Стюарт Тертон

Останнє вбивство на краю світу

Для Рези

За те, що твоє серце вдвічі більше, ніж у будь-кого іншого. За те, що ти весела, навіть коли сердита. За вміння слухати. І за турботу. І за чашку чаю. За усмішку, коли я заходжу в кімнату. За життя, яке ти випромінюєш, як сонячне світло. За те, що ти зі мною, навіть коли це нелегко. Ти моя найкраща подруга й людина, яку я люблю понад усе на світі. Наступного разу, коли ти побачиш, що дивлюся на тебе, і запитаєш, про що думаю, я скажу, що саме про це. Завжди про це.

Як ви просили, я склав список людей, чиї життя або смерті будуть неминучими для успіху вашого плану. Уважно стежте за ними. Усі вони відіграють свою роль у тому, що наближається.

РОЗСЛІДУВАЧІ

Еморі

Клара, донька Еморі

ЇХНІ РІДНІ

Матіс, дідусь Еморі

Сет, батько Еморі

Джек, покійний чоловік Еморі

Джудіт, покійна мати Еморі

НАУКОВЦІ

Ні́ма Мандріпіліас

Гефест Мандріпіліас

Тея Сінклер

ВАЖЛИВІ СЕЛЯНИ

Хвей, найкраща подруга Клари

Маґдалина, найкраща подруга Еморі

Бен, новоприбулий до села

Аділ, дідусь Маґдалини

Пролог

— А іншого виходу немає? — голосно запитує перелякана Німа Мандріпіліас у порожній кімнаті.

Вона має оливкову шкіру, а на маленькому носі — плямку від чорнила. Її сиве волосся спадає на плечі, а очі навдивовижу блакитні, із зеленими відлисками. На вигляд їй близько п’ятдесяти, і так було протягом останніх сорока років. Вона згорбилася над столом, освітленим єдиною свічкою. У тремкій руці — ручка, а під нею — зізнання, яке вона намагається дописати впродовж останньої години.

— Як я знаю, немає, — відповідаю, читаючи її думки. — Хтось має померти, щоби план спрацював.

Раптом їй забракло повітря, і Німа хутко відсуває свій стілець, вибігає з кімнати, відкидаючи пошарпане простирадло, що слугує імпровізованими дверима, і ступає у вологе нічне повітря.

Надворі непроглядна темрява, місяць затягнуло грозовими хмарами. Дощ накриває село, наповнюючи її ніздрі запахом мокрої землі та кипарисів. Німа майже бачить верхівки навколишніх стін, посріблені місячним сяйвом. Десь у темряві вона чує віддалений скрип машин і синхронний барабанний ритм кроків.

Вона стоїть, теплий дощ зрошує її волосся та сукню.

— Я знала, що все має свою ціну, — промовляє Німа беземоційно. — Але не думала, що вона буде аж такою високою.

— Ще є час відмовитися від цього плану, — кажу я. — Поховай свої таємниці, і нехай усі живуть своїм життям, як і раніше. Ніхто не мусить помирати.

— Але тоді нічого не зміниться, — сердито відповідає Німа. — Я дев’яносто років намагалась позбавити людство егоїзму, жадібності й жаги до насильства. І нарешті знайшла спосіб це зробити.

Щоб трохи заспокоїтися, вона торкається потьмянілого хрестика, що висить у неї на шиї.

— Якщо цей план спрацює, ми створимо світ без страждань. Уперше в нашій історії запанує досконала рівність. Я не можу відмовитися від цього тільки через брак сили зробити те, що потрібно.

Німа говорить так, ніби її мрії — це риби, які охоче пливуть у її сітку, але вода надто каламутна й набагато небезпечніша, ніж вона собі думає.

З моєї позиції в її свідомості, а також свідомості усіх на острові я можу передбачити майбутнє з високою точністю. Це поєднання ймовірності та психології, яке легко простежити, коли маєш доступ до думок усіх і кожного.

З цієї миті розгортаються десятки можливих сценаріїв, кожен із яких чекає на своє втілення в життя випадковою подією, порожньою фразою, непорозумінням або підслуханою розмовою.

