ви се струва по-подходящо.

— Нищо от това, което казвате, не ми се струва подходящо. Не искам да имам нищо общо с вас.

— Тогава сте страхливец.

— Може би съм… но това, че ме наричате страхливец, няма да ме превърне в такъв.

— Вие наистина сте страхливец и освен това сте лъжец и негодник. Дадох ви шанс да бъдете джентълмен, но вие отказахте. Вижте сега. Дошъл съм въоръжен и смятам да използвам това оръжие, освен ако не обещаете да се дуелирате с мен.

И той извади револвера от джоба си.

— Нима намеквате, че ще ме убиете? — попита Грей.

В стаята имаше два прозореца и той се намираше до онзи, който бе най-отдалечен от камината и следователно от звънеца, а посетителят стоеше между него и вратата. Трябваше внимателно да обмисли следващия си ход и трябваше да действа бързо и решително. Той в никакъв случай не беше плах мъж, но и не бе от хората, които вярват в отчаяни действия. Дори сега не смяташе, че този разочарован и разорен мъж бе дошъл тук с намерението да го убие. Но знаеше, че един револвер можеше да бъде много опасен в ръцете на разгневен човек и трябваше да се опита да се измъкне от тази сложна ситуация.

— Нима намеквате, че ще ме убиете?

— Намеквам, че няма да излезете жив от тази стая, освен ако не ми обещаете да се дуелирате с мен.

Като чу това, Грей се обърна към звънеца.

— Ако мръднете, ще стрелям — заплаши го Вавасор.

Грей спря и го изгледа в очите.

— Ще го направя — увери го Вавасор.

— Това би било убийство — отбеляза Грей.

— Не мислете, че ще ме изплашите с грозни думи — каза Вавасор. — Няма да успеете.

Грей бе спрял за миг, за да изгледа своя събеседник в лицето, но това бе само за миг. Сега продължи към звънеца. Той бе видял, че револверът е насочен към него и за кратко дори бе възнамерявал да се хвърли към своя противник, преценявайки, че той можеше да не го уцели и така би имал много добър шанс да го обезоръжи. Но главната му цел бе да избегне личния конфликт с този луд мъж, да си спести унижението от една отчаяна борба за револвера и най-вече нуждата от това да посети полицейския участък, където да оправдава постъпката си и да отговаря на въпросите на адвокат, нает да го подложи на кръстосан разпит. По тази причина се насочи към звънеца, разчитайки на това, че Вавасор няма да стреля, но напълно съзнавайки риска, който поемаше. Може би за него всичко бе свършило и сетният му час бе ударил. Може би вечността го чакаше с отворени обятия. Докато се движеше, в главата му проблесна споменът за една молитва. След това чу как петлето на револвера изщраква и за миг бе заслепен, въпреки че не видя пламъка, изригнал от дулото. Почувства нещо във въздуха и така разбра, че револверът бе гръмнал, въпреки че не знаеше дали куршумът го бе улучил, или го бе пропуснал. Протегна ръка към звънеца, преди да разбере дали е бил ранен.

— Проклятие! — възкликна убиецът.

Но не дръпна спусъка отново. Въпреки че напоследък често бе държал револвера, във вълнението си той бе забравил, че може да продължи да стреля. Нима в барабана нямаше още пет куршума, чакащи да бъдат възпламенени и изстреляни? Но Вавасор бе забравил този факт и бе замръзнал. Звънецът бе натиснат, преди да осъзнае, че животът на Грей все още бе в ръцете му.

— Проклятие! — възкликна той.

След това се обърна и излезе от стаята, спусна се надолу по стълбите и изхвърча на улицата, разминавайки се с прислужницата в антрето.

Когато видя, че врагът му си е отишъл, Грей се обърна и опита да намери мястото, където бе попаднал куршумът. Не след дълго откри малката дупчица в капака на прозореца. Бръкна вътре с върха на един молив и напипа малкия къс олово, който можеше да се озове в собствения му мозък. Остави го там и се замисли над късмета, който бе извадил. Бе стоял точно между Вавасор и капака на прозореца и по височината на дупката можеше да заключи, че куршумът бе прелетял съвсем близо до ухото му. Бе чул изщракването на ударника, но не и самия изстрел. Когато момичето влезе в стаята, държанието й потвърди това. Бе очевидно, че тя нямаше представа, че в стаята е било използвано огнестрелно оръжие.

— Онзи джентълмен напусна ли къщата? — попита Грей.

Момичето отвърна, че го е направил.

— Не го пускай отново — рече той. — Ако можеш да го спреш, разбира се. Мисля, че не е с всичкия си.

След това я помоли да извика господин Джоунс и след няколко минути агресивният шивач се качи при него.

Междувременно Грей бе обмислял какво да предприеме. Дали да насъска полицията след убиеца, който, както много добре знаеше, бе първи братовчед на жената, която искаше да направи своя съпруга? Отново си представи онзи кръстосан разпит, на който щеше да бъде подложен, в полицейския участък и може би отново в съдебната зала, и при който всичките му връзки с рода Вавасор щяха да станат обществено достояние. Беше почти сигурен, че имаше дълг да направи нещо. Човек, оставен да се измъкне безнаказано след подобен опит, можеше да го повтори. Все пак Грей реши да не казва нищо за револвера на агресивния шивач, освен ако самият той не го попиташе.

— Господин Джоунс, мъжът, когото вече веднъж трябваше да изгоня от квартирата си, отново бе тук — рече той.

— Пак ли се сбихте, сър?

— Не… нищо подобно. Но трябва да предприемем някакви стъпки, за да му попречим да идва тук.

Джоунс му обеща помощта си и предложи да отиде в полицията. Господин Грей отхвърли предложението и отвърна, че самият той ще потърси съдействието на някой магистрат. Джоунс го увери, че ще бъде много бдителен и ще наблюдава вратата, след което Джон Грей седна да закусва. Разбира се, че не можеше да спре да мисли за случилото се. Това бе напълно естествено, имайки предвид, че едва не бе умрял в тази стая. Едва ли някой можеше да бъде по-близо до смъртта, без да пострада. Колкото повече мислеше за това, толкова по-сигурен ставаше, че не можеше да позволи на Вавасор да се измъкне безнаказано и трябваше да направи нещо, за да му попречи да повтори опита си.

В единайсет часа Грей отиде в Скотланд Ярд[93] и сподели всички обстоятелства около случая с един старши офицер, настоявайки за поверителност. Офицерът му препоръча един също толкова дискретен магистрат и малко преди свечеряване един много дискретен полицай в цивилни дрехи посети квартирата на Вавасор на улица „Сесил“. Но Вавасор вече не живееше там. Госпожа Бънсби, която също бе много дискретна (и колкото и да се опитваше, не можеше да разбере целта на непознатия мъж, дошъл да я разпитва за нейния наемател), заяви, че господин Джордж Вавасор е напуснал къщата в кабриолет малко преди десет часа тази сутрин, взимайки целия си багаж.

— Опасявам се, че си отиде завинаги — добави госпожа Бънсби.

Той наистина си бе отишъл завинаги и по времето, когато полицаят го разследваше на улица „Сесил“, Вавасор се бе надвесил над перилото на един американски параход, който току-що бе вдигнал котва и набрал скорост в река Мърси. Едва на следващия ден полицията откри кочияша, който го бе закарал до гара „Юстън“. Разбира се, скоро стана ясно, че Вавасор бе заминал за Америка и не бе сметнато за нужно да бъдат предприети по-нататъшни стъпки за неговото арестуване. Господин Грей категорично се противопостави на подобни стъпки, изразявайки мнението, че собствените му показания не биха били достатъчни за получаването на осъдителна присъда. Шефовете в Скотланд Ярд дълго време не искаха да се откажат от случая, знаейки, че подобен арест би предизвикал истински скандал, и проведоха множество разговори с Джон Грей, но накрая и те се предадоха.

— Жалко! — рече един находчив старши офицер в отговор на съболезнованията, изразени от друг. — Наистина жалко! Това е най-големият позор, откакто се присъединих към полицията. Можехме да арестуваме мъж, който предишната сесия е бил в парламента, членува в една дузина престижни клубове и когото всички в Лондон познават и уважават! Щях да го върна в Англия за три месеца. Ако не е така, да не се казвам Уокър!

Този старши полицейски офицер чувстваше, че както професията, така и родината му са били опозорени.

И сега Джордж Вавасор ще изчезне от тези страници и никога повече няма да се върне. Няма да се появи нито в Робъри, нито в Пал Мал, нито в район Челси. Изчезването му бе чудо за три дни, но широката общественост не знаеше нищо за случилото се между него и господин Грей на улица „Съфък“. Самият господин Грей не сподели историята с никого, докато не я разказа на господин Палисър в Люцерн. Господин Скръби горчиво се оплакваше от начина, по който Вавасор го бе ограбил, но лично аз се съмнявам, че изборният агент бе загубил много. Кейт, докато все още живееше в Уестморланд, не получаваше никакви новини от брат си. Визитата й в Лондон с леля й почти бе приключила, преди да разбере, че бе напуснал страната. Дори тогава слухът достигна до нея чрез капитан Белфийлд, а научи фактите от госпожа Бънсби от улица „Сесил“.

— Винаги е бил мистериозен — рече госпожа Гринаул. — А сега е изчезнал. Самата аз мразя мистериите и смятам, че за всички ще бъде най-добре, ако никога не се върне.

Може би Кейт бе съгласна, но ако това бе така, тя не го сподели с леля си.

Седемдесет и трета глава

В която представителите на рода Палисър научават важна новина

Господин Грей и господин Палисър бяха прекарали няколко дни заедно в Люцерн, преди първият да сподели какво се бе случило при посещението на Джордж Вавасор на улица „Съфък“. Той бе започнал да разказва на господин Палисър за взаимоотношенията си с Алис и се бе почувствал задължен да стигне до края на историята. И когато бе споменал, че съперникът му бе изчезнал безследно и следователно вече не представляваше заплаха, той бе почувствал, че не може да премълчи обстоятелствата на това изчезване и онази последна тяхна среща на улица „Съфък“.

— И се е опитал да ви убие! — възкликна господин Палисър. — Трябва да бъде заловен и… и…

Господин Палисър се поколеба, защото не искаше да каже, че първият братовчед на дамата, с която в момента живееше, трябва да бъде обесен.

— Предпочитам нещата да останат така, както са — отвърна Грей.

— Влязъл е в квартирата ви посред бял ден и е стрелял по вас, докато сте седяли на масата за закуска! И е направил това в сърцето на Лондон, след което е заминал в чужбина, сякаш не се е случило нищо!

— Точно така — потвърди Грей.

Господин Палисър започваше да си мисли, че трябва да бъдат предприети мерки, за да може животът в английската столица да стане по-безопасен. Ако не бе познавал господин Грей и ако не бе свикнал да вижда другия мъж в парламента, нямаше да се замисли толкова дълбоко по въпроса. Но не можеше да пренебрегне факта, че мъжът, когото вече бе започнал да счита за свой приятел, едва не е бил убит посред бял ден, в неговия район на Лондон, от друг мъж, който едно време бе смятал за свой поддръжник в парламента.

— И е откраднал парите ви! — възкликна Палисър, обобщавайки обстоятелствата на случая.

В отговор на това господин Грей заяви, че се надява с времето загубата да стане негова, но в момента е длъжен да счита тези пари за част от богатството на госпожица Вавасор.

— Той е най-големият мерзавец, за когото някога съм чувал! — възмути се господин Палисър. — Не мога да повярвам, че госпожица Вавасор някога го е… го е харесвала.

Господин Грей се извини от името на Алис, обяснявайки, че е била съвсем млада, когато се е увлякла по братовчед си, който бе достатъчно хитър, за да знае как да се държи приятно в компанията на дами, и освен това се бе превърнал в истински злодей, едва след като се бе разорил.

— Опита се да влезе в политиката и съсипа живота си, като повечето мъже, които опитват това — рече Грей.

Господин Палисър, разбира се, не можеше да подмине това твърдение току-така. В следващите минути двамата мъже се отдалечиха от темата за Джордж Вавасор и от личните си интереси и проведоха сериозна дискусия за ползите и вредите от политическия живот.

— Според мен английските политици трябва да бъдат богати като вас — заяви Грей накрая, — а не бедни като онзи клетник, който заложи всичко, което притежаваше, и го загуби.

Продължиха да живеят по този начин в Люцерн през следващите две седмици. Господин Грей, въпреки че нерядко оставаше насаме с Алис, никога не споменаваше целта на посещението си и продължаваше да се отнася към нея като към близък приятел. Бе й казал, че братовчед й напуснал Англия и заминал за Америка след загубата си на изборите. Изразил бе и предположението, че той най-вероятно никога няма да се върне.

— Клетият Джордж! — бе отвърнала Алис. — Несъмнено заслужава нашето съчувствие.

— Несъмнено го заслужава — бе се съгласил Грей.

Двамата не си казаха нищо повече за Джордж Вавасор. Все пак Алис успя да научи нещо от лейди Гленкора, която, обаче, не знаеше цялата история.

— Чух, че се е държал скандално, скъпа моя — рече лейди Гленкора. — Но ти знаеш, че той винаги се държи така. Казаха ми, че се е срещнал с господин Грей и го е обидил. Но може би не бива да го питаш за това, преди да се ожените. След това ще можеш да го питаш каквото си поискаш.

В отговор на това Алис изрази обичайните си възражения и лейди Гленкора, както обикновено правеше, я нарече глупачка.

Склонен съм да мисля, че господин Грей знаеше какво прави. Лейди Гленкора веднъж му се скара за това, че не предприема нищо.

— Ще заминем за Италия, преди въпросът да бъде решен — рече тя. — И се съмнявам, че ще можете да дойдете с нас, ако не е.

Господин Грей отвърна, че няма никакво намерение да идва с тях в Италия.

— Тогава въпросът ще бъде отложен с още година-две, а пък и двамата вече сте доста стари.

— Ние старците имаме търпение — отвърна Грей, смеейки се.

— Ако бях на ваше място, щях веднага да отида при нея и да й кажа, без никакви увъртания, че трябва да се омъжи за мен, след което щях да я разтърся. Сигурен съм, че ако й се накарате, тя ще се вразуми.

— Защо вие не пробвате това, лейди Гленкора!

— Не мога. Тя се кара на мен, а не обратното. Вие също ще й се карате, след като се ожените. Двамата е господин Палисър много си приличате. Толкова сте непорочни, че една жена не би могла да открие дори дупчица в някой от чорапите ви.

Но лейди Гленкора грешеше. Нямаше съмнение, че Алис щеше търпеливо да изслуша укорите на своя любим и да признае греховете си към него със себеотрицанието, което той би очаквал от нея, но в никакъв случай нямаше да бъде склонна да му се подчини по въпроса, по който той имаше нужда от нейното подчинение. Господин Грей разбираше, че тя първо трябваше да прости на самата себе си за злината, която бе извършила (или поне частично да си прости за нея), преди да може отново да се сгоди за него.

Дните им в Люцерн минаваха тихо и безметежно. Преструваха се, че четат, пишеха много писма, плаваха с лодки и яздеха понита… но после язденето на понита бе внезапно прекратено след категорична забрана от страна на господин Палисър. Причината за тази забрана трябва да бъде обяснена и ще направя това сега. През този период на разходки с понита и лодки, каретата, която лейди Гленкора ненавиждаше, не се ползваше и тя си прекарваше отлично без нея. Господин Палисър получаваше политически писма от Англия, които караха устата му да се пълни със слюнка, а сърцето му с тъга. По тази причина бе станал много раздразнителен. Парламентът не беше в сесия и правителството, разбира се, щеше да остане непокътнато до следващия февруари. Но не беше ли възможно да присъства на кърпенето, когато се отвореше следващата дупка в кабинета? Господин Палисър беше верен на думата си и бе обявил намерението си да отсъства поне една година. Продължаваше да обсъжда предстоящите си пътувания с Грей, сякаш бе невъзможно те да приключат преди следващия Великден. Въпреки това въздишаше по Уестминстър и милееше за алманасите, които се трупаха в Мачинг. Но после до него достигна една неочаквана новина, която разстрои всичките му планове, сложи край на язденето на понита, направи Алпите непроходими и железопътните линии опасни, прокуди Бурго Фицджералд от мислите му и го обърка дотолкова, че вече дори не можеше да изчислява грешките на сегашния канцлер на хазната. Целият му свят бе изваден от дълбините и издигнат до абсолютните висини. Лейди Гленкора бе прошепнала в ухото на съпруга си, че бе възможно да е… въпреки че още не бе напълно сигурна… но бе много вероятно… След това бе избухнала в сълзи и бе положила глава на гърдите му, когато той седнал до нея на леглото.

Господин Палисър не беше на себе си, когато я остави, с намерението веднага да телеграфира на шестимата най-добри лекари в Лондон и да ги помоли да дойдат в Люцерн. Разходи се до езерото и десетина минути го обикаляше в състояние на почти трескаво ликуване. Не помнеше къде се намираше и какво точно вършеше. Единственото нещо на този свят, което му бе липсвало, единствената радост, за която бе копнял и която обединяваше повечето мъже, най-накрая щеше да бъде негова. След няколко минути вече му се струваше, че усеща русите главици на двамата си мъжки наследници под ръцете си, като единият щеше да управлява в Гадъръм, а другият да ораторства в Камарата на общините на Англия. През последните осем или девет месеца, откакто бе загубил всякакви надежди по този въпрос, той се бе чувствал принизен и низвергнат, въпреки всичките си постижения. Какво значение щеше да има, ако завладееше целия свят, ако не оставеше никой след себе си, който да продължи делото му? Говорейки тези неща, трябва да му отдадем заслуженото. Господин Палисър не бе достатъчно хитър, за да скрие това разочарование от жена си. Не знаеше достатъчно за социалния живот на мъжете и жените, за да го направи успешно. Но въпреки това бе опитал. Нито веднъж не я бе обвинил за разочарованието си — нито с поглед, нито с тон. И вече й бе простил всичко. Бурго Фицджералд беше мит. Госпожа Маршъм никога повече нямаше да се доближи до жена му. Господин Бот беше прокуден завинаги (той дори не бе успял да запази мястото си в парламента). Денди и Флърт щяха да се хранят с позлатена царевица, а над руините винаги щеше да се издига изкуствена луна. Само ако онези проклети швейцарски понита за езда не бяха пресекли пътя на жена му! Той отиде в конюшнята и нареди понитата незабавно да бъдат изпратени в четирите краища на кантона. След това инспектира възглавниците в каретата. Бяха ли достатъчно сухи? Август беше топъл месец в Люцерн, следователно можеше да приеме, че са сухи.

После си спомни, че бе обещал на жена си да изпрати Алис в стаята й и хукна обратно към къщата. Тя бе сама в трапезарията и ги чакаше за закуска. Господин Грей обикновено вечеряше с тях, но рядко го виждаха преди единайсет часа. Тогава той се появяваше и двамата с господин Палисър прекарваха заедно часовете до вечеря. Когато бъдещият баща на херцози влезе в стаята, Алис веднага прецени, че се бе случило нещо. Маниерът му бе напълно различен и тя прочете в очите му, че едва сдържаше вълнението си.

— Алис, имаш ли нещо против да се качиш в стаята на Гленкора? — попита той. — Тя иска да говори с теб.

Никога преди не я бе наричал Алис и когато осъзна това, той веднага се изчерви.

— Надявам се, че не е болна? — попита Алис.

— Не, не е болна. Но не бива да става толкова рано. И не й позволявай да се вълнува.

— Веднага ще отида при нея — обяви Алис и се надигна.

— Толкова съм ви задължен… но, госпожице Вавасор…

— Току-що ме нарекохте Алис, господин Палисър, и аз приех това за голям комплимент.

Той отново се изчерви.

— Така ли направих? Много добре. Ще го направя отново… ако ми позволите. Но моля ви, бъдете възможно най-спокойна в нейно присъствие. Знаете, че тя е много впечатлителна. Ако поиска нещо, разбира се, че ще се опитам да й го осигуря, но не бива да се вълнува излишно.

След тези думи Алис излезе от стаята, без да е имала време да отгатне какво се бе случило или по-скоро какво щеше да се случи. Господин Палисър остана сам и отново се отдаде на размишления за бъдещата слава на рода си. Дали се сети за клетия си братовчед Джефри, останал с празни ръце? Не, разбира се. Мислеше само за себе си и за прекрасните неща, които му предстояха. Пред него щеше да се открие един цял нов свят, който бе за предпочитане пред позицията на канцлер на хазната. Да, предпочиташе да бъде баща на следващия херцог на Омниум, отколкото да произнесе половин дузина годишни речи в парламента на тема финансовото бъдеще на страната! Беше ли възможно това пътуване в чужбина да се окаже толкова ползотворно за него? Нима бе извадил такъв голям късмет? Щеше да помни дори онзи бал в къщата на лейди Монк с благодарност. Може би за лейди Гленкора щеше да бъде по-добре да остане в чужбина в този деликатен период от живота си? Ако това бе така, те щяха да останат тук. Но преди да вземе решение по въпроса, господин Палисър разумно заключи, че трябва да се консултира с онези шестима лондонски лекари, които бе пожелал да извика в Люцерн, веднага след като бе научил благата вест.

Междувременно Алис се бе качила в спалнята на дамата, станала обект на толкова много тревожни мисли. Когато влезе, приятелката й бе облякла пеньоара си и лежеше на дивана, който се намираше до леглото.

— О, Алис, много се радвам, че дойде — рече лейди Гленкора. — Толкова искам да чуя гласа ти.

Алис коленичи пред нея и я попита дали е болна.

— Не ти е казал? Но разбира се, че не би го направил. Как би могъл? Но, Алис, как изглеждаше? Забеляза ли нещо особено в него? Беше ли доволен?

— Забелязах нещо особено и ми се стори, че изглеждаше много доволен. Но какво се е случило? Нарече ме Алис. Изобщо не изглеждаше на себе си. Какво се е случило, Кора? Каза ми веднага да се кача при теб.

— О, Алис, не можеш ли да отгатнеш?

Изведнъж Алис разбра, наведе се и прошепна своето предположение в ухото на лейди Гленкора.

— Да, струва ми се — отвърна тя. — И много добре знам какво ще стане сега. Ще ме погубят от грижи. Ако бях перачка, щях да продължа да работя и нямаше да ми има нищо.

— Толкова съм щастлива — рече лейди Гленкора няколко часа по-късно. — Не мога да отрека, че съм много щастлива. Бях убедена, че съм орисана да превръщам живота на всички около себе си в мъчение. Толкова често си пожелавах да умра! Но вече няма да си го пожелавам.

— Предполагам, че сега ще трябва да се върнем вкъщи? — рече Алис.

— Така каза… въпреки че си е втълпил, че не бива да изминавам повече от три километра на ден. Когато му предложих да се спуснем по Рейн с един от онези параходи, щеше да припадне от ужас. Попитах го защо не и той ме изгледа така, сякаш съм полудяла. Знам, че ще започне да се държи много глупаво. Лошото е, че и нас ще превърне в глупачки.

Този следобед, докато се разхождаха заедно, господин Палисър сподели тайната си с господин Грей. Той не можеше да си спести удоволствието от това да обсъди голямото събитие с новия си приятел.

— Това е един изключително важен въпрос за мен — добави господин Палисър.

— Безспорно — отвърна Грей. — Всеки мъж се чувства по този начин, когато разбере, че ще става баща.

Но това не задоволи господин Палисър.

— Да — отвърна той. — Това е съвсем естествено. Бащинството е важно нещо за всеки мъж. Но когато един мъж… Знаете ли какво, Грей? Аз не вярвам, че един мъж превъзхожда останалите, защото е богат, или защото има титла. Нито пък мисля, че тези неща го правят по-щастлив. Не съм убеден, че той има правото да се гордее с неща, които не са негова заслуга.

— Мъжете обикновено се гордеят с тези преимущества — отвърна Грей.

— Не мисля, че аз се гордея с тях. Всъщност съм сигурен, че не се гордея. Гордея се с някои неща. Гордея се тогава, когато успея да завоювам победа в Камарата. Досега не съм позволявал на някого да ме надвие и се гордея с този факт.

Може би господин Палисър си мислеше за онзи случай, когато чичо му, херцогът на Омниум, го бе заплашил и той не се бе поддал на заплахите му.