Якщо виступ зі скрипкою буде невдалим — Німа дістане удар ножем у живіт. Якщо крізь давно зачинені двері увійде не та людина — велетенський, укритий шрамами чоловік цілковито втратить пам’ять, а молода жінка, яка насправді геть не молода, добровільно піде назустріч своїй смерті. Якщо ж цього не станеться — останній острів на землі опиниться під покровом туману, і все загине в непроглядному мороці.

— Ми можемо уникнути цих пасток, якщо будемо обережними, — каже Німа, спостерігаючи за блискавкою, що розриває небо.

— У тебе немає часу на обережність, — наполягаю я. — Щойно ти візьмешся за цей план, таємниці спливуть на поверхню, давні обра́зи знову про себе нагадають, а люди, яких ти любиш, зрозуміють масштаби твоєї зради. Якщо будь-яка з цих речей завадить твоєму плану, людство вимре за сто сім годин.

Серце Німи калатає, пульс прискорюється. Її думки перемішались, але потім її зарозумілість узяла гору, і вони знову стали непохитними.

— Найвеличніші досягнення завжди супроводжувалися найбільшим ризиком, — уперто каже вона, дивлячись на шеренгу фігур, що незворушно крокують у темряві. — Починай відлік, Ебі. За чотири дні ми або змінимо світ, або загинемо в спробі це зробити.

107 годин до вимирання людства

Розділ 1

Два човни пливуть на краю світу, стягнуті мотузкою між собою. У кожному по троє дітей із зошитами й олівцями, які уважно слухають урок Німи.

Вона стоїть на носі човна, що праворуч, жестикулюючи в бік стіни чорного туману, що здіймається в повітря на півтора кілометра від поверхні океану. Західне сонце пробивається крізь морок і створює ілюзію полум’я, що палахкотить на воді.

Тисячі комах кружляють усередині, випромінюючи м’яке світло.

— …Їх стримує бар’єр, утворений двадцятьма трьома випромінювачами, що розташовані по периметру острова…

Урок Німи оминає увагу Сета, єдиного в обох човнах, який не зважає на навчання. На відміну від дітей, вік яких коливається від восьми до дванадцяти років, Сету сорок дев’ять, він має зморшкувате обличчя та запалі очі. Його робота — доставляти Німу та її учнів до місця уроку й відвозити їх назад, коли вони закінчать заняття.

Він дивиться через край, зануривши пальці у воду. Океан теплий і чистий, але він таким надовго не залишиться. Зараз жовтень, місяць із непередбачуваним характером. Яскраве сонячне світло змінюється раптовими штормами, які швидко відходять, а потім просять вибачення, поспішаючи геть та залишаючи по собі яскраво-синє небо.

— Випромінювачі спроєктовані так, щоб працювати сотні років, якщо тільки… — Німа замовкає, втрачаючи думку.

Сет дивиться в бік носової частини човна й бачить, що вона втупилася в порожнечу. Німа дає цей самий урок щороку, відколи він ще був хлопчиком, проте Сет жодного разу не чув, щоб вона так плуталася у власних формулюваннях.

Напевно, щось не так. Вона була такою весь день, весь час дивилася крізь людей, а не на них, слухала лише наполовину. Це на неї не схоже.

Хвиля приносить мертву рибину, що пропливає повз руку Сета, її тіло розірване на шматки, а очі, немов білі намистинки. За нею прибувають інші, врізаючись у корпус човна одна за одною. Десятки однаково роздертих рибин безперервно випливають із чорного туману. Їхня холодна луска торкається Сетової шкіри, і він миттю відсмикує руку назад у човен.

— Як бачите, туман убиває все, до чого дістанеться, — каже Німа своїм учням, показуючи на рибу. — На жаль, він укриває всю землю, окрім нашого острова й близько кілометра океану, що його оточує.

Розділ 2

Маґдалина сидить, схрестивши ноги, у кінці довгого бетонного пірса, що простягається до блискучої затоки. Її волосся, мов сплутаний рудий клубок, незграбно перев’язаний подертим шматком жовтого льону. Вона ніби антична фігура, що впала зі свого галеона.

Зараз ранній вечір, і бухта заповнена плавцями, які роблять кола або кидаються зі скель ліворуч від неї, а їхній сміх женеться за ними у воду.

Маґдалина дивиться на далекі човни з дітьми в них і кількома вугільними штрихами додає їх до свого альбома, який тримає на колінах. Вони здаються такими крихітними на тлі чорної стіни.

Вона здригається.

Її одинадцятирічний син, Шерко, в одному з тих човнів. Вона ніколи не розуміла, чому Німа наполягає на тому, щоб тягти їх на край світу заради цього уроку. Звісно, вони могли б дізнатися про свою історію, не наближаючись аж так до неї.

Жінка пригадує, як у дитинстві слухала той самий урок від тої самої вчительки. Тоді вона плакала всю дорогу, а коли вони скинули якір, ледь не кинулась у воду, щоб самотужки доплисти додому.

— З Німою діти в безпеці, — кажу я заспокійливо.

Маґдалина здригається. Вона думала, що змальовування цього моменту вгамує її тривогу, але більше не може на це дивитися. Їй подарували сина лише три роки тому, і вона досі вважає його вразливим.

— Котра година, Ебі?

— 17:43.

Вона записує це в кутку, поруч із датою, ніби закріплює шпилькою історію, яка майорить і шурхотить по сторінці.

Здмухнувши вугільний пил, вона встає і прямує до села. Раніше це була військово-морська база, і з цього ракурсу вона здається набагато грізнішою, ніж є насправді. Будівлі всередині захищені високим муром, вкритим стародавніми малюнками, а з довгих тріщин проростають бур’яни. Угорі визирають склепінчасті дахи, їхні ринви звисають, а сонячні батареї під яскравим сонячним світлом перетворюються на блискучі дзеркала.

Маґдалина йде асфальтованою дорогою крізь іржаві залізні ворота, рослинність укрила сторожові вежі, і ті стали схожими на живопліт.

Перед нею вимальовується чотириповерховий N-подібний барак, збудований із крихких бетонних блоків, кожен сантиметр яких розмальований джунглями, квітами, птахами та тваринами, що пробираються крізь зарості. Це фантастична країна, рай для тих, хто виріс в оточенні сухої землі й безплідних скель.

Хиткі сходи та іржаві балкони ведуть до внутрішніх гуртожитків, у жодному з яких немає ні дверей, ні вікон у рамах. Кілька селян розвішують випрану білизну на поруччях або сидять на сходах, намагаючись зловити хоч якийсь вітерець, що наважиться проникнути крізь стіну. Друзі весело гукають Маґдалину, але вона надто схвильована, щоб якось відповісти.

— Де Еморі? — запитує вона, роздратовано оглядаючи обличчя перед собою.

— Біля кухні, разом із дідусем.

Маґдалина прямує у пошуках найкращої подруги до простору між двома частинами казарми. Колись це був тренувальний майданчик для військових, але три покоління сільських мешканців потроху перетворили його на парк.

На довгих клумбах уздовж стін висадили квіти, а стару прогнилу супутникову тарілку залатали й перетворили на купальню для птахів. Чотири поіржавілі джипи слугують садочками для трав, а лимон та апельсинові дерева ростуть з оболонок снарядів. Тут є крита сцена для музичних виступів і відкрита кухня із шістьма довгими столами для спільних трапез. Щовечора всі їдять разом.

У селі живе 122 людини, і здебільшого — у цьому дворі. Тут грають в ігри, практикуються в музикуванні та пишуть вірші. На сцені репетирують вистави. Селяни готують їжу та часто пробують нові страви.

Тут лунає багато сміху.

На секунду ця радість послаблює тривогу Маґдалини. Вона оглядає місцевість, шукаючи Еморі, яку не важко знайти. Більшість мешканців села приземкуваті й широкоплечі, але її подруга стрункіша й нижча за інших, з мигдалюватими очима й величезною копицею кучерявого каштанового волосся. Якось вона сказала, що дуже схожа на якийсь дивний вид кульбаби.

— Не ворушись, — вимагає Матіс, що оглядає статую Еморі, яку ліпить. — Я майже закінчив.

Матісу майже шістдесят, і він найстарший чоловік у селі. Він має товсті руки, сиві вуса й густі брови.

— У мене всюди свербить, — скаржиться Еморі, намагаючись дотягнутися до місця між лопатками.

— Я дав тобі змогу перепочити пів години тому.

— Лише п’ятнадцять хвилин! — вигукує жінка. — А я стою тут із цим дурнуватим яблуком уже шість годин.

— Мистецтво завжди має ціну, — каже він піднесено.