— Но не мисля, че се гордея с факта, че съдбата ме е направила наследник на чичо ми.

— Изобщо не се гордеете с това.

— Струва ми се, че за мен е по-важно да имам син, отколкото за повечето мъже. И притесненията по този въпрос са много по-оправдани в моя случай. Не съм сигурен дали ме разбирате?

— О, да! Когато става въпрос за херцогство и незнайно колко хиляди лири на година, въпросът с бъдещата собственост става много важен.

— Имуществото придобива много по-голямо значение за един човек, когато той чувства, че прави всичко в името на сина си.

— Но в същото време няма по-алчни грабители на имущество в Европа от римските папи.

— Може би е различно, когато един мъж не може да се ожени — отбеляза господин Палисър.

От всичко това може да бъде видяно, че господин Палисър и господин Грей бяха станали много близки. Ако съдбата бе отредила да се запознаят в Лондон, господин Палисър щеше да има нужда от поне една дузина срещи, преди да реши да направи нещо повече от това да кимне на господин Грей. Последният можеше да прекара няколко седмици в Мачинг, без изобщо да се сближи с благородния си домакин. Но подобни приятелства разцъфват много по-бързо в чужбина, отколкото вкъщи. Палубата на океански параход е най-плодотворната почва за завързване на внезапни приятелства, но един хотел на брега на швейцарско езеро вършеше почти същата работа.

В дните след като сподели щастливата новина със своя съпруг, лейди Гленкора често го вбесяваше с недискретното си поведение. Още същия ден тя предложи да си направят пикник, в присъствието не само на Алис, но и на господин Грей! В този случай господин Палисър не можеше да изрази всичко, което мислеше, но изражението му бе достатъчно красноречиво.

— Какво има сега, Плантагенет? — попита жена му.

— Нищо — отвърна той. — Нищо. Няма значение.

— Ще направим ли онази разходка до параклиса?

Ставаше дума за параклиса на Вилхелм Тел, който се намираше от другата страна на езерото. За да го достигнат, трябваше да прекосят езерото с параход.

— Не! — отвърна той, почти крещейки. — Няма да ходим там.

— Няма причина да се гневиш — рече тя, сякаш господин Палисър би могъл да не се ядоса на такова предложение в такъв момент.

На следващия ден лейди Гленкора се върна от вечерната си разходка със зачервено от дългото ходене лице.

— Господи, Гленкора! — възкликна нейният съпруг. — Нима искаш да се погубиш?

Господин Палисър настояваше тя да се храни шест или седем пъти дневно и постоянно й повтаряше, че яде прекалено много, спомняйки си една стара пословица за това, че трябва да се яде често, но по малко. Той я наблюдаваше почти толкова зорко, колкото я бяха наблюдавали госпожа Маршъм и господин Бот и лейди Гленкора знаеше, че го прави. Тя допълнително влошаваше ситуацията, като постоянно предлагаше да правят неща, които знаеше, че той никога не би й позволил, с целта да се наслади на изуменото му изражение. Това бе забавно за нея, но не бе забавно за никой друг.

— Алис, кълна се, че това ще ме убие — заяви тя. — Вече не мога да излизам от къщата, освен ако не съм с каретата или с него.

— Няма да продължи още дълго.

— Не знам какво смяташ за дълго. Що се отнася до това да се разхождам с него, просто не мога! Върви със скорост от един километър в час! И постоянно ме кара да се чувствам глупаво. Нямах представа, че ще стане толкова грижовен. Не спира да ме намята и загръща.

— Съвсем скоро ще започне да намята и загръща някой друг.

— Ако имаш предвид бебето, съмнявам се, то ще преживее грижите му. Ако изобщо има бебе…

— Предполагам, че рано или късно ще има — отвърна Алис.

— Не ставай глупава! Ако бебето се роди, ще взема нещата в свои ръце. Може да прави каквото си иска с мен. Не мога да го спра. Но няма да допусна някой да прави каквото си иска с бебето ми. Знам, че по тези въпроси разбирам много повече от него. Не се съмнявам, че е много умен в парламента, но ми се струва, че не разбира от нищо друго.

Алис произнасяше мъдра реч в отговор на тези думи, когато лейди Гленкора я прекъсна.

— Сигурна съм, че господин Грей няма да бъде толкова досаден.

Алис веднага млъкна.

Когато първоначалното вълнение от щастливото събитие отмина, да кажем две седмици след деня, в който лейди Гленкора бе дала повод на съпруга си да ликува и след като самият херцог бе уведомен и бе изпратил своя отговор, господин Палисър започна приготовленията за завръщането им в Англия. Отговорът на Негова Светлост бе съвсем кратък:

„Скъпи мой Плантагенет,

Предай моята любов на Гленкора. Ако е момче, разбира се, че ще бъда един от неговите кръстници. Принцът, който е много мил, може би ще склони да бъде другият. Съветвам ви да се върнете възможно най-скоро.

Твой любящ чичо,

Омниум“

Въпреки че бе съвсем кратко, това бе най-дългото писмо, което господин Палисър някога бе получавал от херцога.

Имаше много спорове относно начина, по който трябваше да се приберат в Англия.

— О, що за глупости! — възкликна Гленкора. — Защо просто не се качим на експресния влак за Лондон?

Господин Палисър я изгледа с изражение, пълно с укор и тъга. Напоследък винаги я гледаше по този начин.

— Плантагенет, ако наистина си решил да прекосиш целия континент в онази противна карета и да прекараш хиляда дни на пътя, няма да дойда с теб. Отказвам да се подложа на това мъчение.

По-късно тя сподели с Алис:

— Иска ми се да не му бях казвала. Нямаше да разбере, преди да сме се върнали вкъщи.

Накрая господин Палисър склони да се вслуша в мнението на двама местни лекари — един швейцарец и един англичанин, който живееше в Берн, но бе извикан в Люцерн. Те предложиха да пътуват с влак, а господин Палисър бе получил и няколко писма от лондонски лекари, изразяващи същото мнение. Накрая бе постигнато съгласие да пътуват с експреса за Лондон, но щяха да си почиват, прекарвайки по един ден на всяка спирка. Първата, разбира се, беше Базел, а втората Баден.

— Много искам отново да видя Баден — рече лейди Гленкора. — Може би ще успея да си върна онзи наполеон.

Седемдесет и четвърта глава

В която разбираме какво се случи в двора на църквата

Тези приготовления за завръщането на групата на господин Палисър в Лондон не включваха господин Грей, разбира се. Те обикновено бяха обсъждани в негово отсъствие, а после господин Палисър ги споделяше със своя нов приятел.

— Предполагам, че съвсем скоро ще се видим в Англия? — рече господин Палисър.

— Ще ви кажа, преди да заминете — отвърна Грей. — Във всеки случай смятам да се върна в Англия преди зимата.

— Тогава защо не ни посетите в Мачинг? — попита господин Палисър. — С удоволствие ще ви приемем. Заповядайте в първата седмица на декември. След това винаги отиваме на гости на херцога в Барсетшир. Въпреки че тази година едва ли ще ходим някъде.

Господин Палисър изведнъж се намръщи и дори понечи да оттегли поканата си, решавайки, че при сегашните обстоятелства едва ли би било редно да приемат гости в Мачинг през декември. Но той се бе привързал към господин Грей и сега направи нещо, което бе правил няколко пъти преди: опита се да го убеди да се кандидатира за парламента.

— Не е толкова трудно, колкото си мислите — рече той, когато Грей отвърна, че няма представа за кое място би могъл да се кандидатира. — Вижте какви хора влизат. Като например господин Вавасор. Дори той успя да си спечели място.

— Но плати много скъпо за него.

— Съвсем лесно ще намерите някой тих малък град, който да представлявате.

— Тихите малки градчета обикновено имат свои тихи малки представители — отбеляза Грей.

— Хората обичат промяната и ако сте готов да изхарчите хиляда лири, изобщо няма да ви е трудно. Ще ви помогна с каквото мога.

Но господин Грей отказа. Той не бе от мъжете, които могат да бъдат убедени да променят начина си на живот и самият факт, че Джордж Вавасор бе членувал в парламента, означаваше, че той никога не би опитал да повтори неговото постижение. Алис също бе искала да се кандидатира, но той бе отхвърлил идеята сякаш бе напълно нелепа, като дори не я бе обмислил. Щеше да й откаже със същата категоричност, ако бе предложила да се преместят да живеят в Централна Африка. Именно тази негова закрепостеност я бе изплашила и отблъснала. Той отчасти съзнаваше това, но вече бе отказал предложението й и никога не би приел същото предложение, дошло от друг човек. По този начин Грей се аргументира пред самия себе си. Ако сега бе склонил да предприеме тази стъпка, нима това не би било едно признание пред Алис за ужасната грешка, която бе допуснал?

— Тогава предполагам, че ще посветите живота си на книгите? — рече господин Палисър.

— Надявам се, че книгите ще ми помогнат — отвърна Грей. — Започвам да се съмнявам, че човек има нужда от подобна висока цел в живота си. Имам предвид цел като онази, която споменахте. Струва ми се, че ако човек се научи да живее честно и да очаква смъртта без страх, той е направил всичко необходимо.

— Несъмнено е постигнал много — отвърна господин Палисър, който не бе готов да се впусне в дълга дискусия по темата, защото не му бе дадено достатъчно време, за да обмисли аргументите си. Но той много добре знаеше, че работеше за други, а не за себе си, и бе наясно с факта, въпреки че не бе анализирал собствените си убеждения по този въпрос, че добрите мъже се трудят, за да могат други да живеят честно и да очакват смъртта без страх. Отшелникът от Недъркоутс бе разсъждавал много повече по този въпрос от изгряващата звезда на Камарата на общините, но съм склонен да смятам, че философията на изгряващата звезда беше по-правилната от двете, въпреки че господин Палисър не бе нито толкова умен, нито толкова начетен, колкото своя събеседник.

— Не виждам защо един мъж не би могъл да живее честно и почтено и в същото време да членува в парламента — продължи той след няколко минути.

— Аз също не виждам — отвърна Грей. — Сигурен съм, че има такива мъже и че страната им дължи много. Но те са обект на изкушения, от които всеки благоразумен човек може би трябва да страни.

Въпреки че говореше уверено, той бе силно впечатлен от предложението за помощ, отправено от господин Палисър, и почти съжаляваше, че не го бе приел. Изумително е колко силен и непоколебим може да изглежда един човек на хората около себе си, докато вътрешно се чувства слаб и нерешителен.

Но целта, която господин Грей преследваше в момента, бе подновяването на годежа си с Алис и той чувстваше, че трябва да получи отговор от нея, преди да се отправят обратно към Англия. Ако тя отново откажеше да му даде ръката си, мъжкото му достойнство не би му позволило да продължи да я преследва. В такъв случай щеше да му се наложи да я остави за известно време и да се надява бъдещето да бъде по-благосклонно към него. Той вярваше, че никога не би предложил любовта си на друга жена и ако Алис останеше неомъжена, може би щеше да опита пак, след година или две. Но ако се провалеше сега, нямаше да я види отново до края на този период. След като взе това решение (и тъй като не бе привърженик на изненадите), една вечер той я попита дали би се разходила с него на следващата сутрин.

Това щеше да бъде сутринта на последния й ден в Люцерн и когато се съгласи, Алис много добре знаеше какво щеше да последва. Но тя не каза нищо на лейди Гленкора и не наруши традицията бъдещите планове на семейство Палисър да бъдат единствената тема на разговор, както бе ставало всяка вечер, откакто лейди Гленкора бе съобщила добрата новина на своя съпруг. Винаги прекарваха един час заедно след вечеря, преди на Алис да й бъде позволено да си легне, и през този час тревогите и притесненията на младото семейство бяха обсъждани в такива подробности, че Алис почти се отегчаваше. Но тя бе търпелива с братовчедка си и тази вечер прояви същото търпение.

След като остана сама, тя се помъчи да вземе окончателно решение относно онова, което щеше да му каже утре: решение, което трябваше да бъде крайно и нямаше да зависи от ораторските му умения. Но подобни решения не бяха лесни за взимане и Алис прекара половината нощ в напразни опити. Тя знаеше, че обичаше господин Грей. Знаеше, че той й бе толкова верен, колкото слънцето бе вярно на земята. Знаеше, че щеше да се чувства в пълна безопасност с него, във всяко едно отношение. Знаеше, че лейди Гленкора щеше да ликува, а баща й щеше да се зарадва. Знаеше, че графините щяха да отворят обятията си за нея (въпреки че този факт едва ли имаше голямо значение). Знаеше, че този съюз щеше да й даде всичко, което една жена можеше да се надява да получи, сключвайки брак. Но въпреки това тя реши да откаже на своя любим. Нямаше право да бъде приета обратно след злината, която бе извършила, и не можеше да допусне да бъде приета обратно като обект на съчувствие и прошка.

— Къде отиваш? — попита братовчедка й, когато я видя да слага шапката си след закуска.

— Излизам на разходка… с господин Грей.

— По уговорка?

— Да, по уговорка. Помоли ме вчера.

— Значи всичко е решено, а не си ми казала!

— Често ти повтарям, че всичко е решено. Вчера ме помоли да изляза на разходка с него тази сутрин и не можех да му откажа.

— Защо би искала да му откажеш?

— Не съм казала, че искам. Но мразя сцените и ми се струва, че и за двама ни щеше да бъде по-добре, ако можехме да се разделим без нуждата от подобни интимни разговори.

— Алис, ти си пълна глупачка!

— Често ми го повтаряш.

— Сега той ще ти каже онова, заради което е дошъл чак дотук. Беше изумително бавен, но колкото и да е бавен, ти си още по-бавна. Ако не се сдобриш с него сега, наистина ще си помисля, че си много проклета. Превърнала съм се в лейди Мидлотиан. Просто не те разбирам. Знам, че искаш да бъдеш негова съпруга и знам, че той иска да бъде твой съпруг. Единственото нещо, което ви държи разделени, е твоят инат… просто защото си казала, че не го искаш! Струва ми се, че ако лейди Мидлотиан и всички останали те потупат по гърба и ти кажат, че постъпваш правилно, веднага ще го помолиш да се ожени за теб, само за да им се опълчиш. Можеш да бъдеш сигурна в едно Алис. Ако му откажеш сега, ще бъде за последно.

Алис трябваше да изтърпи всичко това и още, преди господин Грей да дойде да я вземе, като се стараеше да отговаря лаконично на всички обвинения.

— Правиш ме много нещастна, Гленкора — рече тя накрая.

— Иска ми се да можех поне малко да те разчувствам — отвърна лейди Гленкора, — за да те завари по-мека, по-отстъпчива и по-податлива.

Точно в този миг господин Грей влезе, като изглеждаше така, сякаш не му предстоеше нещо по-вълнуващо от обичаната спокойна сутрешна разходка. Алис веднага стана.

— Значи двамата с Алис ще се сбогувате — рече лейди Гленкора.

— Трябва да бъде направено рано или късно — отвърна господин Грей и двамата тръгнаха.

Онези, които познават Люцерн (а вече почти всички го познават), несъмнено помнят големия хотел, построен близо до кея за параходи, както и църквата на хълма, който се пада вляво, когато излезете от странноприемницата. Църквата е съвсем близо до езерото и около нея има гробище. Гробището е заобиколено от галерия със сводове, през чиито арки и отвори, хората, разхождащи се там, могат да гледат надолу към сините води на езерото или напред към величествения бял масив на планината Пилатус. Това е една от най-красивите гледки в тази приказно красива страна и според мен надгробните плочи, покрай които човек минава и които го заобикалят отвсякъде, се добавят към чара на мястото. Именно тук дойдоха Алис и Джон Грей. Съмнявам се, че той бе планирал това. Тя несъмнено щеше да тръгне натам, накъдето той я поведеше. Изминаха пътя от странноприемницата до църковната порта за по-малко от десет минути и разходката им свърши. Но мястото бе уединено и бяха сами, така че господин Грей реши, че моментът бе подходящ да каже онова, което си бе наумил. И преди се бяха разхождали в двора на тази църква, но винаги в компанията или на лейди Гленкора, или на нейния съпруг. Не си казаха почти нищо, докато бавно се катереха нагоре по хълма, а онова, което си казаха, не беше важно.

— Да влезем тук за малко — предложи той. — Това е най-красивото място в Люцерн и кой знае кога ще го видим отново.

Влязоха в гробището и седнаха на една от амбразурите, откъдето се откриваше прекрасна гледка към езерото.

— Най-вероятно никога — отвърна Алис. — Но аз за втора поредна година идвам тук.

Тя потрепери, когато си спомни предишното посещение в компанията на Джордж Вавасор. Мисълта я накара да се намрази. Често си бе казвала, че през последните няколко години бе направила много грешки и напълно заслужаваше тази омраза. Едва ли имаше жена, която да цени по-високо идеята за женското постоянство и едва ли имаше жена, предала тази идея по такъв категоричен начин. Той й даде време да помисли над всички тези неща, докато седеше на амбразурата и гледаше надолу към водата.

— Но по-скоро бих предпочел да живея в Кеймбриджшир — бяха първите му думи.

— Защо?

— Отчасти защото човек оценява красотата само тогава, когато е положил усилия, за да я открие, и отчасти защото тази красота, както и романтиката, свързана с нея, не бива да се превръща в най-важното нещо в живота на човек. Романтиката, ако изобщо се появи, трябва да идва и да си отива неочаквано и ненадейно.

— Бих искала да живея на красиво място.

— И аз бих искал да водя романтичен живот. Но тези неща губят своя чар, когато станат ежедневно явление. Когато някой е задължен да пътува два пъти в месеца до Виена или Санкт Петербург, едва ли се наслаждава на преживяването.

— Въпреки това бих искала да живея на красиво място — каза Алис.

— Аз пък искам да дойдеш да живееш на едно много грозно място. Известно време той мълчеше. Не поглеждаше към нея, а вместо това се взираше в планината, надвиснала над езерото. Тя също не продумваше и не го поглеждаше. Знаеше, че той всеки момент ще поиска ръката й. Цяла нощ си бе представяла този момент, но сега, когато той най-сетне бе дошъл, не знаеше какво да мисли.

— Едва ли ще позволиш на това обстоятелство да те разколебае, ако решиш да ми станеш жена — продължи той.

— Кое обстоятелство?

— Фактът, че Недъркоутс не е толкова красиво място, колкото Люцерн.

— Това няма нищо общо — рече Алис.

— Не би трябвало да има.

— Абсолютно нищо общо — повтори Алис.

— Това означава ли, че ще дойдеш? Ще дойдеш ли в Недъркоутс като моя съпруга? Ще ми помогнеш ли да бъда щастлив сред всичката тази грозота? Ще дойдеш ли, за да бъдеш моето красиво нещо, моето съкровище, моята радост, моята утеха и мой най-верен съветник?

— Нямате нужда от съветници, господин Грей.

— Никой мъж не е имал по-голяма нужда от съветник. Алис, това бе една много лоша година за мен и ми се струва, че ти също не беше щастлива.

— Не бях.

— Да я забравим тогава… или поне да се престорим, че сме я забравили. Преди дванайсет месеца ти беше моя. Беше толкова моя, че имах правото да се хваля с теб пред приятелите си.

— Едва ли е имало с какво толкова да се хвалиш.

— Те не бяха на това мнение. Двамата близки приятели, с които споделих радостта си, заявиха, че ще бъдем много щастливи заедно. Що се отнася до мен, аз бях сигурен, че ще бъда щастлив с теб. Никой мъж не е бил по-доволен от сделката, която е сключил, от мен. Да се върнем към тази сделка и да се престорим, че последните дванайсет месеца не са се случвали.

— Това е невъзможно, господин Грей. Ако бе възможно, щях да бъда още по-ужасен човек от този, който съм.

— Защо да е невъзможно?

— Защото не мога да си простя за онова, което направих. Вие също не бива да ми прощавате.

— Но вече ти простих. Дори за миг в сърцето ми не е имало твой грях към мен, който да е останал непростен. Мисля, че постъпи глупаво и бе подведена от собствената си гордост и честолюбие. Мисля, че тези неща те поставиха в много трудно положение и за да излезеш от него, ти се видя принудена да сториш нещо неразумно. И едва по-късно осъзна, че решението ти противоречи на всичките ти принципи.

Докато той говореше, тя се обърна и го изгледа, изумена от това колко правилно бе разчел действията и мислите й.

— Така и не повярвах, че наистина ще се омъжиш за братовчед си — продължи Грей. — Когато ми казаха, че си склонила да го направиш, аз веднага заключих, че си била временно заслепена от бремето на проблемите си. Видяла си се принудена да се разбунтуваш срещу мен и си била подведена от сърцето си. Казала си си, че можеш с лека ръка да обърнеш гръб на щастието си. Виждаш, че говоря за старата ти любов към мен с откровената самонадеяност на щастлив любовник.

— Не, не, не! — възкликна тя.

— Но бурята преминава над дървото, без да го изкорени и без да наруши неговата симетричност. Когато чуем воя на вятъра и видим как дървото се огъва, ние си мислим, че дните му са преброени и всеки момент ще се прекърши. Алис, когато ветровете те огъваха и заплашваха да те прекършат, аз никога не си помислих, че ще бъдеш унищожена. Има хора, които с времето ще ти простят. Ти също ще си простиш с времето. Но аз те познавам по-добре от всеки друг, точно така, по-добре от всеки друг, и ти простих незабавно. Простих ти всичко, Алис, и го направих без никакви колебания. Ела при мен и ме утеши, Алис. Ела при мен, защото се нуждая от теб.

Тя стоеше неподвижно и мълчеше, взряна в езерото и планината, издигаща се над него. Какво би могла да му каже?

— Сега се нуждая много повече от теб — продължи той, — отколкото когато за пръв път те помолих да споделиш живота си с мен. Тогава можех да понеса да те загубя, защото не се бях хвалил с това, че си моя. Не си бях представял какъв ще бъде животът ни заедно. Но оттогава не съм имал друга надежда… не съм имал друга мечта, освен тази, която сега те моля да осъществиш. Нима се моля напразно?

— Не ме познаваш — отвърна тя. — Не знаеш колко ужасно се държах! Нямаш представа какво означава за жена да се врече във вярност на един мъж, докато обича друг.

— Но ти обичаше мен, Алис! Знаеш, че мога да ти простя това. Простих ти в мига, в който научих какво си направила! Не ме ли чу, когато ти казах, че дори за миг не съм вярвал, че ще се омъжиш за него? Алис, трябва да ме порицаеш за суетата ми, защото през цялото време вярвах, че обичаш мен и само мен. Кажи ми, че е така, скъпа моя, и миналото ще остане просто един сън.

— Аз постоянно го сънувам — рече Алис.

— Сънищата ти ще спрат да бъдат неприятни, ако главата ти е на моето рамо. Ще спреш да се обвиняваш, когато осъзнаеш, че си ме направила щастлив.

— Никога няма да спра да се обвинявам. Сторих нещо непростимо, което би донесло позор на всяка жена. Аз… аз зарязах своя любим.

— Но го направи с благородни подбуди! Нямаше дори зрънце себичност в твоето непостоянство. Сигурен съм, че бих осъдил жена, която ме е напуснала заради пари или благородническа титла или, за да се забавлява. Но при теб не беше така.

— Така беше. Реших, че си твърде непоколебим и…

— И все още го мислиш? Това ли е?

— Вече няма значение какво мисля. Аз съм едно опозорено създание и нямам право на подобни мисли. И за двама ни ще бъде по-добре, ако ме оставиш и… ако ме забравиш. Има неща, които никога не могат да бъдат простени на една жена. Неща, които тя никога не би могла да си прости.

— Нима и аз трябва да бъда наказан заради грешките ти? Това ли наричаш справедливост?

Той се изправи и застана пред нея, взирайки се в лицето й.

— Алис, ако ми кажеш, че не ме обичаш, ще ти повярвам и няма повече да те притеснявам. Знам, че никога не би ме излъгала. Сигурен съм, че никога не си изричала лъжа. Но ако след всичко, което се случи, ти все още ме обичаш, аз имам право да поискам ръката ти. Щастието ми зависи от това и имам право да очаквам да се съгласиш. Настоявам за това право. Ако наистина ме обичаш, Алис, не би се осмелила да ми откажеш. Ако го направиш, никога няма да можеш да оправдаеш това решение пред Бог.