Еморі показує язика, а потім повертається в позу та підіймає блискуче яблуко в повітря.

Бурмочучи собі під ніс, Матіс знову береться до роботи та вправним рухом зішкрібає шматочок із підборіддя скульптури. Він так близько до неї, що його ніс майже торкається глини. Його зір і далі слабшає протягом останнього десятиліття, але ми нічого не можемо вдіяти. Навіть якби могли, то не було б сенсу. Адже завтра він помре.

Розділ 3

Еморі бачить Маґдалину, що прямує до неї з одним зі своїх альбомів для малювання під пахвою. Жінка рухається незграбно, скута тривогою.

Еморі не потрібно питати, що сталося. Маґдалина одержима страхом за сина. Вона бачить змій у кожному клаптику трави, а під кожним спокійним плесом води — сильні течії. Кожна скалка може загрожувати сепсисом, будь-яка хвороба — стати смертельною. На думку Маґдалини, цей острів має тисячі пазуристих рук, і всі вони тягнуться до її сина.

Еморі вмить припинила позувати та обійняла подругу.

— Не хвилюйся, Меґс, із Шерко все буде добре, — заспокоює вона.

Обличчя Маґдалини притулене до плеча Еморі, її голос приглушений.

— Одна хвиля і…

— У них є якорі, — промовляє подруга. — Німа возила дітей на край світу ще до нашого народження. Ніхто ніколи ще не постраждав.

— Немає гарантії, що це не станеться саме сьогодні.

Очі Еморі нишпорять блакитним небом. Сонце сховалося за вулканом, що височіє за селом, а місяць уже набуває форми. За годину їх поглине тінь.

— Вони скоро будуть вдома, — доброзичливо каже Еморі. — Ходімо, допоможемо накрити столи для похорону, це відірве тебе від переживань.

Вона зиркає на Матіса з почуттям провини. Вона мала б провести ці останні години зі своїм дідусем, але він мовчки проганяє її.

За сорок хвилин шестеро школярів забігають у ворота на радість усьому селу. Маґдалина міцно притискає до себе Шерко, і він сміється, а решта дітей, розпатлані й щасливі, обіймають і цілують кожного дорослого, переходячи від одного до іншого, поки врешті не опиняються біля своїх батьків.

Натовп тепло гомонить і поважно розступається, щоб пропустити Німу. У селі є три старійшини, і всіх їх шанують, але так люблять лише її. Селяни доторкаються до її рук, коли та проходить повз, а їхні обличчя сяють від захоплення.

Німа по черзі дарує усмішку кожному з них, міцно стискаючи їхні руки. Двоє інших старійшин, Гефест і Тея, тримаються осторонь від мешканців, проте Німа щовечора вечеряє із селянами. Вона танцює під музику гурту та співає на все горло під час кожного приспіву.

Німа кладе руку Маґдалині на плече, а потім кінчиком пальця підіймає її підборіддя. Старійшина на голову вища за більшість мешканців села, тому Маґдалині доводиться витягувати шию, щоб спіймати її погляд.

— Я розумію твоє хвилювання, але я ніколи й нікого з цих дітей не наражатиму на небезпеку, — каже вона, і її голос звучить низько, як тихий хрип. — Нас залишилося доволі мало. Ми мусимо зробити все, щоб убезпечити кожного з них.

На очах Маґдалини бринять сльози, її обличчя сповнене захопленням і вдячністю. На відміну від Еморі, вона не вловила зміни в голосі старійшини, якогось слабкого відтінку сумніву.

Та Німа вгамовує свої почуття та прокладає собі шлях далі крізь натовп, водночас граційно взявши Еморі за руки на шляху до казарм.

— Це має стримати її на кілька днів, — каже Німа, коли вони опиняються поодаль від небажаних вух. — Приходь по мене наступного разу, коли Маґдалина почне так бентежитись. Я боялася, що вона взагалі попливе за човном.

— Я цілу годину намагалася її заспокоїти, — каже Еморі, дивлячись на блаженний вираз обличчя Маґдалини. — Як тобі це вдалося?

— Я просто стара, — жваво відповідає Німа. — Зморшки неначе символ мудрості для молодих. — Вона змовницьки переходить на шепіт, постукуючи по руці Еморі. — Ходімо, у мене є ще одна книга для тебе.

Серце Еморі майже вистрибує з грудей від хвилювання.

Узявшись за руки, вони ступають у затишну тишу, крізь вологе повітря, яке з настанням сутінок наповнюється світлячками. Еморі особливо подобається ця частина доби. Небо рожево-фіолетове, кам’яні стіни червоніють. Несамовита спека поступилася приємному теплу, і всі повернулися до села. Радість селян розливається в порожнечі.

— Як просувається теслярство? — запитує Німа.

Селяни закінчують школу в п’ятнадцять років і вільні вибирати будь-який фах, що корисний громаді. Але Еморі вже десять років перебирає професії, намагаючись досягти прогресу хоча б в одній із них.

— Я все кинула, — зізнається вона.

— Чому?

— Йоганнес благав мене, — сором’язливо відповідає Еморі. — Виявилося, що я не дуже добре вмію пиляти деревину, стругати балки чи робити з’єднання, а він вважав, що хитка шафа не варта втрати пальців.

Німа сміється.

— А як щодо приготування їжі? Що з цим сталося?

— Катя сказала мені, що нарізання цибулі кубиками має бути початком моїх кулінарних навичок, а не кінцем, — пригнічено каже Еморі. — Доти Деніел запевняв, що не має значення, якою рукою я тримаю гітару, бо вона звучатиме однаково. Меґс позичила мені свої фарби на пів дня, а потім тиждень не переставала сміятися. Виявляється, я в усьому безнадійна.

— Ти дуже спостережлива, — лагідно зауважує Німа.

— Яка з цього користь, коли Ебі бачить усе, що ми робимо? — розгублено питає Еморі. — Я хочу бути корисною для села, але не знаю, як саме.

— Власне, я хотіла запитати, чи не попрацюєш ти зі мною в школі, — невпевнено питає Німа. — Мені потрібен хтось на заміну, і я думаю, що ти чудово з цим упораєшся.

На мить Еморі насупилася. Впродовж усіх років існування села Німа була єдиною вчителькою.

— Ти відмовляєшся від цієї роботи? — здивовано запитує Еморі. — Чому?

— Вік, — відповідає Німа, піднімаючись скрипучими сходами до свого гуртожитку. — Викладання — це чудово для душі, але мука для моєї бідолашної спини. Я прожила довге життя, Еморі, та мої найщасливіші спогади пов’язані з класом. Бачити захоплення на обличчі дитини, коли вона нарешті розуміє складне поняття, — це дивовижне відчуття. — Вона зупиняється, озираючись через плече. — Я справді думаю, що тобі все вдасться.

Еморі чудово вміє розпізнавати брехню, а зміна тембру голосу Німи допомагає виявити цей обман особливо легко.

Її очі підозріло звужуються.

— І які саме мої якості змушують тебе так думати?

Відповідь Німи звучить миттєво й має чіткий відтінок завченої репліки.

— Ти розумна, допитлива і вмієш ладнати з людьми.

— Так, і вони вважають мене злегка дратівливою, — відповідає Еморі. — Ти що, розмовляла з моїм батьком?

Німа затинається, у її тоні вчувається вагання.

— Можливо, він згадував, що ти знову берешся то за одну роботу, то за іншу, — відповідає вона. — Але я б не запропонувала, якби…

— Скажи татові, що я пишу п’єсу!

Німа скоса кидає на неї погляд.

— Ти вже рік пишеш цю п’єсу.

— Я не хочу поспішати.

— Здається, тобі це точно не загрожує, — пробурмотіла Німа, відсуваючи вбік протерте простирадло, що слугує дверима до її кімнати в гуртожитку.

Це простирадло завжди було її дивацтвом. Ніхто з мешканців села не вбачає проблеми в порожніх проходах замість дверей, адже приватність — поняття малозначне, коли народжуєшся з голосом у голові, який чує твої думки.

Протягом багатьох років селяни робили все можливе, щоб відремонтувати гуртожитки, але з такою старою будівлею мало що можна зробити. Бетонні стіни вкриті тріщинами та дірками, сіра плитка на підлозі давно розбита, а балки, що підтримують дах, прогнили. Повітря просякнуте запахом плісняви.