Той млъкна и зачака нейния отговор. Но Алис мълчеше, извърнала поглед към надгробните камъни, които ги заобикаляха. Разбира се, че нямаше избор и трябваше да му се подчини. Неговата власт безкрайно превъзхождаше нейната и не й бе оставил друг избор, освен да бъде щастлива. Но се опасявам, че в нея все още имаше от онова упорство, което я караше да отстоява решенията си. Тя все още желаеше да изтърпи наказанието, което бе заслужила. Беше като затворник, който не иска да излезе от своя затвор, въпреки че е получил помилване, тъй като знае, че помилването е било незаслужено. И може би в сърцето й бе останала частица от онова непокорство, провокирано от неговата властност. Той бе толкова величествен в спокойствието си и се аргументираше по всички въпроси, свързани с любовта, с такава очевидна убеденост в правотата си, че тя винаги бе чувствала, че ако му се подчини, би признала неговото всесилие. Сега знаеше, че трябва да му се подчини и че властта му над нея наистина бе безгранична. Бе я притиснал така, както в някои страни съдията притиска осъдения затворник. Така я бе притиснал, че тя трябваше да признае пред себе си, че не би могла повече да му се противопоставя. Въпреки това думата, която трябваше да изрече, оставаше неизречена, докато той стоеше над нея и чакаше нейния отговор.

След малко той седна до нея и бавно обви ръка около кръста й. Тя опита да се дръпне и опря гръб в каменната стена на амбразурата. Но не можеше да му се измъкне. Вдигна ръка, за да спре неговата, но ръката му, подобно на характера и на думите му, беше прекалено властна и не можеше да бъде спряна.

— Алис — рече той и я привлече към себе си, — битката свърши и аз спечелих.

— Ти печелиш всичко… винаги — отвърна тя, почти шепнейки, като все още се опитваше да се измъкне от прегръдката му.

— Печелейки теб, аз печеля всичко.

След тези думи той се наведе и притисна устни в нейните. Чудя се дали знанието, че никой не бе осквернявал тези устни, откакто я бе целунал за последно, го правеше още по-щастлив?

Седемдесет и пета глава

Червено и черно

Алис настоя да бъде оставена сама в гробището, за да „обмисли всичко“, но истината бе, че не бе сигурна дали ще успее да запази самообладание, вървейки към хотела със своя любим. Грей не възрази и когато стигна странноприемницата, завари господин Палисър да инспектира няколко големи сандъка с багаж, свалени в антрето в подготовка за заминаването им. Напоследък той често обикаляше хотела в състояние на нервна възбуда, като се ласкаеше, че може да бъде полезен с нещо. Тъй като не бе станал канцлер на хазната, трябваше да си намери друга работа — такъв бе неговият характер. Така че в момента проверяваше дали сандъците са били добре завързани.

— Добро утро, добро утро! — рече той на господин Грей, като едва го погледна, сякаш бе твърде зает, за да обърне внимание на своя приятел. — Ще ходя до гарата, за да се погрижа утре да изпратят добра карета. Защо не дойдете с мен?

Грей прие предложението.

— Знаете, че понякога ресорите на тези карети са прекалено стегнати — продължи господин Палисър.

С няколко думи господин Грей му описа какво бе постигнал тази сутрин. Той мразеше тайните и потайността и тъй като господин и госпожа Палисър знаеха какво го бе довело в Швейцария, реши, че трябваше незабавно да научат за успеха му. Господин Палисър го поздрави сърдечно и когато се качи горе, за да вземе ръкавиците или бастуна си (но най-вероятно за да отправи поредното предупреждение към жена си да внимава), той й каза, че Алис най-сетне се е предала.

— Разбира се — отвърна лейди Гленкора.

— Не мислех, че ще го направи — рече той.

— Това е, защото не разбираш от такива неща — каза жена му.

Господин Палисър повтори предупреждението си, майката на бъдещия херцог бе целуната и той отиде да изпълни мисията си, свързана с възглавниците и ресорите на каретата. Докато се разхождаха, господин Палисър предложи на своя приятел да се върне с тях в Англия, имайки предвид, че всичко между него и Алис бе решено, и господин Грей се съгласи.

Алис остана сама почти час, взирайки се в острите зъбери и мрачните върхове на Пилатус. Никой не смути спокойствието й в двора на църквата. Нито веднъж не чу стъпки сред надгробните плочи или гласове, идващи от галерията. Бе оставена напълно сама и можеше да се отдаде на размисли, както за миналото, така и за бъдещето. Беше ли щастлива, след като бъдещето й бе окончателно уредено, след като всички въпроси, свързани с начина й на живот, вече не зависеха от нея и след като женитбата й за мъжа, когото обичаше, бе свършен факт, който не можеше да промени дори да искаше? Беше щастлива, въпреки че се страхуваше да признае това пред себе си. Беше щастлива и освен това бе решена на всичко, за да направи и него щастлив. Каза си, че най-накрая бе дошъл краят на нейната гордост — онази гордост, която досега я бе карала да вярва, че може да взима свои собствени решения и не е длъжна да се ръководи от съветите и напътствията на някой друг. Но вече знаеше, че трябва да се ръководи от неговите съвети и напътствия. Бе открила своя господар, както казваме понякога. Алис се изсмя вътрешно, когато призна това пред себе си. От сега нататък всичко беше в неговите ръце. Ако й кажеше, че иска да се венчаят в деня на Архангел Михаил[94], на Коледа или на Благовещение[95], тя, разбира се, щеше да се съгласи. Беше опитала да отстоява собствената си воля и всички бяха видели последствията от това. Беше поела управлението на кораба и го бе разбила в скалите. Сега чувстваше, че никога повече не бива да заема мястото на капитана и за нея бе добре, че човекът, който се бе натоварил с тази задача, бе заслужил както любовта, така и уважението й.

Реши веднага да пише на баща си и на лейди Маклауд и да им признае всичко. Чувстваше, че им го дължеше. Трябваше да научат от нея, че са били прави, а тя е грешала. Досега не им бе споменавала факта, че господин Грей бе дошъл в Швейцария. А какво трябваше да прави по отношение на лейди Мидлотиан? Що се отнасяше до лейди Мидлотиан, тя нямаше да прави нищо. Лейди Мидлотиан щеше да ликува, разбира се. Щеше да скача отгоре й от радост, както веднъж се бе изразила лейди Гленкора. Щеше да започне да се отнася снизходително към нея или дори по-лошо: щеше да започне да изтъква факта, че й е простила. Но Алис нямаше да има нищо общо с лейди Мидлотиан, освен ако господин Грей не й наредеше, разбира се. Тя отново се изсмя вътрешно, стана и се отправи надолу по хълма към хотела.

— Най-накрая сломена! — възкликна лейди Гленкора, когато Алис влезе в стаята.

— Да, сломена съм, щом така ти харесва — отвърна Алис.

— Не става въпрос за това дали ми харесва — рече лейди Гленкора. — Важното е, че се чувстваш по този начин. Нима мислиш, че не те познавам достатъчно добре, за да знам, че в момента считаш себе си за злочест военнопленник, заловен на бойното поле и хвърлен в тъмницата, без надежда за откуп? Някой най-накрая ще те направи щастлива и знам, че това те кара да се чувстваш нещастна. Разбирам всичко, мила моя, и ти съчувствам.

— Бях сигурна, че ще се държиш с мен по този начин.

— Как искаш да се държа с теб? Ако те бях прегърнала и ти бях казала, че той е прекрасен и много се радвам за теб… ако го бях похвалила и те бях поздравила за успеха ти, както следва да се прави в подобни ситуации, ти веднага щеше да се навъсиш и да ми отвърнеш, че би предпочела да те бе оставил на мира. Не е ли така, Алис?

— Нямаше да кажа това… не сега.

— Искрено вярвам, че щеше да го кажеш… или нещо в този дух. Но въпреки това ти пожелавам всичко най-хубаво, каквото и да ми отвърнеш. Вече си в ръцете му и не вярвам, че дори ти можеш да се измъкнеш.

— Не. Повече няма да опитвам.

— Ако го направиш, ще се съглася с лейди Мидлотиан, че трябва да те затворят в лудница. Но нямаш представа колко много се радвам за теб. Наистина. До последно се страхувах, че ще му откажеш, защото си толкова горда и коравосърдечна. Нямам предвид, че си коравосърдечна към мен, мила моя. Към мен никога не си била такава. Но си коравосърдечна към себе си и смея да твърдя, беше такава и към него. Колко много му дължиш!

— Струва ми се, че винаги ще се чувствам като разкаял се грешник загърнат в бял чаршаф[96] пред него.

— Смея да твърдя, че по-скоро би предпочел да сядаш на коляното му. Някои каещи се го правят, както знаеш. И колко щастлива ще бъдеш! Той никога няма да ти говори за захарните мита! И в Недъркоутс няма да има хора като господин Бот.

Двете прекараха цялата сутрин заедно, докато господин Палисър уреждаше ресорите и възглавниците, и Алис постепенно осъзна, че започва да се наслаждава на щастието си. Лейди Гленкора веднага се присъедини към нея и двете най-накрая изпитаха радостната възбуда, която обикновено придружава подобни поводи.

— Знаеш ли какво, Алис? Искам да се ожените в Мачинг. През август или може би през септември. Това е единственият начин да присъствам на сватбата и ако има слънце, ще можем да закусим сред руините.

На следващата сутрин тръгнаха заедно. Господин Палисър бе наел първокласно купе за семейството си и второкласно купе за прислугата. Той ликуваше, докато бавно помагаше на жена си да се настани. Господин Грей, помагайки на Алис да заеме своето място, също ликуваше, но по начин, който не бе толкова очевиден. Трябва да кажем, че съдбата се бе усмихнала и на двамата по време на техния престой в Люцерн. Господин Палисър бе пристигнал тук с чувството, че целият му свят е рухнал в краката. Жена му бе имала нужда от голяма промяна в живота си и той веднага бе решил, че трябва да направи всичко по силите си, за да задоволи тази нужда. Несъмнено бе възнаграден за усилията си и щеше да се завърне триумфално в Лондон. Ужасните проблеми, които го бяха измъчвали преди, сякаш се бяха разрешили от само себе си. Когато се сещаше за клетия Бурго Фицджералд, той го правеше със съчувствие и си казваше, че ако можеше, би му помогнал с нещо. В джоба си носеше писмо от херцога на Св. Банги, което бе получил тази сутрин и на което бе изписано „ЛИЧНО И ПОВЕРИТЕЛНО“. Новините, които писмото съдържаше, наистина бяха лични и поверителни: лорд Брок и господин Файнспън бяха в пълно противоречие относно френските вина. Господин Файнспън смяташе, че трябва да се направи нещо по въпроса, още в почивката между сесиите, и настояваше да изпрати свой политически представител във Франция. Лорд Брок бе против и никой не знаеше какви щяха да бъдат последствията от това несъгласие. Може би пред господин Палисър се бе открила нова възможност… само ако можеше да се откаже от зимната си ваканция в Италия! Той ликуваше, когато седна срещу жена си.

И господин Грей ликуваше, когато внимателно се настани срещу своята любима. Не си бе приписал това право. Бе заел мястото, което му се бе паднало по стечение на обстоятелствата. Никой не би заключил, че Алис е негова годеница, съдейки по начина, по който се грижеше за удобството й. Не изтъкваше правата си над нея както някои мъже. Беше тих и спокоен в радостта си, но това не означаваше, че ликуваше по-малко от своя приятел. От деня, в който Алис бе приела първото му предложение, всъщност още от деня, в който бе решил да го направи, та чак до днес, той дори за миг не се бе разколебал в преследването на целта си. Всяко нещо, което бе казал и всяко действие, което бе предприел, свидетелстваше за факта, че онзи епизод в съвместния им живот, който другите приятели на Алис бяха сметнали за фатален, не му бе повлиял по никакъв начин. Когато тя го бе отблъснала, той не бе приел това нейно решение. Когато му бе казала, че възнамерява да се омъжи за братовчед си, той вътрешно бе отказал да повярва, че подобен брак ще бъде сключен. Дори за миг не се бе отказал от Алис и случилото се вчера доказваше, че е бил прав. Алис бе щастлива. Много щастлива. Но все още бе склонна да счита любовта си за съдба, а щастието си за принудителна необходимост.

Спряха да нощуват в Базел и отново се озоваха на онази тераса. Грей се приближи до нея, докато стоеше облегната на парапета. Дойде толкова близо, че тя протегна ръка, той я взе и я притисна в своята.

— Замислила си се за нещо, Алис — рече той. — Може ли да попитам за какво?

— Тук, на тази тераса, аз започнах своя бунт срещу теб — отвърна тя. — А сега ме доведе тук, за да призная грешката си и да ти се предам. Признавам, че сгреших. Как бих могла да ти се отблагодаря за това, че ми прости?

На следващата сутрин се отправиха към Баден-Баден и прекараха два дни там. Лейди Гленкора категорично бе отказала да останат по-дълго в Базел, изреждайки толкова много възражения, че съпругът й накрая се бе предал.

— Бих могла да измина целия път от Виена до Лондон, без да го усетя — рече тя с възмущение, — а ти ми казваш, че не мога да пътувам два дни поред!

Господин Палисър не искаше да изглежда прекалено деспотичен, така че веднага след като пристигнаха на една от гарите в Базел, той се отправи в търсене на най-меките възглавници и ресори, въпреки жегата, която се бе спуснала над града.

— Искам да ми направиш една услуга — рече лейди Гленкора на своя съпруг, когато останаха сами в дневната си в Базел.

Господин Палисър обяви, че ще направи всичко, което жена му поиска, стига тази услуга по никакъв начин да не застрашава здравето и удобството й.

— Иска ми се да бях доячка — заяви лейди Гленкора.

— Но ти не си доячка, скъпа моя. Не си била отгледана за доячка.

Но каква бе услугата? Само ако го помолеше за бижута… дори да бяха диамантните обици на херцогинята, пак щеше да се опита да й ги осигури. Дори ако поискаше да пие разтопени перли като Клеопатра, щеше да се опита да й угоди… но не преди да се посъветва с лекар относно това дали бе разумно жена в нейното състояние да пие подобни неща. Нямаше разход, който не би направил за нея и нещо, което бе прекалено скъпо, за да й го купи. Но когато го молеше за услуги, той винаги се опасяваше, че ще бъде нещо неразумно. Нищо чудно да го помолеше да й позволи да пие бира в градината.

Искането й бе в този дух:

— Искам да ме заведеш в игралните зали! — рече тя.

— Игралните зали! — възкликна смаяно господин Палисър.

— Да, Плантагенет, игралните зали. Ако миналия път бе дошъл с мен, нямаше да направя глупостта да сложа онази монета на масата. Искам просто да разгледам мястото. Тогава не видях нищо, защото бях твърде ужасена, когато открих, че съм спечелила.

Господин Палисър бе наясно, че всички в Баден, или по-скоро всички чужденци в Баден, се събираха в игралните зали. Може би самият той бе любопитен относно това как изглеждаха хората, когато губеха собствените си пари или печелеха чужди. Знаеше как изглежда един министър, когато губи или печели данък. Беше участвал в обсъждания на милиони и дори десетки милиони в комитетите на Камарата. Познаваше вълнението на парламентарните гласувания на бюджета. Но досега не бе виждал как сиромах залага последния си наполеон и прибира една шепа злато от масата. Освен това му бяха казали, че жена му трябва да се разхожда след вечеря и той се съгласи през втората им вечер в Баден да разгледат игралните зали.

— Може би ще си върна загубения наполеон — рече Гленкора на Алис.

— И може би ще ми бъде простено, когато някой види колко е трудно да бъдеш усмирявана — заяви Алис, гледайки към господин Палисър.

— Надявам се, че не говорите сериозно — промърмори той.

Беше очевидно, че се страхува от резултата от този експеримент.

— Не съм сигурна — обади се лейди Гленкора.

Тръгнаха заедно, като господин Палисър кавалерстваше на жена си, а господин Грей държеше Алис под ръка. Завариха всички зали претъпкани. Първо минаха през различните салони, като коментираха шепнешком хората, покрай които минаваха, и слушаха бързите и монотонни гласове на крупиетата, ръководещи игрите. Около всяка маса имаше голяма тълпа от играчи, бъдещи играчи и обикновени зяпачи, така че не успяха да видят много от самите игри. Лейди Гленкора не беше доволна. Тя искаше да разбере какво правеха тези мъже и жени и дали крупиетата наистина имаха рога. Искаше да види лицата, които бяха издължени от мъка, както и онези, които сияеха от щастие. Искаше да разбере какво се случваше около тези маси и може би да научи важен житейски урок.

— Да постоим малко тук — рече тя на съпруга си и спря на ъгъла на масата, около която се бе събрала най-голямата тълпа. — След няколко минути ще можем да видим.

Господин Палисър се съгласи и отстъпи мястото си на Алис, която се придвижи напред с жена му. След няколко минути се отвори пролука и всички видяха изрисуваната покривка и парите, лежащи върху нея, лопатките на крупиетата и самите крупиета, ловко раздаващи картите, както и може би най-интересното нещо от всичко: лицата на играчите. Грей надзърташе над рамото на Алис. Господин Палисър също наблюдаваше, но двамата по-скоро следяха играта. Първоначално Алис и Гленкора правеха същото, но след време събраха достатъчно смелост, за да разгледат самите играчи.

Масата бе дълга и имаше четири ъгъла. Мъжът, раздаващ картите, седеше срещу ъгъла, до който бяха застанали. Срещуположният ъгъл бе най-отдалечен от тях и от мястото, където бяха застанали, и те едва го виждаха. Всъщност лейди Гленкора не виждаше повечето хора, застанали там, а господин Палисър, който стоеше зад нея, не виждаше никого. Но Алис и господин Грей (не че той се интересуваше от подобни неща) можеха да разгледат лицата на всички около масата, с изключение на хората, седящи най-близо до тях. Не след дълго вниманието на Алис бе привлечено от поведението и странното излъчване на млад мъж, седящ именно в този ъгъл. Той се бе облегнал отпуснато на масата и бе облечен в сако от памучно кадифе, а кръглият му цилиндър бе нахлупен толкова ниско над очите, че почти закриваше лицето му. Но само след миг той повдигна шапката си, грабна няколко златни монети от купчината под лявата си ръка и ги избута върху едно от деленията, начертани на покривката. Направи го е привидно равнодушие, сякаш за него нямаше значение къде точно ги поставя. Повечето хора избираха мястото много внимателно, а някои поставяха залозите си върху линиите, заемайки две или дори четири отделения, или пък разделяха монетите и си избираха три или четири числа, спазвайки някакви свои въображаеми правила. Но този мъж заложи всичко на едно число и остави монетите там, където бяха попаднали по силата на случайността. Алис не можеше да не се вгледа в лицето му. Очите му бяха кръвясали, а когато избута шапката си назад, тя видя, че косата му бе мазна и разрешена. Въпреки това в лицето му имаше нещо, което никоя жена не би могла да пренебрегне. Беше лице, което незабавно я спечели на негова страна, както бе печелило всички хора в живота му. В този случай той спечели раздаването и Алис го видя как прибира златото си със същото безразличие, е, което го бе избутал на масата.

— Виждаш ли онзи дребничък французин? — попита лейди Гленкора. — Току-що спечели половин наполеон и си тръгна с него. Не е ли интересно? Бих могла да остана тук цяла нощ.

Тя се обърна да прошепне нещо в ухото на съпруга си и очите на Алис отново потърсиха мъжа в далечния край на масата. След като бе спечелил, той бе решил да пропусне следващото раздаване. Златото бе добавено към купчината под лявата му ръка и шапката отново бе спусната ниско над очите. Едно от крупиетата му бе казало нещо, сякаш за да привлече вниманието му към играта, но мъжът просто бе поклатил глава.

След края на това раздаване, той отново се надигна и доколкото Алис можеше да прецени, избута цялата си купчина с лопатката. Тя никак не бе малка и всички около масата видяха, че я бе заложил на напълно произволно число. Една монета бе излязла от очертанията на отделението и крупието понечи да я избута обратно, като преди това попита дали да го направи.

— Да — отвърна глас на английски.

Лейди Гленкора трепна и се вкопчи в ръката на Алис. Зад тях господин Палисър обясняваше нещо на господин Грей, свързано с немската финансова система и масите за комар. Той нито чу гласа, нито забеляза реакцията на жена си. Едва ли има нужда да посочвам, че комарджията беше Бурго Фицджералд.

Но лейди Гленкора засега мълчеше. Тя внимателно пристъпи напред и впи жаден поглед в лицето, което познаваше толкова добре. Бурго отново бе повдигнал шапката си и изражението му вече не бе апатично. Очите му зорко следяха действията на мъжа, който раздаваше картите и обявяваше тяхната стойност. Не опитваше да скрие вълнението си и когато чу номера и цвета на шестата или седмата карта, той възкликна нещо, което дори Гленкора не успя да чуе. Друго крупие сложи няколко хартиени ролки със златни монети до парите му, както и една шепа наполеони.

— Защо не ги взима? — попита лейди Гленкора.

— Ще ги вземе — отвърна Алис, която не знаеше причината за вълнението на своята приятелка.

Бурго се поколеба за миг, след което понечи да прибере парите с лопатката. Но после размисли и отново ги избута на предишното място, като този път го направи много внимателно. Алис и Гленкора видяха, че мъжът, седящ от лявата му страна, се опитва да го разубеди и дори понечи да спре ръката, държаща лопатката. Но Бурго рязко се освободи и му изръмжа нещо, след което подреди ролките в избраното отделение. Крупието, което го бе изчакало за миг, започна да раздава картите и няколко секунди по-късно съдбата на богатството на Бурго бе решена. Безстрастната лопатка на крупието събра всичко и ролките със златни монети бяха върнати в подноса, от който бяха извадени.

Бурго вдигна глава и се усмихна на хората около масата. Погледите на всички присъстващи бяха приковани в него. Всъщност той привличаше погледи независимо какво правеше и къде се намираше. Всички бяха осъзнали, че иска да спечели на всяка цена, а сумата, която бе заложил, не бе никак малка. Той знаеше, че мъжете и жените около масата го гледат и затова устните му се бяха разтегнали в усмивка. После стана, пъхна ръце в джобовете на панталоните си и се отдалечи от масата, като си подсвиркваше. Приятелят му го последва и сложи ръка на рамото му, но Бурго отново се освободи, без дори да се обърне. Продължи да си подсвирква, докато прекосяваше салона.

— Алис, това е Бурго Фицджералд — прошепна лейди Гленкора.

Господин Палисър дотолкова се бе задълбочил в своя разговор за немската финансова система, че дори не го бе забелязал.

— Алис, какво можем да направим за него? Това е Бурго — повтори Гленкора.

Повечето очи в салона все още го следяха. Въпреки че бе свикнал с превратностите на съдбата, Бурго не успя да скрие разочарованието си от загубата. Начинът, по който поклащаше глава, позицията на ръцете му, тонът на подсвиркването му — всичко издаваше това разочарование. Дори равнодушните крупиета поглеждаха от време на време към него и един едър гвардеец с накривена шапка, униформа и шпага, който досега бе изглеждал полузаспал, се бе разбудил и зорко следеше движенията му. На подобни места нерядко се случваха трагедии и бе добре тези трагедии да се случват възможно най-далече от салоните, за да не бъде смущавано спокойствието на другите играчи.

Лейди Гленкора и Алис бяха напуснали местата си и се бяха скрили зад една колона.

— Наистина ли е той? — попита Алис.

— Наистина — отвърна Гленкора. — Какво да направя? Мога ли да направя нещо? Погледни го, Алис. Ами ако се самоубие?

Бурго, чувствайки всички тези погледи върху себе си, рязко се завъртя на пети и отново прекоси салона, насочвайки се към вратата. Бе загубил всичките си пари, но въпреки това продължаваше да се усмихва и да си подсвирква. Приятелят му, който и да бе той, го бе изоставил. Очевидно не искаше повече да споделя лошата му слава.

— Какво мога да направя, Алис? — попита лейди Гленкора, с поглед, прикован в бившия й любим.

— Кажи на господин Палисър — прошепна Алис.

Лейди Гленкора веднага хукна към своя съпруг, дръпна го настрани и му разказа всичко, като го направи с такава скорост, че той не успя да я прекъсне нито веднъж.