Такий занепад навіює смуток, тож селяни протистоять йому за допомогою кольору й життя. Німа розстелила великий килим, а на підвіконня поставила вазу зі свіжозрізаними квітами. Стіни завішані картинами всіх художників, які коли-небудь працювали в селі. Здебільшого вони не дуже гарні, і Еморі мимохіть замислилася, чому старійшина вирішила їх зберегти. У багатьох випадках голий бетон був би кращим варіантом.

Її віконниці зачинені, щоб комахи не потрапляли всередину, тож Німа запалює маленьку свічку на хиткому письмовому столі. Мерехтливе сяйво падає на недописаний лист, який вона поспіхом ховає в шухляду.

— Скільки п’єси ти вже написала? — запитує вона, затуляючи полум’я свічки, поки переносить її на заставлену книжкову полицю біля металевого ліжка.

— Чотири сторінки, — зізнається Еморі.

— Вони чогось варті?

— Ні, — стривожено каже Еморі. — Виявляється, я пишу п’єси не краще, ніж справляюся з виготовленням взуття, роботою з деревом чи моделюванням повітряних зміїв. Здається, мої єдині корисні навички — помічати речі, які інші люди не бачать, і ставити запитання, відповіді на які вони не хочуть знати.

— О, я б через це не хвилювалася, — відповідає Німа, проводячи пальцем по корінцях книжок у пошуку потрібної. — Деякі люди народжуються зі знанням, для чого вони призначені, а іншим потрібно трохи більше часу, щоб віднайти себе. Мені сто сімдесят три роки, але я почала викладати у вісімдесят, а далі вже ніколи не хотіла займатися чимось іншим. Те саме може статися і з тобою, але якщо ти даси собі шанс.

Еморі обожнює Німу, але вона відгукується про свій вік так зневажливо, що це часто ображає. Ніхто з мешканців села ніколи не проживе й половини її життя, і часті натяки Німи на своє довголіття можуть здаватися жорстокими. А особливо боляче сьогодні, коли її дідусь так близько до смерті.

— Ага! — вигукує Німа, беручи із середньої полиці стару пошарпану книжку в м’якій палітурці. — Ця називається «Семюель Піппс і Верескливий Шпиль». Гефест знайшов її в покинутому вагоні поїзда кілька тижнів тому.

Вона дає її Еморі й помічає розчарування на її обличчі.

— Я знаю, що ти віддаєш перевагу Голмсу, — каже Німа, постукуючи пальцями по надміру яскравій обкладинці. — Але дай їй шанс. Тобі сподобається. Там ідеться про три вбивства!

Її голос перейшов у шепіт. Вона знає, що я не люблю, коли люди в селі говорять про вбивства, або навіть відкрито вживають це слово.

Останнє сталося понад дев’яносто років тому, якраз перед кінцем світу. Двоє друзів у Найробі посварилися на сходовому майданчику через підвищення. У ревнивій люті один штовхнув іншого, той упав зі сходів і зламав шию. Убивця встиг лише подумати, чи вдасться йому вийти сухим із води, як одразу з-під землі з’явився туман. За коротку мить він помер разом з усіма, кого знав, та здебільшого із незнайомими йому людьми. Відтоді не траплялося жодного вбивства. Я подбала про це.

Нікому в селі не дозволено читати такі книги, але Німа зробила виняток для Еморі, бо їхні головоломки — єдине, що може на якийсь час втамувати її нестримну допитливість.

— Пам’ятай, не показуй її нікому, — каже Німа, коли вони виходять із кімнати на балкон, — це тільки налякає їх.

Еморі міцно притискає незаконну книгу до живота.

— Дякую, Німо.

— Віддячиш мені завтра, коли прийдеш до школи.

Побачивши заперечення, що формується на губах Еморі, вона поспішно додає:

— Не тому, що цього хоче твій батько. Це послуга для мене. Якщо тобі не сподобається, зможеш повернутися до неписання своєї п’єси.

Погляд Німи ковзнув повз Еморі, що змусило її озирнутися через плече. Син Німи, Гефест, крокує крізь ворота. Його поголена голова низько нахилена, спина згорблена, наче на його плечі тисне небо.

Гефест з’являється лише тоді, коли потрібно щось полагодити чи побудувати. Переважно він живе на самоті в пустелі, і ця думка така чужа Еморі, що навіть згадка про це наповнює її тривогою.