— Направи нещо за него. Моля те, направи. Ако не бъде направено нещо, ще умра. Нямаш причина да се страхуваш.

— Не се страхувам — отвърна господин Палисър.

Докато говореше, лейди Гленкора грабна ръката на съпруга си и започна да я милва.

— Толкова си добър — рече тя. — Не му позволявай да ти се измъкне. Ето, тръгва си. Аз ще се прибера вкъщи с господин Грей. Ще бъда много добра. Обещавам. Знаеш какво ще ти поиска и ще му го дадеш, ако ме обичаш. Но не му позволявай да го заложи. Ако можеш, опитай се да го накараш да се върне в Англия. Можеш да му помогнеш, нали, Плантагенет? Струва ми се, че му го дължиш. Не мислиш ли?

— Ако мога да му помогна с пари, ще го направя.

— Бог да те благослови, скъпи! Никога повече няма да го видя, но ти можеш да го спасиш! Ето, тръгна. Върви след него. Върви!

Тя го избута към вратата, след което рязко се дръпна назад и се хвана за ръката на господин Грей, но без да изпуска съпруга си от поглед.

Когато бе стигнал вратата на салона, Бурго бе спрял за миг, след което се бе обърнал и почти се бе сблъскал с едрия жандарм, застанал зад него.

— Е, стари приятелю, какво искаш? — попита той, заговаряйки го на английски.

Жандармът просто мина през вратата, без да му отговаря. Бурго го последва, а господин Палисър тръгна след него. Намираха се в голямото антре, където бе главният вход, през който се излизаше на улицата. Бурго мина през него, без да спира, и господин Палисър го последва. Двамата извървяха пътя до последната сграда от тази страна на улицата, след което Бурго зави по една тясна пътечка, водеща нагоре по хълма през дърветата. През деня това бе популярно място за разходки в Баден, но сега минаваше девет и нямаше никой. Палисър не се опита да настигне другия мъж, а го следваше от разстояние. Приближи се, едва когато Бурго се просна на тревата под едно дърво.

— Опасявам се, че сте изпаднали в затруднено положение, господин Фицджералд — каза той, когато го достигна.

— Да се прибираме — рече лейди Гленкора на господин Грей, веднага щом двамата мъже излязоха от салона. — Господин Палисър има малко работа.

— Това негов приятел ли беше? — попита господин Грей.

— Да. Или по-скоро негов познат, за когото е загрижен. Алис, хайде да тръгваме. О, господин Грей, не бива да задавате повече въпроси. Той… господин Палисър ще ви разкаже всичко, когато се видите утре… ако има нещо за разказване.

Тримата се прибраха в хотела и скоро се разделиха, като всеки се отправи към спалнята си.

— Разбира се, че ще го изчакам — каза лейди Гленкора на Алис, — но ще го направя в стаята си. Можеш да кажеш на господин Грей, ако искаш.

Но Алис не каза нищо на господин Грей и той не й зададе повече въпроси.

Седемдесет и шеста глава

Сметката на хазяина

— Опасявам се, че сте изпаднали в затруднено положение, господин Фицджералд — рече господин Палисър, надвесен над легналия на тревата Бурго.

Намираха се извън обсега на газовите фенери и вечерта бе доста тъмна, а Бурго лежеше по очи на земята и бе очаквал стъпките, които бе чул зад себе си, да отминат.

— Кой е това? — попита той и рязко се обърна.

Не успя веднага да установи самоличността на мъжа, надвесен над него, тъй като гласът на господин Палисър му бе непознат.

— Може би сгреших, като ви последвах — каза господин Палисър, — но реших, че сте изпаднали в беда и имате нужда от помощ. Казвам се Палисър.

— Плантагенет Палисър? — рече Бурго, скочи на крака и се вгледа отблизо в лицето на своя събеседник. — Небеса! Наистина е Плантагенет Палисър! Е, господин Палисър, какво искате от мен?

— Искам да ви помогна с нещо, ако мога. Двамата с жена ми ви видяхме в игралната зала.

— Нима тя също е тук?

— Да, тук е. Пътуваме към Англия, но случайно се озовахме в този салон. Тя реши, че имате нужда от помощ и че аз мога да ви помогна. Ще го направя, ако ми позволите.

По време на целия разговор господин Палисър чувстваше, че може да си позволи да бъде щедър. Знаеше, че няма повод да се страхува. Вече не се плашеше от злочестото създание, което стоеше пред него. Този страх бе изчезнал напълно, въпреки че от партито на лейди Монк, когато госпожа Маршъм го бе изпратила да спаси жена си, ако това изобщо бе възможно, бяха минали само четири месеца.

— Тя е тук, така ли? И ме е видяла как губя последния си шанс? Сега щях да имам двайсет хиляди франка в джоба си, ако картите се бяха наредили както трябва.

— Картите никога не се нареждат както трябва, господин Фицджералд.

— Никога! Никога! Никога! — възкликна Бурго. — Поне за мен. Нищо не се нарежда както трябва за мен.

— Ако ви трябват двайсет хиляди франка… това са осем хиляди лири… струва ми се, че бих могъл да ви ги осигуря.

— Не ви вярвам!

— О, да. Пътувам със семейството си…

Чудя се дали преди три или четири седмици господин Палисър щеше да се чувства достатъчно уверен, за да използва тази дума.

— Пътувам със семейството си и бях принуден да взема няколко големи банкноти със себе си, така че мога да ви услужа без никакви проблеми.

Имаше нещо в думите му, което разсмя Бурго Фицджералд. Господин Палисър, съпруг на лейди Гленкора М’Клъски и наследник на херцога на Омниум, да носи пари в себе си! Сякаш не би могъл да си осигури подобна сума във всяко кътче на света само с едно щракване на пръстите си. И бе отправил предложението си така, сякаш дори нямаше да усети липсата на тези осем хиляди лири. И сякаш щеше да ги открие в сметката си следващия път, когато посетеше своя банкер! Бурго не можеше да не се засмее.

— Не се усъмних в способността ви да намерите парите — рече той. — Но как смятате да си ги върнете?

— Това зависи изцяло от вас — отвърна господин Палисър, чудейки се как да предразположи своя събеседник и да го накара да му повярва, че иска да му помогне. — Върнете ми ги тогава, когато ви е удобно.

— Никога не ми е удобно — отвърна Бурго. — Кои бяха онези жени, наказани вечно да пълнят бездънни съдове с вода? Моят съд е бездънен, господин Палисър.

— Имате предвид дъщерите на Данай[97].

— Не знам чии дъщери са били, но все едно давате на всяка от тях по осем хиляди лири.

— Били са твърде много — отвърна господин Палисър шеговито. — Но вие сте само един и както вече казах, с удоволствие ще ви услужа.

Двамата бавно крачеха нагоре по хълма, когато чуха стъпки наблизо. Бурго веднага се обърна.

— Виждате ли онзи мъж? — попита той.

Господин Палисър, който бе малко късоглед, отвърна, че не го вижда.

— Но аз го виждам. Не знам името му, но са го изпратили от хотела да ме следи. Дължа им седемстотин франка и искат да ме изгонят и да конфискуват вещите ми.

— Това би било много неприятно — отбеляза господин Палисър.

— Наистина би било неприятно, но няма да го допусна. Ако задържат вещите ми, ще задържат и мен. Мислят, че ще се застрелям. Точно това мислят. И този мъж ми позволява да се отдалечавам от хотела с идеята, че ще го направя. Нямат нищо против, стига да не е близо до хотела.

— Надявам се, че не обмисляте такова нещо?

— Старая се да не обмислям нищо, господин Палисър.

Междувременно непознатият мъж се бе приближил. Стоеше толкова близо, че почти можеше да чуе думите им. Когато осъзна това, Бурго отиде при него и го помоли да ги остави на мира, говорейки на развален френски.

— Не виждате ли, че съм с приятел?

— О, приятел? — отвърна мъжът на развален английски. — Може би този приятел ще плати сметката?

— Това не ви засяга — отвърна Бурго. — Оставете ни на мира, ако обичате.

Служителят на хотела се спусна надолу по хълма, но от време на време на господин Палисър му се струваше, че чува далечните му стъпки, докато двамата с Бурго разговаряха.

Те продължиха бавно да изкачват хълма и минаха няколко минути, преди господин Палисър да повтори предложението си.

— Казвате, че лейди Гленкора е тук? — попита отново Бурго.

— Да, тук е. Именно тя ме помоли да говоря с вас — отвърна господин Палисър.

Изминаха няколко метра в мълчание, защото не знаеха как да се обърнат един към друг.

— Господи, не е ли странно? — възкликна накрая Бурго. — Не е ли странно, че от всички мъже на света, срещнах именно вас в Баден? Не е само това, че вие сте най-богатият мъж в Лондон, а аз съм най-бедният. Има и други неща, които правят тази среща толкова забавна.

— Има неща, които карат както мен, така и жена ми да искаме да ви помогнем.

— А замисляли ли сте се, господин Палисър, че именно тези неща ви правят последния човек на света, от когото бих приел помощ? Всичко това щеше да е мое, ако го бях спечелил. И се опитах да го спечеля. Дадох всичко от себе си.

— Знам, че бяхте разочарован, господин Фицджералд.

— Разочарован! Небеса, да! Нима сте познавали някой, който е имал по-голямо основание да бъде разочарован? Наистина я обичах, господин Палисър. Небеса, все още я обичам! Тук бих признал това дори пред вас. Никога няма да я видя отново. Няма да се опитвам. Всичко това приключи, разбира се. Провалих се, както винаги. Но наистина я обичах.

— Вярвам ви, господин Фицджералд.

— Не беше само заради парите й. Но помислете какво щяха да означават те за мен, господин Палисър. Помислете каква възможност имах и каква възможност пропилях. Щях да бъда на върха, а не на дъното, където съм сега. Нямаше да изхарча всичко. Щях да имам достатъчно, за да се спася. И можех да направя нещо добро с тези пари, вместо да треперя от страх пред онзи противен мъж, който в момента ни наблюдава.

— Бе отредено друго — отвърна господин Палисър, тъй като не знаеше какво да каже.

— Да, бе отредено друго и то се случи! Бе ми отредено да отида по дяволите, но не знам кой го е отредил и защо.

Господин Палисър нямаше време да обясни на своя приятел, че самият той бе отредил това, за да предотврати падението на жена си. Но предпочиташе да се върнат на темата, която го интересуваше. Искаше да направи нещо полезно за клетия непрокопсаник, но нямаше намерение да обсъжда жена си.

— Има една стара поговорка, която съм убеден, че знаете — рече той. — Никога не е късно да се научиш на добри маниери.

— Това са глупости — отвърна Бурго. — Късно е, когато си на ешафода и примката е около врата ти.

— Може би дори тогава не е прекалено късно. Дори бих казал, че със сигурност не е, ако мъжът е склонен да се поправи. Но не искам да ви чета морал.

— Няма да има полза от това.

— Но аз искам да ви бъда от полза. Има нещо вярно в това, което казахте. Бяхте разочарован и може би именно аз съм човекът, който трябва да ви се притече на помощ. Чувствам, че имам дълг да го направя.

— Но как бих могъл да приема помощта ви? — попита Бурго, почти със сълзи в очите.

— Ще я приемете от нея!

— Не, това би било по-лошо. Двайсет пъти по-лошо. Да приема парите й, при положение че отказа да ми даде себе си? Никога.

— Не виждам защо не бихте могъл да вземете заем от нея… или от мен. Наречете го както искате.

— Не, няма да го приема.

— И какво ще правите тогава?

— Какво ще правя? Ах, точно това е въпросът. Не знам какво ще правя. Ключът от стаята е в мен, така че тази вечер имам къде да си легна. Рядко ми се случва да правя по-дългосрочни планове.

— Ще ми позволите ли да ви посетя утре?

— Не виждам каква полза би имало от това. Ще стана късно, защото ме е страх, че ако изляза, ще заключат стаята, докато ме няма. Решил съм да измъкна всичко, което мога, от тези хора. Ще им кажа, че съм болен и така няма да могат да ме изгонят толкова лесно.

— Ще вземете ли няколко наполеона?

— Не, нито цент. Не от вас. Вие сте първият човек, от когото отказвам да взема пари и най-вероятно ще бъдете последният, който ми предлага.

— Не знам какво друго бих могъл да ви предложа — рече Палисър.

— Нищо не можете да ми предложите. Единственото, което можете да направите за мен, е да кажете сбогом на жена си от мое име. Лека нощ, господин Палисър. Лека нощ.

Господин Палисър си тръгна, чувствайки, че нямаше какво повече да каже. Стисна ръката на Бурго и бързо се спусна надолу по хълма. Докато слизаше, той мина покрай мъжа, който ги бе следил.

— Господин! Господин! — изсъска той.

— Какво искате от мен? — попита господин Палисър на френски.

Мъжът също заговори на френски:

— Има ли някакви пари? Дадохте ли му някакви пари?

— Не съм му давал пари — отвърна господин Палисър.

Той не знаеше какво трябваше или не трябваше да казва при такива обстоятелства.

— Тогава лошо му се пише — заяви мъжът. — А преди малко можеше да спечели две хиляди франка! Колко жалко наистина! Има ли някакви приятели, сър?

— Да, има приятели. Но не знам дали бих могъл да му помогна.

— Фицджералд… името му е Фицджералд, нали?

— Да — отвърна господин Палисър. — Името му е Фицджералд.

— Ах! Има толкова много хора с това име в Англия. Господин Фицджералд от Лондон… няма ли друг адрес?

— Ако имаше и го знаех, нямаше да ви го кажа без негово разрешение.

— Но какво ще правим? Как трябва да постъпим? Може би ще отнеме собствения си живот. Дължи ни за пансион за пет седмици. Да, за пет седмици. И за вино. Ах, колко много вино! Един лорд мина през Баден и му даде пари. Но ги заложи и ги загуби. Разбира се, че ги загуби. Но, Мили Боже, тази нощ можеше да спечели две хиляди франка! Да, две хиляди франка!

— Вие съдържателят ли сте?

— Негов приятел, сър, просто негов приятел. Истината е, че съм главният портиер. Моя работа е да се грижа за джентълмените, които понякога не са… не са съвсем…

Господин Палисър чудесно разбра какво се опитваше да му обясни портиерът. Той го попита за името на хотела и му обеща да се отбие утре сутринта, преди господин Фицджералд да е станал, което, имайки предвид плановете на господин Фицджералд, едва ли означаваше, че щеше да му се наложи да стане много рано.

Лейди Гленкора посрещна съпруга си силно разтревожена и неговият разказ изобщо не я задоволи. Той й описа разговора си с Бурго, както и другия си разговор с главния портиер на хотела.

— Ще го направи, сигурна съм! — каза лейди Гленкора, когато чу предположението на мъжа, че Бурго може да отнеме живота си. — Ще го направи и как бих могла да го понеса?

Господин Палисър се опита да я успокои, като й каза за обещанието, което бе дал на портиера, да посети хотела на следващата сутрин. Лейди Гленкора прие това като нещо положително и се опита да убеди съпруга си да не жали средства в опитите си да помогне на Бурго.

— Не е имал причина да откаже парите — рече тя. — Никаква причина. Нима те не му бяха обещани? Нима нямаше право да ги получи?

На господин Палисър не му бе лесно да обсъжда тази тема. Не можеше да каже на жена си, че Фицджералд е задължен да приеме помощта му, но я увери, че парите му ще бъдат на негово разположение и ще направи всичко по силите си, за да му помогне.

На следващата сутрин той отиде до хотела и се видя с истинския съдържател. Той се оказа разумен, спокоен и добронамерен мъж, движен от напълно рационалното желание клиентите да плащат сметките си. Всъщност не бе толкова настоятелен по този въпрос, колкото са повечето английски съдържатели. Недоволството му идваше от факта, че не можеше да направи нищо с джентълмена, който лежеше в леглото му на горния етаж.

— Закусил ли е? — попита господин Палисър.

— Дали е закусил? О, да — засмя се съдържателят.

Бурго му бе дал подробни инструкции относно закуската. Бе пожелал котлетите му да бъдат подправени по точно определен начин, с много лют червен пипер. И те бяха подправени по този начин. Бе поръчал бутилка Сотерн, но съдържателят бе решил, или може би главният келнер, действайки от негово име, бе решил, че бутилка обикновено селско вино би свършила работа. Тази бутилка току-що бе изпратена в стаята му.

Господин Палисър седна в малката стаичка на съдържателя и помоли да му донесат сметката на Бурго Фицджералд.

— Мисля да я платя — заяви той.

— Както желаете, мосю — отвърна съдържателят, но очите му проблеснаха доволно.

Господин Палисър се чудеше какво да направи. Не беше сигурен, че бе редно да плати сметката, поне по правилата на света, в който живееше. Съдържателят също не можеше да му каже дали бе редно или не. Замисли се за жена си. Не можеше да се върне при нея, без да е направил нещо по въпроса. Така че първото нещо, което направи, бе да плати сметката. Очите на съдържателя засияха от щастие и веднага му бе изготвена разписка.

— Да му изпратим ли бутилката Сотерн? — попита той, но господин Палисър поклати глава.

— На кого да дадем разписката за платената сметка?

— Предпочитам да остане във вас.

— Може би има някаква трудност? — попита съдържателят.

Господин Палисър призна, че имаше някаква трудност. Той знаеше, че трябва да направи повече. Не можеше просто да плати сметката и да си тръгне. Това не би задоволило жена му. Трябваше да направи още нещо, за да помогне на Бурго, но какво? И как? Накрая реши да сподели проблема си със съдържателя. Не му разказа цялата история на Бурго. Не спомена нищо, свързано с лейди Гленкора. Но го накара да разбере, че бе готов да помогне на младия мъж, стига да знаеше как.

— Не виждам как бихте могли да го спрете да посещава игралните зали, сър, колкото и да опитвате — отвърна съдържателят. — Ако има един франк в джоба си, ще отиде.

Той звучеше напълно убеден по този въпрос. Накрая двамата се разбраха съдържателят да каже на Бурго, че за момента сметката му е опростена и хотелът ще бъде на негово разположение през следващите три месеца. След тяхното изтичане ще бъде помолен да напусне. Нямаше да му бъдат отпускани пари в брой. Съдържателят имаше резервации по този въпрос.

— Когато се върна в Англия, ще говоря с роднините му и ще видя какво може да бъде направено — увери го господин Палисър, след което се прибра вкъщи и каза на жена си.

— Но няма да има дрехи — рече лейди Гленкора.

Господин Палисър й отвърна, че разумният съдържател ще се погрижи за това и лейди Гленкора бе задоволена, поне временно. Все пак тя напомни на съпруга си, че трябва да се погрижат за Бурго, когато се приберат в Англия.

Клетият Бурго! Неговата история свърши, поне що се отнася до тези страници. Той скоро откри, че някой се бе погрижил за сметката му и не му бе особено трудно да предположи кой. Дискретният съдържател не му каза нищо повече, разбира се. Единственото нещо, което сподели с него, бе, че сметката му е временно опростена. Бурго обмисли случилото се и реши да напише възмутително писмо до господин Палисър, но писмото така и не бе написано. В Англия господин Палисър се видя със сър Козмо Монк и след много извинения му разказа какво бе направил.

— Не е трябвало да го правите — отвърна сър Козмо гневно. — Съжалявам, че сте го направили. Не заради парите, но съжалявам.

Сумата бе върната на господин Палисър и бе уредено Бурго да получава по петнайсет лири на седмица чрез представител на английския дипломатически корпус, но само, при условие че живее в един малък немски град, където нямаше игрални зали. Лейди Гленкора обяви, че това я задоволява за момента, но лично аз се съмнявам, че клетият Бурго можеше да изкара дълго с тази скромна издръжка.

Тук трябва да се сбогуваме с Бурго Фицджералд.

Седемдесет и седма глава

Пътешествениците се завръщат

Господин Палисър не остана дълго в Баден, след като плати сметката на Бурго. Може би няма да го обидя, ако кажа, че се страхуваше да го направи. Какво щеше да отговори, какво можеше да отговори, ако младият мъж дойдеше при него, настоявайки за обяснение? Така че още същия ден заминаха за Страсбург, за най-голяма радост на жена си.

Не се случи нищо интересно през остатъка от пътуването им. Постепенно господин Палисър стана малко по-снизходителен към жена си и не толкова настоятелен в предпазливостта си. Все още се грижеше за ресорите на каретите, но го правеше тайно и спря да настоява да си почиват след всеки изминат етап от пътуването. Когато пристигнаха в Дувър, той бе дотолкова свикнал със състоянието на жена си, че дори не протестира, когато тя мина по тясното подвижно мостче, което превръщаше слизането от кораби в истинско изпитание за всяка дама и неудобство за всеки джентълмен. Беше леко смаян, когато един грамаден мъж настоя да отвори малката кошница, която жена му носеше, и се почувства неловко, когато се видя принуден да спре на мостчето, за да даде билетите, които мислеше, че вече бе дал. Но той малко по малко свикваше с позицията си и понесе всичко това като мъж.

По време на пътуването господин Палисър невинаги бе сядал срещу жена си. Бе установил, че му е по-приятно да разговаря с господин Грей, отколкото с лейди Гленкора, и по тази причина както дамите, така и господата бяха общували предимно помежду си. Можете да си представите какво бяха обсъждали дамите. Едната щеше да стане съпруга, а другата — майка, като и двете не бяха вярвали, че такова щастие някога ще им се усмихне. Но може да бъде предположено, че за всяка дума, изречена от Алис, лейди Гленкора изричаше поне десет. По време на пътуването мъжете се сближиха още повече, като си говореха предимно за политика. Господин Палисър, който може да бъде считан за лисицата с отрязаната опашка от баснята на Езоп (в този случай опашката бе удобството на семейното уединение), нямаше търпение да препоръча на новия си приятел също да отреже опашката си.

— Щяхте да бъдете прав, ако човек можеше да се задоволи с това да живее само за себе си — обяви той.

— Вие щяхте да бъдете прав — отвърна господин Грей, — ако разговаряхте с мъж, който чувстваше, че би могъл да допринесе с нещо, влизайки в политиката. Но аргументът ви е неефективен, ако препоръчва влизане в политиката с единствената цел мъжът да задоволи собствените си амбиции.

— Разбира се, че човек задоволява амбициите си, но в същото време може да бъде полезен — отвърна господин Палисър.

— Може да бъде полезен или е полезен? — попита господин Грей.

— Точно така. Двете неща вървят ръка за ръка. Човек знае, че амбициите му са били задоволени, когато чувства, че е полезен.

— Но ако чувствате, че не можете да бъдете полезен?

Няма нужда да продължаваме да следим този спор. Много добре знаем какво ще си кажат двамата мъже, защитавайки своите позиции. Знаем, че нито един от двамата няма да бъде напълно обективен, излагайки аргументите си. Мъжете никога не са обективни, когато разговарят помежду си, дори когато правото е на тяхна страна. Не мисля, че досега се е раждал мъж, надарен с такава ораторска дарба, че да може да изразява мъдростта си с думи. Но последствията от този разговор бяха по вкуса на по-слабия от двамата опоненти — по-слаб по отношение на природните си дарби, въпреки че обстоятелствата го бяха поставили в по-силна позиция. Апатичната философия на господин Грей бе разклатена и той слиса и зарадва Алис, когато й заговори за политика, докато се разхождаха в двора на Лувъра.

— Тук всичко е кухо — рече той, имайки предвид френския политически живот.

— Много кухо — отвърна Алис, която не бе привърженик на френския начин за водене на политика.

— От всички форми на управление, тази ми изглежда най-обречена на провал. Казват на мъжете, че са достатъчно мъдри, за да ораторстват, но не достатъчно, за да обличат думите си в действия. Сякаш са ги предупредили, че ходят по барут и затова не им позволяват да палят огън, но в същото време джобовете им са пълни с кибритени клечки. Не вярвам в барута и мисля, че трябва да има огън. Ако не исках да има огън, нямаше да нося кибритени клечки.

— Толкова е странно да те слушам да говориш за политика — отбеляза Алис и се засмя.

Той веднага изостави темата, сякаш се бе засрамил, но няколко минути по-късно отново се върна към нея.

— Господин Палисър иска да се кандидатирам за парламента — рече смело той.

Когато чу това, Алис се умълча. Истината бе, че се страхуваше да каже нещо. След всичко, което се бе случило, тя не смяташе, че има право да показва радостта си. И тъй като знаеше, че не би могла да скрие вълнението в гласа си, продължи да крачи в мълчание, усещайки как ръката й трепери в неговата.

— Ти какво смяташ? — попита той.

— Какво смятам? О, Джон, нима имам право на мнение по този въпрос?

— Имаш по-голямо право на мнение от всеки друг… с изключение на мен, разбира се, тъй като трябва да съм отговорен за действията си. Той ме попита дали бих могъл да си го позволя и отбеляза, че разходите вече не са толкова големи, колкото са били преди няколко години. Струва ми се, че бих могъл да си го позволя, ако избера място, което не е толкова скъпо. Той би могъл да ми помогне.

— По този въпрос не бих могла да имам мнение, разбира се.

— Не, не и по този въпрос. Струва ми се, че бихме могли да се справим. Бихме могли да живеем четири или пет месеца в годината в Лондон, нали? Но що за начин на живот!

Тогава Алис не издържа и сподели мнението си, с много повече страст, отколкото дискретност. Той обикновено бе враждебно настроен към подобни прояви на отявлен ентусиазъм. Но не бе толкова упорит, че да се откаже от плановете си просто поради факта, че Алис ги одобрява. Докато пътуваха към вкъщи, тя си каза, че може би единственият недостатък в характера му е на път да бъде излекуван.

Когато пристигнаха в Лондон, четиримата незабавно се разделиха. Господин Палисър бе решил да заведе жена си в Мачинг без никакво отлагане. По това време Лондон бе почти напълно опустял, понеже сезонът бе приключил. Беше първата седмица на август и тъй като парламентът не бе заседавал от почти два месеца, градът изглеждаше така, както обикновено изглеждаше през септември. Лейди Гленкора щеше да прекара само един ден на улица „Парк Лейн“ и двете с Алис бяха приели, че няма повече да се видят.

— Не е ли странно, че трябва да се разделим след всичкото това време, прекарано заедно? — попита лейди Гленкора. — Сякаш сме водили съвместен живот, който трябва да приключи. Господин Грей, може би следващият път, когато се срещнем, ще бъдем прекалено отчуждени, за да се караме.

— Надявам се, че това никога няма да се случи — каза господин Грей.

— Предполагам, че нищо не може да го спре, нали, Алис? Но помнете, че не бива да се караме при следващата си среща, която трябва да бъде през септември.

— Кълна се, че няма да се караме — отвърна господин Грей, но Алис мълчеше.

Тогава господин Палисър произнесе кратката си реч:

— Алис — рече той и взе ръката й в своята, — предай много поздрави на баща си и му кажи, че ще си позволя да го поканя да дойде в Мачинг за началото на ловния сезон през септември и ще очаквам да те вземе със себе си. Можеш също така да му кажеш, че ще трябва да остане, за да те изпрати, но няма да му бъде позволено да те вземе обратно със себе си.

Това прозвуча много мило на лейди Гленкора и по пътя към вкъщи тя похвали своя съпруг.

Алис настоя да се прибере сама с кабриолет до улица „Кралица Ан“. Господин Палисър й бе предложил карета, а господин Грей, разбира се, бе изразил желание да я придружи, но тя бе отказала и на двамата. Ако Грей бе дошъл с нея, можеше случайно да срещне баща й и Алис не искаше годеникът й да присъства, когато приема поздравленията му. Бяха прекарали нощта в Дувър и бяха пристигнали в Лондон с обедния влак. Когато стигна улица „Кралица Ан“, тя установи, че къщата е празна и съжали, че не бе приела предложението на господин Грей. Но вътре я чакаше писмо, което я накара за миг да забрави както за него, така и за баща си. Лейди Маклауд от Челтнъм бе тежко болна и искаше да види племенницата си „преди да умре“.

„Получих писмото ти — пишеше добрата старица — и много се радвам за теб. Това бе единственото нещо, което ми трябваше, за да се примиря със смъртта. Мисълта, че моето момиче най-накрая е намерило щастието, ми вдъхна нови сили. Дали ще ми простиш, ако ти кажа, че ти прощавам?“

По-нататък тя молеше племенницата си веднага да замине за Челтнъм.

„Вече не умирам — пишеше лейди Маклауд, — но ще ме откриеш много променена и на легло. Докторът намекна, че се страхува от първите студове. Знам какво означава това, мила моя, и ако не те видя сега, преди да се омъжиш, може никога повече да не те видя. Моля те, омъжи се възможно най-скоро. Искам да чуя, че си станала госпожа Грей, преди да си отида. Ако разбера, че си отложила сватбата заради болестта ми, струва ми се, че това ще ме погуби.“

Имаше и второ писмо, което бе от Кейт и бе пълно с поздравления и обещания да дойде на сватбата. „Освен ако не се състои в къщата на някой от знатните ти приятели, разбира се.“

По-нататък Кейт й пишеше, че сватбата на леля Гринаул е насрочена за след две седмици и я молеше да дойде. „Трябва да подкрепяш семейството си — пишеше тя. — Помисли в какво състояние щях да бъда, ако тук нямаше човек, който да ме подкрепя. Ела, моля те. Какво е едно такова пътуване в днешно време? Знаеш, че бих изминала седем пъти по-голямо разстояние за теб. Господин Чийзакър и капитан Белфийлд отново се сдобриха и господин Чийзакър ще бъде шафер. Не е ли прекрасно? Що се отнася до мен, казаха ми, че вече нямам шанс да стана господарка на Ойлимид.“

Алис започваше да си мисли, че я чакат прекалено много задачи. Ако наистина смяташе да се омъжи през септември, дори да бе в края на септември, не знаеше как ще се справи. Но в същото време не можеше да откаже молбите, отправени към нея. Що се отнасяше до лейди Маклауд, тя имаше дълг да я посети и щеше да го направи при първа възможност. Щеше да остане само един ден в Лондон, след което да замине за Челтнъм.

След като взе това решение, тя веднага писа на леля си, за да й каже. Що се отнасяше до другата молба, свързана с Уестморланд, тя въздъхна, мислейки за пътуването, което я чакаше. Но трябваше да го предприеме. Кейт бе изстрадала много, за нея и не можеше да пренебрегне желанието й.

Баща й влезе в стаята.

— Нямах представа кога ще се върнеш — рече той, започвайки с извинение за отсъствието си. — Как бих могъл, мила моя?

Алис реши да не му напомня, че му бе казала точния час на пристигането в последното си писмо.

— Няма нищо, татко — отвърна тя. — Така или иначе имах нужда от време, за да напиша няколко писма. Клетата лейди Маклауд е тежко болна. Вдругиден заминавам да я видя.

— Горката! Чух, че не е добре със здравето. Но тя е много стара, както знаеш. Е, Алис? Най-накрая си се помирила с господин Грей?

— Да, татко… ако наричаш това помирение.

— Точно така го наричам. Важното е, че се случи това, което трябваше да се случи.

— Надявам се, че и той мисли така.

— А какво мислиш ти, скъпа моя?

— Не се съмнявам, че това е най-доброто решение за мен.

— Разбира се, че е. Разбира се, че е. Мога да ти кажа едно нещо, Алис. Той е един на хиляда. Чу ли за парите?

— Какви пари, татко?

— Парите, които Джордж получи.

Читателят безспорно е наясно с факта, че Алис не бе чула нищо за тези пари. Само знаеше, че бе дала три хиляди лири на своя братовчед.

Но сега господин Вавасор й описа цялата транзакция.

— Парите ти щяха да бъдат блокирани в продължение на месеци — каза той, — но Грей знае, че някои мъже трябва да получат въже, за да могат сами да се обесят.

Алис не можеше да каже нищо по темата на баща си, но вътрешно бе убедена, че Джон Грей не бе дал парите по този начин или с тази цел.

— Трябва да му ги върнем, татко — рече тя.

— Да му ги върнем! — отвърна той. — Грей сам ще си ги вземе. Сигурен съм, че ще уреди въпроса с адвокатите. Не бих му се месил. Не и на човек като Джон Грей. Само ако знаеше колко много страдах, скъпа моя!

Алис изрази съжалението си, след което той също я увери, че й бе простил.

— Бог да те благослови, дете! — рече. — Надявам се, че ще бъдеш щастлива и добра и… че животът ти с господин Грей ще бъде удобен и охолен.

След това се върна в клуба си.

Алис измина пътя до Челтнъм без инциденти и бе приета с отворени обятия от лейди Маклауд.

— Скъпа Алис, толкова ми е приятно да те видя!

— Приятно? — отвърна Алис. — Нима не бих изминала хиляда километра за теб?

Лейди Маклауд нямаше търпение да научи подробности за предстоящата сватба.

— Сега ще ти кажа нещо, което по-рано не можех да споделя с теб. Знаех, че никога няма да се откаже. Самият той ми довери това.

— Не се отказа, лельо. Това е сигурно.

— И се надявам, че ще го възнаградиш за това. Красива жена, която не е дискретна, е като перла в зурлата на свиня. Но добрата съпруга е като корона на главата на своя съпруг. Запомни това, мила моя, и избери онази роля, която той би предпочел.

— Ще се опитам да не бъда онази злочеста перла, лельо. Стига да зависи от мен.

— Винаги зависи от теб, ако си с правилната нагласа. И Алис, трябва да откриеш какво харесва и какво не харесва. Господи, само като се сетя колко ми беше трудно на мен! Но ти си много по-умна.

— Понякога си мисля, че съм най-глупавата жена на света.

— Думата не е „глупава“, мила моя. Думата е „своенравна“. Но всичко вече е простено, нали така?

— Има прошка, която е много трудна за получаване — рече Алис.

След това бе казано нещо за прошката, която трябва да бъде търсена на оня свят, но няма да го повтарям тук. Алис слушаше малките проповеди на старицата много по-внимателно, отколкото й се искаше, опитвайки се да я успокои и ободри. Накрая лейди Маклауд бръкна под възглавницата си и извади писмо от графинята на Мидлотиан, което бе получила преди два дни и което се отнасяше за случая на Алис.

— Не бях сигурна дали да ти го покажа — рече лейди Маклауд, — след като ти не й отговори, когато ти писа. Но когато си отида, което ще стане съвсем скоро, тя ще бъде най-близкият ти роднина по майчина линия и от нейната високопоставена позиция… знаеш какво имам предвид, Алис…

Но тук Алис стана нетърпелива и посегна към писмото. Старицата й го даде и Алис прочете следното:

„Замък Рейки, юли, 186–.

Скъпа лейди Маклауд,

Много се натъжих, когато прочетох симптомите, описани в последното ви писмо. Съветвам ви да разчитате предимно на говежди бульон. Трябва да ви го носят без мазнина и не бива да бъде прекалено силен по отношение на месото. В него не трябва да има зеленчуци. Това не е супа, а бульон. Ако нещо би могло да възстанови силите ви, то това е говеждият бульон. Едва ли има нужда да казвам на човек като вас, живял толкова дълго, къде може да открие онази друга сила, която би могла да ви вдигне на крака в такъв момент. Бих ви посетила, ако мислех, че присъствието ми ще ви помогне с нещо, но знам колко сте чувствителна и шокът може да се окаже прекалено голям за вас.

Ако видите Алис Вавасор след завръщането й в Англия, което най-вероятно ще направите, поздравете я от мое име и й кажете, че сърдечно се радвам за това, че всичко е било уредено. Мисля, че тя се отнесе много несправедливо към опитите ми да излекувам раната, но всичко ще бъде простено, включително и първоначалното й ужасно отношение към господин Грей.“

На Алис й бе дотегнало да й прощават и докато четеше писмото, тя си каза, че нямаше нужда от прошката на лейди Мидлотиан.

„Вярвам, че все още можем да бъдем приятели — продължаваше лейди Мидлотиан. — Много се зарадвах, когато разбрах, че господин Палисър има такова високо мнение за нея. Казаха ми, че господин Палисър и господин Грей са станали близки приятели и ако това е така, Алис несъмнено е щастлива от факта, че е могла да окаже такава помощ на бъдещия си съпруг, каквато той несъмнено ще получи от това познанство.“

— Изобщо не съм щастлива и не съм оказвала никаква помощ на господин Грей! — възкликна Алис, неспособна да сдържи гнева си след прочитането на последния параграф.

— Но ползата за него ще бъде огромна, скъпа моя.

— Господин Палисър трябва да бъде толкова благодарен за това приятелство, колкото и господин Грей. А може би повече.

Клетата лейди Маклауд нямаше сили да спори по този въпрос в сегашното си състояние, така че просто въздъхна и прокара съсухрената си ръка по покривката на леглото. Алис дочете писмото без по-нататъшни коментари. В него се казваше, че авторката няма търпение Алис да стане госпожа Грей и много ще се радва да се запознае с господин Грей, като за целта би искала да покани и двамата в замъка Рейки, когато имат възможност да дойдат. Маркизата, при която лейди Мидлотиан бе отседнала, лично й бе заръчала да отправи тази покана. Алис не можеше да не забележи, че поканата на лейди Мидлотиан се отнасяше за чужда къща.

— Сигурна съм, че просто иска да помогне — рече Алис.

— Така е — отвърна лейди Маклауд. — Знаеш, че сигурно ще имаш деца. Само си помисли колко ще бъде прекрасно, ако те опознаят семейство Мидлотиан! Не бива да ги лишаваш от естествените им преимущества.

Алис остана една седмица при леля си и оттам замина директно за Уестморланд. Можем да предположим, че бе дала нареждания относно приготовленията за сватбата през единствения ден, който бе прекарала в Лондон. Бе получила много съвети по този въпрос от лейди Гленкора и несъмнено щеше да получи още през двете седмици, които бе обещала да прекара в Мачинг преди сватбата. Да се надяваме, че бе получила помощ по този въпрос и в Челтнъм. И най-вероятно бе получила. Може би щеше да получи такава помощ и в Уестморланд, стига тя да не бе свързана с наемането на скъпи доставчици за сватбата. Докато бе в Челтнъм, тя реши да не се връща в Лондон преди сватбата. Това решение бе провокирано от едно спешно писмо от господин Грей, както и от едно почти толкова спешно писмо от лейди Гленкора. Ако сватбата не се състоеше през септември, тя нямаше да може да присъства. Всемогъщите богове, които управляваха нейния свят, се бяха срещнали и бяха постигнали съгласие. През октомври лейди Гленкора щеше да бъде отведена в замъка Гадъръм и щеше да остане там до следващата пролет, за да може бебето да се роди в наследственото си имение.

„Каква досада — пишеше лейди Гленкора. — Сигурна съм, че ще бъде момиче. Но херцогът няма да бъде там, освен по Коледа.“

По-нататък тя споменаваше, че покана за церемонията в Мачинг е била изпратена от господин Палисър до господин Вавасор и от лейди Гленкора до Кейт, „с която много искам да се запозная и на която бих се накарала, ако смеех, защото съм сигурна, че е виновна за всичко.“

Седемдесет и осма глава

Съдбата на господин Чийзакър

Не можем да не признаем, че госпожа Гринаул бе много находчива жена и безкрайно разумна по отношение на другите, въпреки че хората, които я познаваха, едва ли биха казали, че бе особено разумна по отношение на самата себе си. Венчавката й за капитан Белфийлд бе много прибързана. Това несъмнено бе така, въпреки че вдовицата се бе постарала да запази богатството си в свои ръце. Но начинът, по който го бе принудила да живее в нелегалност няколко месеца преди сватбата, тактичността, с която бе подновила приятелството между него и господин Чийзакър, и ловкостта, с която бе успяла да осигури съпруга на господин Чийзакър, ни принуждават да признаем, че като цяло госпожа Гринаул притежаваше възхитителни умения.

Когато Алис пристигна в Уестморланд, тя завари Чарли Феърстерс на дълго посещение във „Вавасор Хол“. Двете с Кейт щяха да бъдат шаферки на сватбата и още при първия им разговор насаме през първата вечер на Алис в имението, Кейт й довери, че бе много вероятно господарят на Ойлимид да се предаде. Беше вярно, че Чарли нямаше нито шилинг, а господин Чийзакър си бе втълпил, че трябва да се ожени за богата наследница. Беше вярно, че той никога не бе имал високо мнение за госпожица Феърстерс и хората като нея, които нямат нито титла, нито обществено положение, нито пари (а това бяха трите неща, които ценеше най-високо). Беше вярно, че Чарли не бе красавица, а господин Чийзакър бе любител на женската красота. Беше вярно, че бе презирал Чарли и не бе криел това — бе я виждал на пясъците на Ярмът всяко лято през последните десет години, както и по улиците на Норич всяка зима, и бе започнал да я счита за клето и долно създание. По този начин мъжете като Чийзакър съдят хората. Но въпреки всички тези трудности, госпожа Гринаул се бе заела със случая на клетата Чарли и Кейт Вавасор бе почти сигурна, че леля й ще завоюва поредната си победа.

— Какво му е направила? — попита Алис.

— Придумва го, това е всичко. Упражнява такова огромно влияние върху него, че той просто не знае как да й откаже. Някога си мислех, че просто ще избяга, но вече се съмнявам. Всеки ден споделя нещо лично с него и той е дотолкова привързан към тези интимни разговори, че не би могъл да се откъсне от нея. И съм сигурна, че по време на един от тези разговори ще се озове сгоден.

— Но клетото момиче! Този брак няма ли да бъде ужасен за нея?

— В никакъв случай. Тя ще бъде прекрасна съпруга. Той е един от онези мъже, които постепенно свикват с всичко. Веднъж в месеца ще й се скара за нещо и може би ще й напомни, че е била бедна, преди да се омъжи, но тя няма да се засегне. Чарли знае как да води собствените си битки. Ще пести неговите пари, тъй като няма свои, и след няколко години двамата ще се разбират много добре.

По това време господин Чийзакър и капитан Белфийлд живееха заедно в Пенрит и посещаваха „Вавасор Хол“ през ден, като се прибираха в квартирата си чак вечерта. Когато Алис пристигна, до сватбата оставаха само осем дни и приготовленията бяха в разгара си.

— Ще бъде съвсем скромна сватба, Алис — рече леля й. — Доколкото такива неща могат да бъдат скромни. Дължа го на паметта на покойния ми съпруг. Знам, че в момента той ме гледа от небето и одобрява всичко, което правя. Всъщност веднъж ми каза, че не иска да живея в самота заради него. Ако не чувствах, че ме гледа и одобрява решенията ми, щях да бъда много нещастна.

Тя показа чеиза си на Алис и й даде няколко съвета, които, при сегашните обстоятелства, можеха да се окажат много полезни.

— Точно така. Само три лири и шест пенса за всяка. И са напълно истински. Пипни ги, ако искаш. Не можеш да ги намериш по магазините за по-малко от шест.

Алис ги пипна и се зачуди дали леля й си бе спестила тази половин крона по честен начин.

— Оглеждах се много внимателно, когато бях в града, мила моя. Виж тези. Чисто нови са. Още не съм ги носила, а ги получих като подарък, преди да овдовея. Човек трябва да бъде предвидлив, скъпа моя. Мразя стиснатите хора и всеки, който ме познава, ще потвърди това, но човек трябва да бъде предвидлив. В момента около теб има много богати хора и ще получиш много подаръци, които не искаш. Запази ги, защото някой ден могат да ти потрябват.

Докато говореше, госпожа Гринаул посочи няколко предмета сред булчинските си вещи, които бе придобила в по-ранен етап от живота си.

След това тя отвори сърцето си пред Алис, говорейки за капитана.

— Той е истински скъпоценен камък, миля моя. По свой собствен начин, разбира се. Знам, че има много недостатъци, но кой няма недостатъци? Въпреки че клетият Гринаул имаше по-малко, отколкото всеки друг човек, когото някога съм познавала.

Тъжният спомен накара госпожа Гринаул да попие очи с кърпичката си и Алис забеляза, че тя все още използваше вдовишката си кърпичка. Несъмнено щеше да я използва до последния възможен момент, след което щеше да я прибере и съхранява, докато не й се наложеше да я извади пак.

— Може би Белфийлд е бил малко разточителен. Опасявам се, че това е така. Но кой мъж не би бил разточителен, когато няма постоянен източник на доходи? Трябва да кажа, че отношението на бившите му колеги към него е много несправедливо. Кръвта ми кипва, когато мисля за това. След всичко, което е направил за родината си, след всичката кръв и пот, които е пролял на бойното поле… но ще ти разкажа за това някой друг път.

— Предполагам, че никой войник не би могъл да забогатее, лельо.

— Никой, скъпа моя. По-добре шивач. Никога не се омъжвай за войник. Но както казах, той е най-благонравното създание на света и най-верният приятел, когото някога съм имала. Трябва да чуеш какво казва господин Чийзакър за него! Но ми се струва, че ти не познаваш господин Чийзакър.

— Не, лельо, още не съм се запознала с него. Сигурно помниш, че той си замина, преди да го видя при предишното си посещение.

— Да, помня. Клетият човек! Между нас казано, Кейт можеше да го вземе за съпруг, ако бе поискала, но може би постъпи правилно.

— Не мисля, че е подходящ за Кейт.

— Имаш предвид заради фермата? Кейт не бива да си придава важност. Парите никога не са мръсни, ако питаш мен. Но може би всичко е било за добро. Тук е отседнало едно чудесно момиче, към което той е много привързан и се надявам, че двамата ще се оженят. Но както казах, приятелството между капитан Белфийлд и господин Чийзакър е нещо прекрасно и винаги съм смятала, че мъж, който може да предизвика такава обич в сърцето на друг мъж, няма как да не е от онези мъже, които стават добри съпрузи.

Алис знаеше историята на Чарли Феърстерс и нейните надежди, знаеше за кавгите между Белфийлд и Чийзакър и знаеше почти толкова за миналото на капитан Белфийлд, колкото самата госпожа Гринаул, и последната несъмнено бе наясно с това. Въпреки това тя обичаше да разказва своята история и го правеше така, сякаш вярваше във всяка дума.

По традиция на следващия ден двамата джентълмени пристигнаха заедно и Алис веднага забеляза, че госпожица Феърстерс почти не разговаря с господин Чийзакър. Беше толкова очевидно, че се старае да го избягва, че това нямаше как да остане незабелязано. Пиха чай в градината и когато господин Чийзакър се приближи до пейката, на която Чарли седеше, тя стана и се отдалечи. След това, докато се разхождаше из двора и малко по-късно, докато вървеше по пътеката през гората, тя винаги се присламчваше към някой друг, за да не се озове насаме със собственика на Ойлимид. Веднъж господин Чийзакър успя да се приближи достатъчно, за да й каже нещо напълно невинно. Той знаеше, че го избягват и не искаше да прави сцена.

— Не знам, сър — отвърна Чарли и се отдалечи с достойнство. Приближи се до Алис, която стоеше съвсем наблизо, и рече:

— Казаха ми, че току-що сте се върнали от Швейцария. Красива Швейцария! Сърцето ми копнее за тази държава. Разкажете ми нещо за нея!

Господин Чийзакър бе чул, че Алис е близка приятелка на дама, която някой ден щеше да стане херцогиня. По тази причина изпитваше благоговение към нея и бързо се отдалечи, засрамен. Точно тогава госпожа Гринаул се държеше за ръката на бъдещия си съпруг и се взираше с любов в очите му, така че господин Чийзакър се озова сам и нещастен. Той до голяма степен се бе насладил на дните, прекарани във „Вавасор Хол“, понеже бе чувствал превъзходството си пред останалите гости или поне си бе въобразявал, че го чувства. Едва ли има нужда да казвам, че госпожа Гринаул беше човекът, който доминираше над останалите, но знаеше как да направи своя приятел щастлив (както и как да го направи нещастен). Като цяло през този ден клетият Чийзакър се чувстваше много нещастен.

— Не мисля, че повече ще идвам тук — рече той на Белфийлд, докато пътуваха към Пенрит в двуколката тази вечер.

— Няма повече да идваш тук? — отвърна Белфийлд. — Но този петък сме поканени на пикник. Именно ти го предложи.

— Е, ще дойда в петък, но това ще бъде за последен път.

— Нима ще ме оставиш да пътувам сам, стари приятелю?

— Какъв е смисълът? Ще получиш своята съпруга и това е достатъчно. Истината е, че откакто онова момиче пристигна от Лондон… придава си важност и това ме дразни.

Момичето от Лондон, което си придаваше важност, беше клетата Алис.

— Откакто тя дойде, мястото се промени — продължи Чийзакър. — Кълна се, че вече не ми е приятно да прекарвам време там. Аз съм обикновен човек и мразя хората, които се надуват.

Капитан Белфийлд влезе в разгорещен спор със своя приятел по този въпрос, но Чийзакър се бе обидил и бе сърдит и докачлив през целия следващ ден. Отказа да играе билярд и веднъж дори намекна, че се надява скоро да си получи парите.

— Справи се прекрасно, мила моя — рече госпожа Гринаул на Чарли Феърстерс по-късно същата вечер.

Вдовицата бе станала почти толкова близка с Чарли, колкото бе със собствената си племенница Кейт Вавасор. Тя обожаваше да плете интриги и въпреки че Кейт също можеше да го прави, както се уверихме в тези страници, тя отказваше да участва в интригите на леля си.

— Справи се отлично. Не вярвах, че си толкова добра актриса.

— О, не знам — отвърна Чарли и се изчерви, смутена от хвалбите.

— Това е единственият начин, мила моя. Единственият начин да спечелиш мъж като него. И когато най-накрая се вразуми, ще стане отличен съпруг.

— Струва ми се, че изобщо не ме харесва — оплака се Чарли жално.

— Глупости! Едно момиче никога не знае дали някой мъж го харесва или не. Ако те помоли да се омъжиш за него, нима това няма да означава, че те харесва? И ако не го направи, какво от това?

— Ако мисли, че е заради парите му… — започна Чарли.

— Не говори глупости, Чарли — отвърна госпожа Гринаул, — защото ще ме ядосаш. Разбира се, че до голяма степен става дума за парите му. Едва ли ще ми кажеш, че би се влюбила в него, ако беше сиромах като Белфийлд? Аз мога да си позволя да го направя, но ти не можеш. Не казвам, че никога няма да го обикнеш. Разбира се, че ще го обикнеш. И не се съмнявам, че ще бъдеш прекрасна съпруга. Винаги съм смятала, че практичността и сантименталността са като бренди и вода. По отделно не ги харесвам, но заедно правят вкусно питие. Обичам да ги пия топли, както казват джентълмените.

Госпожица Феърстерс изслуша тази лекция с хрисимо внимание и веднага спря да говори за потъпканите си чувства и незаинтересоваността си от парите.

— Ще ти кажа още нещо, мила моя — рече вдовицата. — Този петък искам да облечеш най-хубавите си дрехи. Веднага след вечерята ще го дръпна настрана и когато свърша с него, искам да се озовеш на пътя му, ако разбираш какво имам предвид.

Следващият ден бе „свободен ден във «Вавасор Хол»“, както Кейт обичаше да казва. Всички дами бяха заети, защото се бяха посветили на най-различни шапкарски и домакински задачи. Както вече казах, госпожа Гринаул бе взела имението под наем и това означаваше, че трябваше да се погрижи за много повече от сватбения си гардероб. Бяха пристигнали няколко огромни сандъка с ленени чаршафи и долни дрехи, като всичко бе обозначено с името на Гринаул: „Гринаул“, „Гринаул 5.58“ и „Гринаул 7.52“. Вдовицата се бе наела с нелеката задача да направи това древно бельо годно за употреба от Белфийлд.

— Трябва да изрежем обозначенията, Жанет, и внимателно да закърпим дупките — рече госпожа Гринаул след дълги размишления по въпроса.

— Винаги ще личи — отвърна Жанет, клатейки глава.

— Но иначе ще личи повече — каза вдовицата. — И ако внимателно замрежим плата, само един човек от десет би забелязал.

Не беше напълно вярно, че Чийзакър бе предложил да си направят пикник, въпреки че той несъмнено смяташе така. Това малко удоволствие, ако наистина бе удоволствие, бе уредено от госпожа Гринаул, която обичаше да организира подобни събития. Мястото не бе особено подходящо за пикници. С изключение на тяхната компания, която, разбира се, включваше капитана и господин Чийзакър, щеше да присъства само още един човек — онзи евангелистки духовник, който бе прекалено загрижен за доходите си и с когото старият земевладелец се бе скарал. Госпожа Гринаул почти веднага го бе спечелила за съюзник и пасторът, който не след дълго щеше да ръководи сватбената й церемония, се бе съгласил да дойде. Иначе самото събитие не бе нищо особено — просто щяха да вечерят на открито, в сравнително неудобство, вместо в трапезарията, в сравнително удобство. Но госпожа Гринаул знаеше, че достойнствата на Чарли щяха да бъдат подчертани от една вечеря сред природата.

— Нищо не прави един мъж по-дързък от това да го извадиш от обичайната му среда — заяви тя на Кейт. — Мъж, който никога не би отправил подобно предложение в дневната, несъмнено би го отправил след вечеря, прекарана в компанията на младата дама в кухнята.

В два часа двуколката от Пенрит пристигна и през следващия час Чийзакър и капитанът разнасяха прибори и храна. Белфийлд и Чарли Феърстерс щяха да постелят покривката.

— Остави ме аз да го направя — каза Чийзакър и я измъкна от ръцете на своя приятел.

— О, разбира се — отвърна Белфийлд и я пусна.

— Капитанът щеше да го направи много по-добре — отбеляза Чарли и отметна глава назад. — Той е почти женен, а женените мъже правят тези неща по-добре от всеки друг.

Времето бе прекрасно и въпреки шарената сянка и досадните мушички, вечерята протече много приятно. Всички бяха възхитени, когато госпожа Гринаул си спомни да каже молитвата преди ядене, имайки предвид, че пасторът бе там. Тя се сети точно навреме и щеше много да се ядоса на себе си и да се смути, ако бе забравила. Господин Чийзакър седеше от дясната й страна, а духовникът от лявата и тя почти не обърна внимание на Белфийлд. Най-сладките й усмивки бяха запазени за Чийзакър. Беше решена на всичко да спечели благоразположението на своя съсед пастора и веднъж на всеки пет минути го осветяваше с един силен лъч, но запазваше пълния си блясък за Чийзакър, който никога преди не се бе чувствал толкова огрян от светлината й. Как го ласкаеше само и с каква ненаситна лакомия той поглъщаше ласкателствата й! Според нея нямаше по-прекрасно място на този свят от Ойлимид, който бе същински рай на земята.

— Ах, когато се сетя за Ойлимид… но няма значение.

В един миг той дори си помисли, че все още би могъл да спечели състезанието и да изпрати Белфийлд да ближе раните си. Вдовицата видя това и веднага взе мерки.

— Знам, че взех най-доброто възможно решение — заяви тя. — И никога няма да съжалявам за него. Във всеки случай решението е взето.

— Още не е взето — отвърна жално той.

— Взето е. И съм на мнение, че такъв уважаван провинциален джентълмен като вас трябва да си намери съпруга, която е по-млада от него. Много по-млада.

Чийзакър не разбра аргумента, но оцени намека за своята високопоставеност. И прие, че нямаше шансове по отношение на вдовицата. Въпреки това бе щастлив и не бе останала и следа от предишната му враждебност към Алис. Клетата Алис! Тя, във всеки случай, бе напълно невинна. Трябваше да мисли за толкова много неща, че не взе почти никакво участие в празненствата на госпожа Гринаул. Можем със сигурност да заявим, че ако превъзходството на господин Чийзакър е било атакувано, атаката не бе дошла от нея. Но в този случай превъзходството му бе абсолютно и както по време на вечерята, така и след нея. На него му бе позволено да раздава заповеди на Белфийлд по начин, който несъмнено му достави удоволствие.

— Трябва да изпиете още една чаша шампанско с мен, приятелю — рече госпожа Гринаул и господин Чийзакър изпи още една чаша шампанско. Това не бе нито втората, нито третата му чаша.

След вечеря решиха да се разходят из полята и госпожа Гринаул се озова до господин Чийзакър. Мисля, че Чарли Феърстерс изобщо не дойде с тях. Струва ми се, че вместо това се върна в къщата и изми лицето си, среса косата си и оправи муселиновата си рокля. Дори не бих се учудил, ако бе свалила роклята, за да я изглади наново. Знам, че капитан Белфийлд вървеше с Алис и я изуми с твърдението, че възнамерява напълно да се поправи.

— Знам какво е да бъдеш свързан със семейство като вашето, госпожице Вавасор — заяви той.

Той също бе чул за бъдещата херцогиня и се стараеше да се държи подобаващо. На Кейт се падна незавидната задача да върви с пастора.

— Това е последният път, когато ще бъдем заедно по този начин — каза вдовицата на своя приятел.

— О, не — отвърна Чийзакър. — Надявам се, че няма да е последният.

— Последният път. В сряда ще стана госпожа Белфийлд и едва ли е нужно да казвам, че имам много работа за вършене преди това. Но, господин Чийзакър, надявам се, че няма да се отчуждим след това?

Господин Чийзакър отвърна, че също се надява това да не се случи и заяви, че вратите на Ойлимид винаги ще бъдат отворени за госпожа Белфийлд.

— Всички знаем колко сте гостоприемен — каза тя. — Нито аз, нито моят бъдещ съпруг имаме основание да се съмняваме в това. Той често казва, че вие сте абсолютният идеал за английски провинциален джентълмен.

— Аз съм просто един беден фермер от Норфък — отвърна Чийзакър. — Не обичам да си придавам излишна важност. Говореше се, че мога да стана мирови съдия, но не обръщам внимание на подобни приказки.

— Това, че ви познава, е най-голямата благословия за него — каза госпожа Гринаул, говорейки за бъдещия си съпруг.

— Просто се опитвам да бъда отзивчив, това е всичко. Проклет да съм, госпожо Гринаул, но не виждам смисъл от това да живееш, ако не си отзивчив. И няма по-добър човек на тази земя от Белфийлд. Двамата се състезавахме за една и съща награда и той я спечели. Късметлия е, но не му завиждам.

— Това е много великодушно от ваша страна, господин Чийзакър! Но истината е, че наградата, която преследвахте, не си струваше.

— Позволете ми да имам различно мнение по този въпрос.

— Не си струваше за вас. Никой не знае това по-добре от мен и никой не е мислил повече по този въпрос. Много добре знам каква е моята мисия в живота. Господарката на дома ви, господин Чийзакър, не бива да бъде ничия вдовица.

— Тогава не би била вдовица.

— Имате нужда от девствено сърце. И то ще бъде ваше, ако решите да го приемете.

— О, проклятие!

— Ако се отнасяте по този начин към съветите ми, разбира се, не бихме могли да останем приятели. Преди малко бяхте достатъчно мил, за да кажете, че с удоволствие ще приемете мен и моя съпруг в дома си. След всичко, което се случи между нас, нима мислите, че бих могла да посетя дома ви, ако той няма господарка?

— Кълна се, че бихте могла.

— Не, господин Чийзакър, със сигурност не бих. Бих отказала, както за мое, така и за ваше добро. Но ако бяхте женен…

— Постоянно се опитвате да ме ожените, госпожо Гринаул.

— Така е. Това е единственият начин двамата да останем приятели и за нищо на света не бих загубила това преимущество за съпруга си… да не говорим за собствените ми чувства по този въпрос.

— Тогава защо не приехте моето предложение, госпожо Гринаул?

— Ако не знаете, няма смисъл да говоря повече по този въпрос, господин Чийзакър. Но ако можехте да оцените нежната любов в едно девствено сърце…

— Но вчера тя не поиска да ми каже дори една дума, госпожо Гринаул.

— Не ви е казала дори една дума? Това ли е всичко? Нима сте толкова невеж, че не виждате кога сърцето на едно момиче се къса под корсета й?

Този почти неприличен намек впечатли господин Чийзакър.

— А вие казахте ли й нещо вчера? И ако не сте, защо?

— О, госпожо Гринаул, стига.

— Права съм, нали? Но мисля, че е време да се връщаме при останалите.

Двамата бяха седнали на един насип в сянката на един плет.

— Ние ще пием чай, а вие ще пушите лула и ще пиете бренди с вода. Чарли ще ви го донесе. Да тръгваме ли, господин Чийзакър?

— Ако иска, да ми го донесе, разбира се.

— Помолете я и веднага ще го направи. Но не забравяйте какво ви казах за господарката на имението, господин Чийзакър. Говоря напълно сериозно. Помислете на каква възраст ще бъдете, когато децата ви пораснат, ако не се ожените скоро.

Върнаха се в полето, където бяха вечеряли, и завариха Чарли седнала под дърветата. Роклята й изглеждаше прекрасно.

— Какво, нима си all-a-mort[98]? — попита госпожа Гринаул.

Чарли не я разбра напълно и отвърна, че предпочита да бъде сама. — Казах му, че ще напълниш лулата му — намекна госпожа Гринаул. — Той не обича дами да пълнят лулата му — възрази Чарли.

— Защо не опиташ? — рече вдовицата. — През това време аз ще се прибера вътре, за да се погрижа за чая.

Стръвта трябваше да бъде заложена съвсем близо до очите на Чийзакър или той никога нямаше да я клъвне. Тя бе заложена толкова близо, че той несъмнено бе видял и кукичката. Но има риби, които са толкова глупави, че ще налапат стръвта, знаейки, че в нея има кукичка. Чийзакър разбираше всичко. Не бе особено възприемчив, но дори той съзнаваше, че госпожа Гринаул се опитва да го улови за съпруг на Чарли Феърстерс и също така знаеше, че винаги я бе ненавиждал и че нищо на света не би могло да го накара да се ожени за момиче като нея. Но тя бе там и той не знаеше как да избяга. Изглеждаше доста добре в току-що изгладената муселинова рокля и той почувства, че би искал да я целуне. Една целувка нямаше да означава, че трябва да се ожени за нея. Шампанското, което бе създало желанието, му вдъхна смелостта да го осъществи. Той бързо се огледа, за да се увери, че не ги наблюдават, след което целуна Чарли Феърстерс под дърветата.

— О, господин Чийзакър! — възкликна Чарли.

— О, господин Чийзакър! — повтори някой през смях.

Клетият Чийзакър рязко се обърна и видя, че госпожа Гринаул, която трябваше да се занимава с чая в къщата, по незнайна причина бе дошла съвсем близо до мястото, което той бе избрал за своята малка недискретност.

— Господин Чийзакър — повтори Чарли, хлипайки, — как смеете да ме целувате? И пред целия свят!

— Само госпожа Гринаул видя — оправда се Чийзакър.

— И какво ще си помисли тя за мен?

— Бог да те благослови, дете нищо няма да си помисли! И ти не бива да мислиш за това.

— Но не мога да не мисля. Не знам какво да правя. Просто не знам.

След тези думи Чарли стана от пейката и започна бавно да се отдалечава. Чийзакър се замисли. Дали да я последва, или да не я последва? Реши, че трябва да тръгне след нея. Знаеше, че Чарли беше стръв с напълно видима кукичка. Знаеше, че самият той бе голямата риба, която тези две жени се опитваха да хванат на въдицата си. Но накрая прецени, че нямаше да пострада, ако се остави да бъде уловен. Така че стана и я последва. Съмнявам се, че Чарли смяташе да тръгне през гората, по тясната пътечка, водеща до старата лятна беседка сред дърветата. Несъмнено беше прекалено разстроена, за да знае къде отива. Но това бе пътеката, по която пое и не след дълго двамата с Чийзакър се озоваха сами в беседката.

— Недей, Сам, недей! Някой наистина може да дойде. Еми добре. Но няма да го направя пак.

Чарли каза това след последната целувка, която получи този ден… с изключение на една или две, които получи по-късно същата вечер, но няма смисъл да говорим за тях сега. В този случай целувката в лятната беседка бе напълно оправдана, тъй като госпожица Феърстерс току-що бе станала госпожа Чийзакър.

Но как щеше да се покаже пред приятелите си? Този въпрос измъчваше господин Чийзакър, когато стана от пейката след последната им прегръдка. Бе обещал на Чарли и може би щеше да спази обещанието си, но реши, че нямаше смисъл веднага да го разгласяват. Но Чарли бе на друго мнение и нямаше да се остави толкова лесно. Тя имаше ликуващ вид, когато се върнаха от разходката си. Беше се изчервила и не поглеждаше никого в очите, но стискаше ръката на своя любим и стоеше толкова близо до него, че никой не би могъл да остане с грешно впечатление относно онова, което се бе случило.

— Господи, Чарли! Къде бяхте двамата с господин Чийзакър? — попита госпожа Гринаул.

— Решихме да се разходим в гората и се изгубихме — отвърна Чарли.

— Нима? — рече госпожа Гринаул.

Няма смисъл да разказвам цялата дълга история и да описвам опитите на Чийзакър да избяга и ловкостта, с която госпожа Гринаул го накара да спази обещанието си. Надявам се, че Чарли Феърстерс й е била благодарна. Към края на вечерта, под упойващото влияние на две чаши горещо бренди с вода (мисля, че самата вдовица му бе донесла втората), господин Чийзакър, преди това влияние да е станало прекалено голямо, се бе видял принуден да признае, че е станал щастливият притежател на сърцето и ръката на Чарли Феърстерс.

— Вие сте истински късметлия — отвърна вдовицата с явен ентусиазъм, — и ви поздравявам от все сърце! Освен това ви съветвам да не отлагате щастливото събитие. Колкото по-скоро се ожените, толкова по-добре!

Още преди края на вечерта госпожа Гринаул бе събрала двамата в свое присъствие и бе определила деня на сватбата.

— На човек трябва да му бъде позволено сам да взима подобни решения — прошепна й господин Чийзакър в напразен опит да се защити, но госпожа Гринаул не му показа никаква милост, тъй като знаеше докъде можеше да доведе това.

Вдовицата бе от онези хора, които не се отказват, докато не постигнат целта си и се надявам, че госпожица Феърстерс е изразила своята признателност. Именно след насрочването на сватбата тя получи последната си целувка за вечерта — вечер, изпълнена с толкова много събития.

— Хайде, Чарли, бъди добра с него — подкани я вдовицата. — Той вече е твой.

И Чарли беше добра.

— Ще се венчаят веднага, след като се върнем от пътуването си — рече госпожа Гринаул на Кейт на следващия ден. — Ще й услужа с пари, за да си купи всичко необходимо. Той ще го направи, дори да се наложи да отида сама до Норфък и да го доведа за ушите. Името ми да не е Гринаул, ако не го направи… или Белфийлд, както ще се казвам тогава.

— Няма да се изненадам, ако наистина й се наложи да отиде до Норфък — сподели Кейт с братовчедка си.

За съжаление, не мога да опиша развръзката на тези събития в следващите страници. Мога само да посоча, че когато мисля за силния характер и непоколебимото приятелство на госпожа Гринаул, аз изпитвам увереност, че бъдещето на госпожица Феърстерс е осигурено.

Сватбата на самата госпожа Гринаул мина много успешно. Тя прие да стане жена на капитан Белфийлд и да бъде с него и в лошо, и в добро, като бе решена на всичко, за да превърне лошото в добро и да изправи капитана на крака, ако това бе възможно. Във всеки случай той бе голям късметлия. Ако имаше нещо, което можеше да го изправи на крака, той го бе открил. Бе открил съпруга, която бе готова да му прости прегрешенията от миналото, както и ако се наложеше, някои бъдещи прегрешения; която можеше да си позволи да задоволи всичките му нужди и бе достатъчно добра, за да го направи, и което бе най-важно за капитана — която бе достатъчно силна, за да му попречи да разори и двама им. Читателю, нека пожелаем щастлив съвместен живот на капитана и госпожа Белфийлд!

В деня след сватбената церемония Алис Вавасор и Кейт Вавасор заминаха за Мачинг.

Седемдесет и девета глава

Диамантите са диаманти

Наближавайки края на своето пътуване, Кейт и Алис изпаднаха в лек смут и не мога да не призная, че имаха причина за тази нервност. Това щеше да бъде първата среща между Кейт Вавасор и господин Грей, който бе отседнал в Мачинг и щеше да остане там до седмицата на сватбата си. След това щеше да се върне за няколко дни в Кеймбриджшир, а вечерта преди церемонията щеше да бъде приет като гост в дома на енорийския пастор в Мачинг.

— Защо не дойде направо тук? — каза лейди Гленкора на своя съпруг. — Това са пълни глупости.

Но господин Палисър не отстъпи. Въпреки че бе радикал в политическите си убеждения, той за нищо на света не би изневерил на древните традиции на предците си, така че въпросът бе решен. Това означаваше, че Кейт щеше да се запознае с господин Грей в деня на своето пристигане в Мачинг. Смущението й бе напълно разбираемо, защото тя чувстваше вина за болката, която му бе причинила. Освен това все още изпитваше страхопочитание към хората от рода Палисър заради богатството и общественото им положение. Тя се страхуваше от тях, но бе ужасена от господин Грей.

Алис също бе неспокойна. Нямаше да се съгласи на такъв бърз брак, ако не се чувстваше длъжна след всички неприятности, които бе причинила, да прави онова, което й казваха. Когато датата бе определена, тя не се бе осмелила да възрази и бе позволила на лейди Гленкора да уреди всичко така, както искаше. Но внезапността на този брак не бе единственото нещо, което я измъчваше. Обстоятелствата около самата сватбена церемония я ужасяваха. Както лейди Мидлотиан, така и маркизата на Единбург щяха да присъстват. Когато й съобщиха това в едно писмо, тя нямаше как да го предотврати. Лейди Гленкора й бе написала:

„Лейди Маклауд е права почти във всичко, което казва. Във всеки случай не бива да постъпваш глупаво и да страниш от братовчедите си просто защото имат титли след имената си. Трябва да се приспособяваш към подобни неща.“

Освен това лейди Гленкора бе съставила списъка с шаферки. Алис я бе помолила да й позволи да си избере само една, но единствено Кейт я бе подкрепила. Но може би трябваше да се досети, че съгласието й да се венчае в Мачинг (не че бе имала избор по този въпрос) означаваше, че всички тези въпроси ще бъдат решени без нея. Следователно списъкът с шаферки включваше двете дъщери на лейди Мидлотиан, лейди Джейн и лейди Мери, дъщерята на маркизата, която също бе лейди Джейн, както и две госпожици от Лондон на име Хауърд, които Алис и лейди Гленкора познаваха и които имаха далечна роднинска връзка с тях. Бе направен опит двете госпожици Палисър също да бъдат включени в групата, но те бяха отказали, оправдавайки се с възрастта си.

— Жена, която не възнамерява да се омъжва, не бива да става шаферка — заяви Софи, която бе по-своенравната от двете. — Аз не смятам да се омъжвам и не искам да бъда в компанията на млади момичета.

По тази причина лейди Гленкора се бе видяла принудена да се задоволи само с шест шаферки, но се бе заклела, че ще ги облече както подобава. Тя щеше да осигури роклите, а господин Палисър да им подари по една брошка и една лента за ръкав.

— Тя е единственият човек на този свят, с изключение на теб, когото искам да глезя — рече лейди Гленкора на своя съпруг и неговият отговор бе да й даде картбланш по отношение на разходите.

Всичко това бе много мъчително за Кейт, която не притежаваше типично женската слабост към труфилата. Беше чула за роклята, която я чакаше в Мачинг и щеше да бъде прекроена след пристигането й, но още не знаеше нищо за украшенията. Има много момичета, които незабавно биха се оставили на грижите на жена като лейди Гленкора. Може би повечето момичета биха го направили, тъй като от всички жени на света, лейди Гленкора бе най-малко склонна да ги покровителства и да се отнася снизходително към тях. Но Кейт Вавасор не бе от хората, които лесно се оставят на чужди грижи, колкото и добронамерени да са те.

— Иска ми се да не се бях качвала на този кораб — рече тя на Алис във влака.

— За да корабокруширам сама!

— Не. Ти няма да корабокрушираш. Когато часът настъпи, ще се издигнеш в небесата и ще бъдеш качена в облаците. Но какво ще правиш с мен?

— Ще видиш, че Гленкора няма да те изостави. Нямаш представа какъв изискан вкус има.

— Бих предпочела да бъда шаферка на Чарли Феърстерс. Наистина бих. Нямам място сред кабинетни министри и стари графини.

— Аз също нямам място сред тях.

— Да, но ми се струва, че ще го получиш. Те са твои роднини и ти успя да се сприятелиш с една от тях. Може би с най-високопоставената от всички.

— Нима смяташ да ме изоставиш, Кейт?

— Да ти кажа честно, Алис, понякога ми се струва, че за теб ще бъде по-добре да изоставиш мен. Знам, че ще бъде тъжно — както за теб, така и за мен. Но може би така ще бъде най-добре. Причиних ти толкова много нещастия и не ти бях полезна с нищо. И това, което ме чака, ще ти донесе само позор.

Кейт дори намекна, че би могла да слезе на някоя гара и да се върне в Лондон. Ако Алис не я бе спряла, щеше да го направи. Все пак малко преди свечеряване двете с Алис влязоха заедно в големия двор на имението Мачинг, возейки се в каретата на лейди Гленкора. Тя им бе изпратила бележка, с която ги чакаха на гарата.

„Не мога да ви посрещна лично, защото господин Палисър е станал прекалено притеснителен. Сигурна съм, че ме разбираш, скъпа моя. Не казвай на никого.“

Алис не каза на никого, тъй като не искаше да злепоставя господин Палисър пред братовчедка си.

Нито една от дамите, носещи имената Джейн или Мери, не бяха в Мачинг, когато те пристигнаха. Всъщност единственият гост там беше господин Грей, за което Кейт се чувстваше безкрайно благодарна. Господин Грей бе слязъл да ги посрещне и бе застанал зад господин Палисър, който стоеше зад жена си. Алис бързо мина покрай двамата и неусетно се озова в обятията на своя любим.

— Предполагам, че ще трябва сама да се представя — рече лейди Гленкора на Кейт. — Както и моят съпруг.

И тя го направи и едва ли имаше жена в Англия, която би се справила по-добре.

— Чух толкова много неща за вас и знам колко сте добра — каза лейди Гленкора, все още държейки ръката на Кейт. — И колко сте лоша! — добави тя, шепнейки.

После господин Грей се приближи и двамата бяха представени един на друг. Трябваше да минат няколко дни, преди Кейт да се почувства удобно в негово присъствие и се съмнявам, че успя да постигне това удобство в компанията на господин Палисър. Но опозна лейди Гленкора много добре, защото я бе харесала, може би дори обикнала, още от първата им среща.

— Чу ли новините? — рече лейди Гленкора на Алис в мига, в който останаха сами.

Алис, разбира се, не бе чула нищо.

— Господин Бот и госпожа Маршъм ще се женят. Избухна истински скандал. Плантагенет е бесен. Никога преди не съм го виждала по-отвратен от нещо. Радвам се от все сърце, въпреки че не смея да му го кажа, разбира се. Знаеш колко бях привързана към тях и мисля, че напълно се заслужават.

Алис, която познаваше господин Бот много по-добре, отколкото госпожа Маршъм, обяви, че не може да не съчувства на дамата.

— Тя е достатъчно стара, може да му бъде майка — отвърна лейди Гленкора, — но с изключение на това, едва ли има двама души, които да си подхождат повече. И най-хубавото е, че господин Бот го прави, за да възстанови отношенията си с господин Палисър! Сигурна съм в това… и Плантагенет никога повече няма да му проговори. Но, Алис, има и други новини.

— Какви други новини?

— Всъщност още никой не знае и не бива да ти казвам. Но съм сигурна, че господин Грей знае и ако не ти кажа, той ще го направи.

— Още не ми е казал нищо.

— Не е имал време. И когато го направи, трябва да се престориш, че не знаеш. Много е вероятно господин Палисър да стане канцлер на хазната още следващия месец и ако това се случи, никога повече няма да представлява Силвърбридж.

— Но ще бъде в парламента, нали?

— О, да, ще бъде в парламента. Не съм напълно сигурна, че разбирам, но има някакъв мъж, който ще освободи мястото си в Барсетшир. Мъж, който е съюзник на херцога. И затова херцогът иска Плантагенет да се кандидатира за това място. Не разбирам какво значение има.

— Но ще бъде в кабинета?

— О, да. И кой според теб ще бъде новият представител на Силвърбридж?

— Нямам представа — отвърна Алис, въпреки че имаше.

— Имай предвид, че не би трябвало да знам и той не трябваше да ми казва. Но говорил с херцога и го помолил да даде мястото на Джефри. Херцогът обаче се разгневил и отвърнал, че Джефри няма нито шилинг. Накратко, той категорично отказал. Клетият Джефри! Трябва да се опитаме да направим нещо за него, но не знам как. После херцогът заявил, че Плантагенет трябва да убеди някой свой приятел да се кандидатира за Силвърбридж. Приятел, който разполага със свои собствени средства. И предполагам, само предполагам, че Плантагенет споменал името на господин Грей.

— О, Гленкора!

— Разговарят толкова много, че понякога се чудя кой е по-досадният от двамата — Плантагенет или господин Грей. Когато онази вечер господин Грей започна да говори за цената на захарта в дневната, аз осъзнах, че с теб е свършено. Ще стане финансов министър. Ще видиш. Или лорд на нещо. Или пък ще бъде назначен на държавна работа като нечий помощник. И някой ден ще полудее, или защото е бил, или защото не е бил поканен в кабинета.

Въпреки думите си, лейди Гленкора знаеше, че тази новина ще зарадва братовчедка й повече от всяка друга, която би могла да й съобщи.

Гостите започнаха да пристигат на групи. Първи бяха двете госпожици Хауърд, които изразиха възхищението си както от вкуса на лейди Гленкора, така и от щедростта на нейния съпруг (тъй като току-що бяха получили брошките и лентите си от него). Кейт не бе казала почти нищо по този въпрос, но госпожиците Хауърд побързаха да изразят своята признателност. Те бяха добронамерени и жизнерадостни момичета и в къщата стана по-весело след тяхното пристигане. Но после дойде ред на бележитата личност, която предизвикваше най-много страх у Алис — лейди Мидлотиан! Кейт бе станала много любопитна относно графинята и нямаше търпение да види лицето и да чуе гласа й. Лейди Мидлотиан пристигна заедно с дъщерите си лейди Джейн и лейди Мери. Не съм убеден, че те бяха много по-млади от госпожиците Палисър, но най-вероятно още не бяха взели окончателно решение относно бъдещето си и дори да го бяха направили, не смятаха, че това трябваше да ги лиши от правото да блестят в ролята на шаферки. Алис се бе запознала съвсем набързо с тях миналата пролет в Лондон, но лейди Гленкора ги бе убедила да й станат шаферки и те се държаха безкрайно любезно с нея. Бяха любезни и с Кейт и поне на пръв поглед всичко в Мачинг се развиваше по план.

Разбира се, имаше неприятна сцена между Алис и лейди Мидлотиан, но тя се случи далеч от хорските очи.

— Длъжна си да го направиш — бе й казала лейди Гленкора с шеговито печален тон. — Защо не я оставиш да поскача малко отгоре ти? Знаеш, че не може да те нарани.

— Но не искам хората да скачат отгоре ми — бе отвърнала Алис.

— И защо винаги трябва да получаваш това, което искаш? Толкова си неразумна. Помисли за това колко много скачаха върху мен! Помисли за това какво изтърпях аз! Ако знаеше какви неща ми е говорила лейди Мидлотиан, нямаше да те е страх. Бях изпратена да прекарам една седмица с нея и бях напълно беззащитна. Понякога викаха и маркизата, но тя само гледаше. Никога не говореше. Взираше се в мен, сумтеше и накрая вдигаше ръце. Намразих я дори повече от лейди Мидлотиан. Помисли за това какво ми причиниха. А сега сме приятелки. Какво ти дава право да очакваш, че можеш да се спасиш от тях?

Алис не можеше да се спаси и прекара почти час на четири очи с лейди Мидлотиан.

— Предполагам, че лейди Маклауд ви е прочела писмото ми? — започна графинята.

— Да… или по-скоро ми го даде да го прочета.

— Надявам се, че ме разбирате, Алис.

— О, да. Предполагам, че ви разбирам.

— Само предполагате, скъпа! Няма да се задоволя с предположения. Искам напълно да оцените чувствата ми към вас. Искам да знаете, че мисля за бъдещето ви и съм напълно доволна от стъпката, която сте предприели.

Графинята зачака отговор, но Алис мълчеше. Езикът я сърбеше да заяви на старицата, че не се интересуваше от нейното одобрение, но бе наясно с факта, че бе заслужила наказанието си и реши да приеме този разговор като част от него. В момента скачаха отгоре й и чувството не бе особено приятно, но след всичко, което бе сторила, тя си го бе заслужила.

— Напълно доволна — продължи графинята. — И сега искам да засегна, съвсем накратко, онова, което се случи между нас, докато бяхме под същия покрив миналата зима.

— Защо изобщо трябва да го засягате, лейди Мидлотиан?

— Защото мисля, че ще ви бъде от полза и защото не смятам, че бих могла да ви убедя в това, че съм ви простила всичко, без да ви кажа, че съм ви простила и това. Миналата зима дойдох чак от Шотландия с целта да си разменя няколко думи с вас.

— Съжалявам, че ви се е наложило.

— Аз не съжалявам, Алис. Не съжалявам за нищо, което съм сторила в изпълнение на дълга си. Никой не може да знае доколко казаното от мен ви е било от полза.

Алис си помисли, че знае много добре, но си замълча.

— Трябва да призная, че онова, което тогава сметнах за упорство от ваша страна, както и бих казала, за пълно безразличие към… към… към изискванията на благоразумието, да не говорим за нормите на доброто възпитание, както и бих казала, за обязаностите на дълга и моралното поведение, ме шокира дълбоко. Това наистина е така, скъпа моя. Не мисля, че някога съм била по-шокирана през живота си. Поведението ви бе толкова неразбираемо!

Тук лейди Мидлотиан вдигна ръка по начин, който бе крайно повелителен.

— Напълно неразбираемо! Но всичко това е в миналото. Готова съм да ви простя тази лична обида и вече го направих. Никога повече няма да мисля за случилото се.

Тук лейди Мидлотиан махна с ръце, сякаш за да прогони спомена за нанесената й обида.

— Но онова, което искам да ви кажа, е следното: прощавам ви и за собственото ви поведение!

Тук тя отново млъкна, чакайки Алис да каже нещо. Но Алис просто се намръщи. Коя бе тази противна стара графиня? Нима мнението й означаваше толкова много за нея, че да се подлага на такова мъчение? Джон Грей й бе простил и това й бе напълно достатъчно. Нямаше нужда от нечия друга прошка. Не бе простила на самата себе си и едва ли някога щеше да си прости. И никоя жена в Англия не би могла да й помогне да го направи. Беше извършила грях, но този грях не бе срещу лейди Мидлотиан.

„Позволи й да поскача малко отгоре ти — бе й казала лейди Гленкора. — Просто го изтърпи.“

Алис й бе обещала да го направи, но й бе много трудно да спази това обещание.

— Двете с маркизата обсъдихме всичко — продължи лейди Мидлотиан — и тя ме помоли да говоря с вас както от мое, така и от нейно име.

Това все пак беше някаква утеха за Алис, която още не се бе запознала с маркизата.

— Решихме да приемем, че всички тези малки грешки никога не са се случвали. С удоволствие ще приемем вас и вашия съпруг, който, смея да твърдя, е един от най-вежливите и възпитани мъже, които някога съм срещала. Изглежда двамата с господин Палисър са станали много близки и съм сигурна, че това ви радва.

— Радва него, което е по-важно — отвърна Алис.

— Точно така. И сега, скъпа моя, всичко е простено и ще бъде забравено. Елате и ме целунете и ми позволете да ви пожелая всичко най-хубаво.

Алис се подчини и прие целувката, поздравленията и малка кутийка с бижута, която лейди Мидлотиан извади от джоба си.

— Диамантите са от маркизата, скъпа моя, чиито възможности, както много добре знаете, значително надвишават моите. Гранатите са от мен. Надявам се, че ще ги носите дълго и щастливо.

Не съм сигурен кое бе по-лошо: лекцията, целувката или подаръкът. Алис несъмнено щеше да откаже подаръка, ако можеше да го направи, но не можеше. Когато се бе съгласила да се ожени в Мачинг, тя не бе помислила за всички негативни последици от това решение. Но знаеше, че бе заслужила наказанието си, въпреки че ставаше все по-раздразнителна и нетърпелива. Този разговор с лейди Мидлотиан я изтормози, но Алис го изтърпя, защото знаеше, че бе заслужила всяка остра дума на графинята. Бе се унизила в опитите си да изпъкне пред останалите момичета и бе напълно справедливо да бъде наказана за глупостта си, преди тя да й бъде простена. Джон Грей я наказваше по един начин, като отказваше да споменава тази глупост, да мисли за нея или дори да я взима предвид. И сега лейди Мидлотиан я бе наказала по друг начин. И когато Алис най-накрая бе освободена, тя се раздели с графинята смирено и с ясното съзнание, че си бе получила заслуженото.

Маркизата и нейната царствена дъщеря пристигнаха два дни преди церемонията. Тази лейди Джейн бе много по-величествена от другата лейди Джейн. Имаше много дълга светлоруса коса и много светли сини очи, които обикновено бяха насочени надолу. Тя не говореше много, всъщност не каза почти нищо. Освен това не правеше нищо. Въпреки това бе много величествена и всички знаеха, че бе сгодена за херцога на Дъмфрисшир, който, въпреки че бе два пъти по-възрастен от нея, все още нямаше наследник. Сватбата им щеше да се състои веднага, след като херцогът приключеше траура за първата си жена. Кейт сподели с братовчедка си, че не вижда как би могла да се чувства удобно в компанията на знатна персона от ранга на лейди Джейн. Самата Алис призна, че не бе достойна за такава високопоставена шаферка. Но истината бе, че както самата лейди Джейн, така и майка й бяха напълно безобидни. Маркизата не каза нищо на Кейт и почти нищо на Алис, а дъщеря й бе също толкова мълчалива.

В деня на пристигането на двете величествени дами в Мачинг, господин Палисър получи телеграма, изискваща незабавното му присъствие в Лондон. Той побърза да се извини на Алис и го направи толкова смирено, че тя се трогна. Истината бе, че Алис вече го считаше за близък приятел.

— Разбирам напълно — отвърна тя. — И знам, че работата, която ви чака в Лондон, ще ви достави удоволствие.

— Ами… да, наистина ще ми достави удоволствие. Признавам, че се зарадвах, когато получих тази телеграма. Но мисълта, че ще пропусна сватбата ви, ме натъжава. Моля ви, опитайте се да убедите баща си, че заминаването ми е било неизбежно. Ще се видя с него, когато се върна, разбира се. Ще се видя и с вас, но по-скоро, отколкото си мислите.

— Нима?

— О, да.

— Защо?

— Защото господин Грей трябва да бъде в Сълвърбридж за изборите. Но може би не е редно да ви издавам неговите тайни.

Той я заведе в трапезарията, за да й покаже подаръка си. Беше скъп и красив сервиз от севърски[99] порцелан.

— Взех ви това, защото знам, че Грей обича порцелана.

— Аз също го обичам — отвърна тя с блеснал поглед. Той никога преди не я бе виждал толкова щастлива.

— Реших, че на вас ще ви хареса дори повече — рече той.

Алис го изгледа с очи, в които се бяха появили сълзи и отвърна, че наистина ще й хареса повече. Той й пожела всичко най-хубаво и тъкмо се наведе да я целуне, когато лейди Гленкора влезе.

— Извинявам се — рече тя. — Струва ми се, че подраних с една минута.

— Тя поиска да го изпратят тук и да го разопаковат — каза господин Палисър. — Въпреки че й казах, че това е глупаво.

— Разбира се, че поисках — отвърна лейди Гленкора. — Всичко трябва да бъде разопаковано и показано. После ще накараме някой да го опакова наново.

Голяма част от сватбените подаръци бяха подредени на масата около сервиза. Сред тях бяха и бижутата, които лейди Мидлотиан бе донесла.

— Диамантите на маркизата изобщо не са за изхвърляне — отбеляза лейди Гленкора.

— Не обичам диаманти — каза Алис.

Лейди Гленкора взе дрънкулките на графинята, поклати глава и сбърчи нос. Имаше нещо комично в изражението й.

— Не виждам никаква разлика — рече Алис.

— Аз пък виждам — отвърна лейди Гленкора. — Диамантите са диаманти, а гранатите са гранати. Не съм толкова романтична, че да не виждам разликата.

Вечерта преди сватбата Алис и лейди Гленкора излязоха на една последна разходка из развалините на приората. Вече бе септември, но вечерите все още бяха дълги, така че дамите можеха да излязат след вечеря. Съмнявам се, че на лейди Гленкора щеше да й бъде позволено да обикаля руините в осем и половина вечерта, ако съпругът й бе там, но той бе в Лондон и тя се възползва от неговото отсъствие.

— Помниш ли онази нощ, когато бяхме тук? — попита лейди Гленкора.

— Как бих могла да я забравя? Тази нощ не може да бъде забравена.

— И аз никога няма да я забравя. Но какви чудесни неща се случиха оттогава! Понякога сещаш ли се за Джефри?

— Да, разбира се, че се сещам за него. Много го харесвам. Надявам се, че някой ден ще се видим пак.

— И той също те хареса, мила моя. В един момент дори си помислих, че можеш наистина да го харесаш.

— Не го харесвам по този начин, разбира се.

— Направи много по-добър избор, особено, при положение че шансовете на Джефри да се издигне вече, не изглеждат толкова добри. Чудя се дали ще ме намрази, ако родя момченце?

— Защо би те намразил?

— Не бих могла да направя нищо по въпроса, дори да ме намрази. Но само си помисли какво би означавало това за Плантагенет. Сигурно си забелязала промяната в него? А бебето още не се е родило!

— Разбира се, че съм я забелязала. Това е най-прекрасната промяна на света.

— Помисли какво би означавало това за мен, Алис. Едно време лежах будна по цели нощи и си мислех, че заслужавам да умра. Дори бях решила да се удавя… но така и не се осмелих. Но повече няма да мисля за Джефри.

След това тя каза на Алис какво бяха направили за Бурго и как чичо й му бе платил хотелската сметка и се бе съгласил да му отпуска издръжка.

— Клетият Бурго! — рече лейди Гленкора. — Парите няма да му стигнат, за да си купува ръкавици.

Сватбата бе разкошна, за изумление на Алис и за неудобство на господин Вавасор, който пристигна вечерта преди церемонията, докато лейди Гленкора и дъщеря му се разхождаха из руините. Господин Грей нито веднъж не загуби самообладание и лейди Гленкора обяви, че е изиграл ролята си толкова добре, сякаш има навика да се жени веднъж в годината.

— Нищо на този свят не би могло да го смути, така че дори не се опитвай, мила моя — рече тя на Алис.

Двете с лейди Гленкора бяха останали за минутка сами в гардеробната на втория етаж, преди булката да слезе долу.

— Знам — отвърна Алис — и затова никога няма да опитвам.

Осемдесета глава

Историята свършва в имението на херцога на Омниум

Господин Грей и жена му бяха отведени от Мачинг с пощенски коне, за да започнат медения си месец. Можем да бъдем сигурни, че и двамата бяха много щастливи. Когато я попитали къде би искала да отиде, Алис просто предложила да не бъде Швейцария. Впоследствие двамата се озовали в Италия и посетили Венеция, Флоренция и накрая Рим, но всъщност това не било първоначалното им намерение. Господин Грей сметнал, че съвсем скоро ще му се наложи да се върне в Англия, защото ще го очакват в Силвърбридж, графство Барсетшир. Но седмица след сватбата той бе научил, че всичко е отложено. Господин Палисър не бе успял да осъществи мечтата си. Той бе изпратил следното съобщение на господин Грей:

„Няма да има свободно място нито в графството, нито в избирателния район до следващата сесия на парламента.“

Писмото на лейди Гленкора до Алис бе много по-изчерпателно и съдържаше цели три страници текст, като последната бе зачеркната. Но не съм убеден, че бе по-ясно. Тя обиждаше лорд Брок, господин Файнспън и всички държавни лица и институции, защото нещата не се бяха наредили по вкуса й, въпреки че се бяха наредили по вкуса на Алис.

— Ти ще можеш да посетиш Рим, да разгледаш всичко и да се забавляваш — все неща, които не ми бяха позволени. И целият този шум и цялата тази суматоха около изборите в Барсетшир ще се вдигнат точно по време на родилните ми мъки.

Тази зима лейди Гленкора изпрати няколко дълги писма до Рим — писма, на които Алис се наслади, въпреки че бяха прекалено недискретни. Херцогът бе пристигнал в замъка за коледните празници и описанията на лейди Гленкора на неговата загриженост за бъдещия му наследник бяха безкрайно комични.

„Идва и се навежда над мен на дивана по начин, който ме изпълва с ужас. Гледа ме така, сякаш да бъдеш майка на неговия наследник е природно чудо. Ужасен е, когато ми говори, и е още по-ужасен, когато мълчи. Онзи ден дяволът ме накара да отвърна, че се надявам да е момиче. Изражението му така се промени, че се уплаших. Струва ми се, че ако наистина е момиче, ще ме изгони от къщата. Но какво бих могла да направя по въпроса? Иска ми се да чакаше бебе по същото време, Алис. В такъв случай, ако ти родеше момче, а аз момиче, щяхме да ги разменим.“

Това бе много недискретно. Лейди Гленкора често й пишеше подобни не дискретни писма, които Алис не можеше да покаже на съпруга си. За свое най-голямо съжаление.

Но декември и януари се изтъркаляха и дойде време господин и госпожа Грей да се отправят обратно към Англия. Съпругът подробно бе обсъдил парламентарните си амбиции с жена си и бе открил в нея един много добър слушател. След като бе решил да преследва тази цел, той щеше да направи всичко по силите си, за да я постигне. Говореше за политика почти толкова често, колкото самият господин Палисър. Но господин Грей в никакъв случай не можеше да се оплаче, че жена му не споделя интересите му. Когато се върнаха, Алис получи няколко писма от лейди Гленкора, написани в дните преди раждането. Херцогът си бе отишъл, разбира се, но щеше да се върне в уреченото време.

„Ох, как ми се иска да получи пристъп на подагра в Лондон… или в Тамбукту“ — пишеше лейди Гленкора.

Когато пристигнаха в Лондон, те научиха от господин Вавасор, склонил да ги посрещне на гарата, че лейди Гленкора бе родила.

— Херцогът има наследник — рече той още преди вратата на купето да се отвори. — Роден тази сутрин!

Човек би си помислил, че бебето беше на самия херцог, а не на лейди Гленкора и господин Палисър. Имаше и бележка от господин Палисър до господин Грей: „Слава Богу! Лейди Гленкора и момчето (господин Палисър мразеше да използва думата «бебе») са добре. Двете нови назначения са били обсъдени снощи.“

Както ще бъде видяно по-нататък, господин Палисър щеше да получи няколко награди едновременно.

Прекрасно малко бебе, благороден наследник! Какво ли няма да ти дадат боговете, ако само успееш да оцелееш достатъчно дълго, за да го получиш? Ако само успееш да преживееш задушаващите грижи, с които те обграждат! Ще бъдеш по-знатен от принц и ще упражняваш по-голямо влияние от кралска особа! Властта ти ще бъде неограничена. Ще притежаваш несметно богатство и ще можеш да се разпореждаш с него както намериш за добре. Ще бъдеш на върха на аристокрацията в страна, в която аристократите не трябва да се препасват със саби. Ще получиш всичко, което светът може да ти даде, но ако погледнем на нещата религиозно, философски или политико-икономически, трябва да заявим, че шансовете ти за щастие не са по-големи, нито по-малки, от тези на младенец, роден в някоя ферма. Кой би могъл да каже дали тези шансове са по-добри или по-лоши? И ако са по-добри или по-лоши, как бихме могли да си обясним тази привидна несправедливост?

А сега ще посетим детето, родено да бъде херцог, и ще завършим нашата история с кратко описание на това посещение. В самото начало на април господин и госпожа Грей бяха пристигнали в замъка Гадъръм. Госпожа Грей беше там в момента, но господин Грей отсъстваше, защото се намираше в Силвърбридж в компанията на господин Палисър. Това бе денят на изборите в Силвърбридж и господин Грей бе посетил този древен избирателен район, за да предложи кандидатурата си, подкрепен от един влиятелен член на кабинета. Лейди Гленкора и Алис се намираха в компанията на благородния младенец, който лежеше в скута на Алис.

— Толкова се радвам, че всичко свърши — заяви майката.

— Ти си най-неблагодарната жена на света.

— О, Алис, само ако знаеше! Твоето бебе може да дойде така, както си поиска. Няма да лежиш будна по цяла нощ, треперейки от страх, че ще бъдеш опозорена от представител на по-слабия пол и ще съсипеш надеждите на своите господари. Имай предвид, че аз имах двама, което превърна преживяването в още по-голям кошмар.

— Сигурна съм, че господин Палисър нямаше да каже нищо.

— Да, нямаше. Херцогът също нямаше да каже нищо. Най-вероятно щеше веднага да си замине и нямаше да го видя отново до следващата подобна възможност… ако такава изобщо се отвореше. И господин Палисър щеше да бъде нежен като гълъбица. Всъщност щеше да бъде много по-нежен, отколкото е сега, защото мъжете рядко са нежни в триумфа си. Но щях да знам какво мислят и чувстват.

— Вече всичко е наред, скъпа.

— Да, красивото ми момченце… ти ме спаси, нали, мило мое?

Лейди Гленкора взе бебето от скута на Алис.

— Ти оправи всичко, миличък. Малкият ми мъж. Но, Алис, ако бе видяла посърналото лице на херцога в дните преди раждането, ако бе чула тона на хората, които ме обсъждаха шепнешком, и ако бе станала свидетел на потискащата приповдигнатост на двамата лондонски лекари (лекарите са такива лоши актьори), нямаше да повярваш, че някоя жена би могла да оцелее. Но имам една утеха — ако малчуганът оцелее, няма да мога да родя друг наследник. Струва ми се, че ще оцелее, нали, Алис?

След тези думи бяха извършени няколко тайнствени идолопоклоннически ритуала, прекъснати едва след влизането на великолепно облечена старица, която взе идола. Това бе дойката.

Този следобед лейди Гленкора разведе Алис из замъка, който бе огромен и съвсем нов, тъй като бе построен от сегашния му собственик. Освен това бе студен, красив и безкрайно скучен.

— Какво необятно място! — възкликна Алис, застанала в центъра на огромното антре, което се ползваше само при специални поводи.

— Нали? И струва… ох, дори не мога да ти кажа колко струва. Сто хиляди лири, може би повече. Но това е нищо за херцога. Имаше парите и реши да ги изхарчи. Но смешното е, че никой не иска да живее тук. Кой би живял на такова гигантско и занемарено място, ако има удобна малка къща в Мачинг? Помниш ли Лонгройстън и тръбите с гореща вода? Винаги се сещам за клетата херцогиня, когато идвам в Гадъръм. Никой не живее тук и никой няма да живее тук. Херцогът прекарва една седмица в годината в замъка и веднъж Плантагенет ми каза, че мрази да прави дори това. Що се отнася до мен, нищо на този свят не би могло да ме накара да живея тук. Бях се оставила в ръцете им и не посмях да възразя, когато настояха да ме доведат тук, защото… защото се бях опозорила, така да се каже.

— Опозорила? Какво имаш предвид?

— Забавих се прекалено много с младия джентълмен. Но няма да ми погодят този номер отново. Ще се осмеля да им се противопоставя. Хайде, да се махаме оттук. Задават се британски граждани, дошли да видят една от британските забележителности. Това е другото удоволствие тук. Човек трябва да бяга от посетителите. Икономът ми каза, че се оплакват, защото не ги пускат в малката ми спалня горе.

Тази вечер господин Палисър и господин Грей се върнаха заедно от Силвърбридж. Последният вече бе член на парламента, въпреки че първият още не се бе сдобил с тази чест. Изборите в Силвърбридж бяха приключили, но тези в графството още не се бяха състояли. Но господин Палисър нямаше опонент и бе напълно сигурен в успеха си. Вече бе канцлер на хазната и след десет дни щеше да се изправи в Камарата и да предложи новия си план за финансовото развитие на страната. Двамата мъже седяха един до друг в откритата карета, теглена от четири коня. Несъмнено и двамата се чувстваха щастливи от факта, че бяха постигнали целите си, но ми се струва, че ликуването на господин Палисър бе малко по-явно. Не че бе казал нещо на своя приятел с ликуващ тон или пък бе дал някакъв друг израз на радостта си. Беше прекалено уравновесен за това. Но все пак в задоволството му имаше нетипично вълнение и това бе достатъчно за всеки, който го познаваше.

— Надявам се, че ще ти хареса — рече той на Грей.

— Никога няма да ми хареса толкова, колкото на теб — отвърна Грей.

— И защо не?

— На първо място, не съм започнал толкова млад.

— Всеки мъж под трийсет и пет е достатъчно млад за тази работа.

— За да бъде от полза, но не и за да се наслади на преживяването. Освен това не вярвам така, както вярваш ти. За теб британската Камара на общините означава всичко.

— Да, всичко — отвърна господин Палисър с непривичен ентусиазъм. — Всичко, всичко. Камарата и конституцията означават всичко за мен.

— При мен не е така.

— О, но ще стане. Ако работата наистина ти допадне и се впрегнеш сериозно, ще стане. Ще започнеш да чувстваш онова, което чувствам аз. Онзи, който е считан за най-важния член на парламента от колегите си, е пръв сред всички мъже на земята. Така смятам аз. Не знам дали съм го споделял преди, но така смятам.

— И кой е вторият най-важен… кой е ковчежникът на този велик мъж?

— Не казвам нищо за втория най-важен. Не съм сигурен, че има такъв. Чудя се как ще заварим лейди Гленкора и момчето.

Току-що бяха спрели пред входа на замъка. Господин Грей веднага се качи в стаята на жена си, за да приеме нейните поздравления.

— Вече си член на парламента? — попита тя.

— Така ми казаха, но не съм сигурен, че ще бъда, докато не положа клетвата.

— Толкова съм щастлива. Няма по-достоен пост на този свят!

— Жалко, че не си съпруга на господин Палисър. Той постоянно повтаря това.

— О, Джон, толкова съм щастлива. Това е много повече, отколкото заслужавам. Надявам се… всъщност… понякога си мисля…

— Какво си мислиш, скъпа моя?

— Надявам се, че нищо, което съм казала, не те е накарало да го направиш.

— Бих направил много повече, за да бъдеш щастлива, мила моя — отвърна той, прегърна я и я целуна, — много повече, стига да мога.

Вероятно читателите ще се съгласят с Алис, че накрая тя получи повече, отколкото заслужаваше. Всичките й приятели, с изключение на съпруга й, мислеха така. Но тъй като всички й бяха простили, включително и самата лейди Мидлотиан, надявам се, че онези, проследили историята й до нейния край, няма да бъдат по-малко великодушни.

1

Виги — Британска политическа партия, предшественик на днешната Либерална партия. Вигите получили името си по времето на крал Чарлз II, тъй като подкрепили закон, лишаващ Джеймс II, тогава все още херцог на Йорк, от право на наследяване на престола след Чарлз II. Името идва от английската дума whigamore, означаваща шотландски селянин. — Б.пр.

2

Уестминстър — Административен район в централен Лондон, където се намират Бъкингамският дворец и Уестминстърският дворец (Парламента). — Б.пр.

3

Линкълнско адвокатско сдружение — Едно от четирите адвокатски сдружения в Лондон и може би най-престижното професионално адвокатско сдружение в света. — Б.пр.

4

Орден на банята — Британски рицарски орден, учреден от Джордж I на 18 май 1725 г. Името идва от средновековна церемония по посвещаване в рицарство, включваща къпане като символ на пречистване. — Б.пр.

5

Съботяни — Християни, които спазват шабат. — Б.пр.

6

Екс ла Шапел — Френското название на немския град Аахен, който е във френско владение от 1798 до 1814 г. — Б.пр.

7

Ниски църкви — Геологически течения в англиканизма, обособили се в началото на 18. в., наблягащи на реформирането, опростяването и либерализирането на църковната структура. — Б.пр.

8

Сейнт Джеймс — Квартал в централен Лондон, в района Уестминстър. — Б.пр.

9

Поганец — Друговерец, езичник. — Б.пр.

10

Нюмаркет — Град в Съфолк, известен е конните си надбягвания. — Б.пр.

11

Градините Кремърн — Увеселителен парк в Челси, известен с проститутките си и закрит през 1877 г. — Б.пр.

12

Става дума за лондонското сити, финансовия център на града. — Б.пр.

13

Гражданска армия от доброволци, създадена през 1859 г. и постепенно интегрирала се в състава на Британската армия. — Б.пр.

14

Лъдгейт Хил — Възвишение в центъра на Лондон, където в момента се намира катедралата „Свети Павел“. — Б.пр.

15

Юнгфрау — Връх в Бернските Алпи, висок 4158 м. — Б.пр.

16

Пънч — Британско сатирично списание, създадено през 1841 г. — Б.пр.

17

Хиперион — Титан от древногръцката митология, син на бога на небето Уран и богинята на земята Гея. — Б.пр.

18

Омнибус — Градски обществен транспорт, съществувал през втората половина на 19 в., който използва животинска тяга (конски впряг) за превозването на 15–20 пътници. — Б.пр.

19

Зала за събрания — Специално помещение, където в по-малките градове на Ирландия и Великобритания през XVIII и XIX в. са се провеждали светски събрания, в които са участвали хора от висшата класа от двата пола. — Б.пр.

20

Един акър е равен на малко повече от четири декара. — Б.пр.

21

Хорацио Нелсън (1758–1805) — Британски адмирал, известен с участието си в Наполеоновите войни и почитан като национален герой в Англия. — Б.пр.

22

Кадрил — Старинен танц, при който двойките сменят състава си. — Б.пр.

23

Сър Роджър де Ковърли — Името на английски селски танц, чиито стъпки напомнят на лисица, която се крие от ловци. — Б.пр.

24

Остров Или — Административен регион в Кеймбриджшир, който всъщност не е остров. Името идва от израза „остров на змиорките“, както регионът е наречен поради факта, че местните са се препитавали предимно с лов на змиорки. — Б.пр.

25

Пребендарий — Висшестоящ член на църковната йерархия, свързан с англиканска или католическа катедрала или колегиална църква, с ръководна роля в катедралната или църковната администрация. — Б.пр.

26

Тауър — Кралски дворец, крепост на Нейно Величество и затвор за хора от висш ранг в Централен Лондон. — Б.пр.

27

Сибарит — Изнежен любител на лукса. — Б.пр.

28

Хенри Мю — Прочут английски пивовар, собственик на пивоварна „Подкова“ в централен Лондон, основана през 1764. Именно там през 1814 г. се случва т.нар. „Лондонско бирено наводнение“, когато една цистерна се пука и милион и половина литра бира се изливат на улицата, събаряйки две постройки и убивайки осем души. Б. пр.

29

Мерилибоун и Финсбъри — Богати квартали в централен Лондон. — Б.пр.

30

Долината Тоунтън — Природен парк в Съмърсет, Югозападна Англия. — Б.пр.

31

Тори — Британска политическа партия, предшественик на днешната Консервативна партия. — Б.пр.

32

Акцепт — Писмено потвърждение от платеца на менителница, че ще плати сумата, посочена в менителничния ефект. — Б.пр.

33

Нимрод — Библейски цар, праправнук на Ной, построил Вавилонската кула. — Б.пр.

34

Тибур (сегаш. Тиволи) — Град в Централна Италия, разположен на около 30 км. от Рим, където са се намирали летните резиденции и дворци на повечето римски императори. — Б. пр.

35

Вист — Английска игра с карти, възникнала през 17 в. — Б.пр.

36

Дъми — Разновидност на американската игра с карти руми. — Б.пр.

37

„Ах, приятелю, от когото заех тази благородна издънка! Ако все още бе сред нас, щеше да ми простиш тази малка кражба, а тъй като вече те няма, не смятам да променям името.“ Б.а. (Тролъп заема името Чинкуебарс от персонаж на Уилям Текери). — Б.пр.

38

Татерсол — Най-голямото тържище за коне във Великобритания. — Б.пр.

39

Крона — Английска монета от пет шилинга. — Б.пр.

40

Един акър се равнява на четири декара. — Б.пр.

41

„Шато Лафит“ — Скъпо френско червено вино. — Б.пр.

42

Вик, с който ловците на лисици пришпорват хрътките. — Б.пр.

43

Древна шотландска благородническа титла, предшестваща Кралство Шотландия (843–1707 г.). — Б.пр.

44

The Close — Район в предградията на Норич, разположен на площ около 180 декара, в който се намира местната катедрала, както и множество паркове и красиви стари сгради. — Б.пр.

45

Сгрешено наименование на Зулуското кралство в Югоизточна Африка, с което Великобритания воюва през 1879 г. — Б.пр.

46

Есекибо — Холандска колония в Южна Америка, просъществувала от 1616 до 1814 г. Сега Република Суринам. — Б.пр.

47

Инкерман — Град на полуостров Крим, където на 5 ноември 1854 британски войници дават отпор на руска атака. — Б.пр.

48

Лорд-наместник — Личен представител на монарха във всяко английско графство. — Б.пр.

49

Канцлер на хазната — Министерски пост във Великобритания, съответстващ на министър на финансите в други държави. — Б.пр.

50

Госпожа Грънди — Нарицателно име за изключително педантичен и формалистичен човек, традиционалист, пуританин. — Б.пр.

51

Приорат — Мъжки или женски католически манастир, ръководен от приор или приореса и подчинен на съответното абатство. — Б.пр.

52

Става дума за длъжността Лорд-председател на Съвета, който ръководи събранията на Тайния съвет на британския монарх. — Б.пр.

53

Роланд Хил (1795–1879) — Английски учител и изобретател, създал съвременната пощенска служба и изобретил пощенската марка. — Б.пр.

54

Чарлс Едуард Мъди (1818–1890) — Английски издател, създал първата заемна библиотека. — Б.пр.

55

Предшественик на модерната щека за билярд от времето, когато играта се е провеждала на открито и е наподобявала крокет. — Б.пр.

56

Сейнт Хелънс — Голям град в графство Мърсисайд, Северозападна Англия. — Б.пр.

57

Манчестърска школа — Възгледите на група икономисти от Манчестър, привърженици на свободната търговия и пълния икономически либерализъм. — Б.пр.

58

Хекуба — В древногръцката митология, дъщеря на Димант и първата жена на троянския цар Приам, с когото имат 19 деца. — Б.пр.

59

Площад „Белгрейв“ — Един от най-модните и бляскави площади в Лондон, където се намират много посолства. — Б.пр.

60

Трансепт — Напречен неф/кораб на църква. — Б.пр.

61

Софит — Долната страна на навес, стряха или таван. — Б.пр.

62

Персонажи от сатиричната поема от лорд Байрон от началото на 19 в. „Дон Жуан“. — Б.пр.

63

Шап — Малко селце в Къмбрия, Северозападна Англия. — Б.пр.

64

Енох — Библейски персонаж, син на Иаред и потомък на първия човек Адам, взет от Бог на небето на 365-годишна възраст. — Б.пр.

65

Тримесечник — Списание или журнал, което излиза четири пъти в годината. — Б.пр.

66

Доктърс Комънс — Правна общност в Лондон, съставена от адвокати, практикуващи гражданско право. — Б.пр.

66

The Globe — Британски вестник, съществувал от 1803 до 1921 г. — Б.пр.

67

Литания — дълга църковна молитва. — Б.пр.

68

Форнарина — става дума за Маргарита Лути, любовница и модел на Рафаело, наричана La Fomarina (дъщерята на пекаря). — Б.пр.

69

Аргос — в древногръцката митология великан е очи по цялото тяло, който имал прозвището Всевиждащия. — Б.пр.

70

Става дума за популярната английска епиграма от 1680 г. „Не те харесвам, доктор Фел“, написана от сатиричния поет Том Браун. — Б.пр.

71

Една от най-известните пазарни улици в Лондон, датираща от Средновековието. — Б.пр.

72

Тауър Хамлете — квартал в Източен Лондон, който през XIX век е известен с бедност, пренаселеност и престъпност. — Б.пр.

73

Съмърсет Хаус — голям дворец в Централен Лондон, превърнат в правителствена сграда в края на XVIII в., където се помещавали редица държавни агенции и научни дружества, като например Адмиралтейството, данъчните служби и общият регистър на актовете за раждане, брак и смърт. — Б.пр.

74

Member of Parliament — член на парламента, депутат (англ.). — Б.пр.

75

Уилям Пит-старши, първи граф на Чатъм (1708–1778) — британски държавник и министър-председател с основна роля в превръщането на Англия в световна империя. — Б.пр.

76

Джеймс Блумфийлд Ръш (1800–1849) — фермер от Норич, извършил двойно убийство (на баща и син) на 28 ноември 1848 г. и екзекутиран година по-късно. — Б.пр.

77

Уилям Палмър (1824–1856) — английски доктор и прочут отровител, осъден на смърт за убийството на своя приятел Джон Кук и екзекутиран през 1856 г. Подозира се, че е отровил и четири от децата си, умрели при загадъчни обстоятелства. — Б.пр.

78

Пикет — игра на карти за двама души от началото на XVI в. — Б.пр.

79

Секретер — писалище е отделение за заключване на ценности и подвижна дъска, която се сваля, за да може да се пише отгоре. — Б.пр.

80

Канцлерски съд — съд в Англия и Уелс, който прилага система от правни принципи, основана на справедливостта (като допълнение към писаните закони). Институцията съществува от средата на XIV век до 1875 г. — Б.пр

81

Ереб — олицетворението на мрака в древногръцката митология. — Б.пр.

82

Става дума за латинската фраза noli me tangere (не се допирай до мене), изречена от Исус на Мария Магдалена след Възкресението според Йоан 20:17. — Б.пр.

83

Фактотум — момче за всичко. — Б.пр.

84

Булон сюр Мер — пристанищен град във Франция на брега на протока, Па дьо Кале. — Б.пр.

85

Фоа гра — специално приготвен черен дроб от угоена патица или гъска. Френски деликатес. — Б.пр.

86

Кюрасо — ликьор с аромат на изсушени кори от цитрусовия плод лараха (вид горчив портокал, отглеждан на карибския остров Кюрасао). — Б.пр.

87

Тибърния и Пимлико — райони в Уестминстър, Централен Лондон. — Б.пр.

88

Фолкстън — пристанищен град в Кент, Югоизточна Англия. — Б.пр.

89

Наполеон — френска златна монета на стойност 20 франка. — Б.пр.

90

Шафхаузен — курортен град в Северна Швейцария. — Б.пр.

91

Реус — река в Швейцария, минаваща през град Люцерн. — Б.пр.

92

Топси — персонаж от романа „Чичо Томовата колиба“ на Хариет Бичер Стоу, станал нарицателно за човек, който се развива/издига без контрол или цел. — Б.пр.

93

Скотланд Ярд — седалището на лондонската полиция. Името идва от улицата, на която се е намирала първоначалната сграда на полицията. — Б.пр.

94

Голям религиозен празник в англиканската църква, който се чества на 29 септември. — Б.пр.

95

25 март. — Б.пр.

96

Символ на религиозно покаяние след извършването на сексуално прегрешение. — Б.пр.

97

Става дума за Данаидите от древногръцката митология: петдесетте дъщери на цар Данай, посекли през първата си брачна нощ своите женихи, петдесетимата синове на Египт. — Б.пр.

98

All-a-mort — Онемяла от страх или объркване. — Б.пр.

99

Севър — община в югозападните покрайнини на Париж, известна с порцелановата си манифактура. — Б.пр.

Content

Антъни Тролъп
Можете ли да й простите?
Семейство Палисър #1

За преводача

Симеон Хаджикосев Антъни Тролъп (1815–1882)

Книга първа

Първа глава Господин Вавасор и неговата дъщеря

Втора глава Лейди Маклауд

Трета глава Джон Грей, достойният мъж

Четвърта глава Джордж Вавасор, необузданият мъж

Пета глава Терасата в Базел

Шеста глава Мостът над Рейн

Седма глава Леля Гринаул

Осма глава Господин Чийзакър

Девета глава Съперниците

Десета глава Недъркоутс

Единадесета глава Джон Грей отива в Лондон

Дванадесета глава Господин Джордж Вавасор вкъщи

Тринадесета глава Господин Граймс получава своите пари

Четиринадесета глава Алис Вавасор изпада в затруднение

Петнадесета глава „Парамаунт Кресънт“

Шестнадесета глава Клуб „Робъри“

Седемнадесета глава Еджхил

Осемнадесета глава Благородните роднини на Алис Вавасор

Деветнадесета глава Подарък от Ойлимид

Двадесета глава Кой ще бъде?

Двадесет и първа глава Алис се научава да расте нагоре, към светлината

Двадесет и втора глава Денди и Флърт

Двадесет и трета глава Вечеря в Мачинг Праяри

Двадесет и четвърта глава Трима политици

Двадесет и пета глава В която е разказана голяма част от историята на рода Палисър

Двадесет и шеста глава Лейди Мидлотиан

Двадесет и седма глава Развалините на Приората

Двадесет и осма глава Алис напуска Мачинг Праяри

Двадесет и девета глава Бурго Фицджералд

Тридесета глава Която съдържа любовно писмо

Тридесет и първа глава Сред голите склонове

Тридесет и втора глава Която съдържа отговор на любовно писмо

Тридесет и трета глава Монкшейд

Тридесет и четвърта глава Господин Вавасор говори с дъщеря си

Тридесет и пета глава Страст срещу благоразумие

Тридесет и шеста глава Джон Грей посещава Лондон за втори път

Тридесет и седма глава Съветът на господин Томбе

Тридесет и осма глава Странноприемницата в Шап

Тридесет и девета глава Гостоприемството на господин Чийзакър

Четиридесета глава Малката вечеря на госпожа Гринаул

Книга втора

Четиридесет и първа глава Смъртта на един благородник

Четиридесет и втора глава Парламентът се събира

Четиридесет и трета глава Госпожа Маршъм

Четиридесет и четвърта глава Изборите за район Челси

Четиридесет и пета глава Джордж Вавасор заема своето място

Четиридесет и шеста глава Любовен подарък

Четиридесет и седма глава Разочарованието на господин Чийзакър

Четиридесет и осма глава Приготовления за партито на лейди Монк

Четиридесет и девета глава Как лейди Гленкора отиде на партито на лейди Монк

Петдесета глава Как лейди Гленкора се върна от партито на лейди Монк

Петдесет и първа глава Смели хипотези за едно убийство

Петдесет и втора глава Какво се случи на улица „Съфък“, Пал Мал

Петдесет и трета глава Завещанието на стария земевладелец

Петдесет и четвърта глава Как Алис бе наказана

Петдесет и пета глава Завещанието

Петдесет и шеста глава Още една планинска разходка

Петдесет и седма глава В която дивият звяр слиза от планината

Петдесет и осма глава Семейство Палисър закусва

Петдесет и девета глава Херцогът на Св. Банги в търсене на министър

Шестдесета глава Името на Алис Вавасор влиза в паричния пазар

Шестдесет и първа глава Сметките са уредени

Шестдесет и втора глава Заминаване в чужбина

Шестдесет и трета глава Господин Джон Грей на улица „Кралица Ан“

Шестдесет и четвърта глава Канарите и долините

Шестдесет и пета глава Първата целувка

Шестдесет и шеста глава Планът на лейди Монк

Шестдесет и седма глава Последната целувка

Шестдесет и осма глава От Лондон до Баден

Шестдесет и девета глава От Баден до Люцерн

Седемдесета глава В Люцерн

Седемдесет и първа глава В която Джордж Вавасор приема посетител

Седемдесет и втора глава В която Джордж Вавасор отива на гости

Седемдесет и трета глава В която представителите на рода Палисър научават важна новина

Седемдесет и четвърта глава В която разбираме какво се случи в двора на църквата

Седемдесет и пета глава Червено и черно

Седемдесет и шеста глава Сметката на хазяина

Седемдесет и седма глава Пътешествениците се завръщат

Седемдесет и осма глава Съдбата на господин Чийзакър

Седемдесет и девета глава Диамантите са диаманти

Осемдесета глава Историята свършва в имението на херцога на Омниум

1