— Чому він тут? — запитує вголос жінка.

— Він шукає мене, — відсторонено відказує Німа.

Погляд Еморі повертається до обличчя Німи. Їй здається, що вона впізнає всі настрої своєї вчительки, але на її обличчі грає щось таке, чого раніше ніколи не було. Чи то невпевненість, чи то страх.

— З тобою все гаразд? — запитує Еморі.

Німа поглядає на жінку, але зрозуміло, що її думки досі із сином.

— Завтра ввечері я збираюся провести експеримент, який щоразу закінчувався невдачею, — каже вона, відчуваючи кожне слово. — Але якщо цього разу нічого не вийде… — Вона замовкає, нервово торкаючись руками живота.

— Якщо не вийде… — підштовхує Еморі.

— Мені доведеться зробити щось непростиме, — промовляє старійшина й дивиться, як Гефест зникає за дверима кухні. — І наразі я зовсім не впевнена, що маю на це сили.

Розділ 4

Спостерігаючи в бінокль за розмовою Еморі й Німи, що стоять на балконі біля казарм, Аділ відчуває калатання свого серця.

Він уже подолав пів шляху вгору східним схилом вулкана крізь лавові тунелі, що пронизують цю частину гори. Земля вкрита попелом, а скелі чорні, з гострими, як бритва, краями. Аділу здається, що думки випромінюються з нього, випалюючи землю.

Він за п’ятдесят кілометрів від села, але вибрав цю точку для спостереження, бо з неї добре видно стіни.

Він бачить, як Еморі втішає Німу, притуливши тендітну долоню до її руки. Кожна секунда обпікає, а в його венах протікає отрута.

Я не закликаю його до доброти. Це не має сенсу. Останні п’ять років Аділ не думав ні про що, окрім помсти. Мені доводиться спонукати його їсти, і він робить це нетерпляче, вириваючи овочі із землі або зриваючи оберемки фруктів з дерев.

Йому п’ятдесят вісім, але на вигляд із десяток більше. Плоть натягнута на хрящі й кістки, обличчя змарніле, чорне волосся посивіло, а карі очі втратили блиск. Шкіра в плямах і має хворобливий вигляд, а в грудях хрипить, коли він кашляє, що натякає на внутрішню хворобу. За звичайних обставин я б наказала відправити його назад у село, щоб там про нього подбали або щоб він мав компанію принаймні в останні дні життя.

На жаль, це неможливо. Він єдиний злочинець на острові, і його покарання — вигнання.

— Вона думає, що Німа — її подруга, — бурмоче він, як звик з моменту вигнання. — Вона й гадки не має, що Німа в неї забрала.

Коли Еморі поспішає геть, стискаючи в руках свою книгу, Німа дивиться на вулкан. Вона не бачить Аділа з такої відстані, але знає, що він там. Я доповідаю їй про його пересування щогодини. Він один із кількох небезпечних людей на острові, тому їй завжди потрібно знати, де він.

Його тіло тремтить у спробі вдихнути повітря. Аділ дивиться на свій ніж, уявляючи, як устромляє його в її живіт. Він хоче бачити, як її очі закочуються, коли їх покидає життя. Він жадає цього дужче за будь-що інше.

— А яка тобі користь від помсти? — запитую я. — Ти про це думав? Ти думав про те, яким буде твоє життя після того, як уб’єш когось? Як ти почуватимешся?

— Я відчуватиму, що роботу зроблено наполовину, — відповідає він. — Німа — найгірша з них, але я не зупинюся, поки Тея й Гефест не опиняться в печі. Допоки вони живі, ми завжди будемо в неволі.

— Ти верзеш дурниці, — кажу я. — Хай що ти задумав, я їх попереджу. Ти ніколи до них не наблизишся.

«Ти не можеш стежити за мною вічно», — думає він.

Він помиляється. Я була в його думках, коли він народився, і буду в його думках, коли він помре. Я наглядала за його предками й наглядатиму за його нащадками. Людей залишилося так мало, їх треба захищати, і село відіграє в цьому вирішальну роль. Тому його потрібно вберегти за будь-яку ціну.

Розділ 5

Сутінки. Молодий місяць — мов діра в темно-синьому небі.

Село осяяне вогниками свічок і наповнене відлунням світла й музики. Грає оркестр, і більшість людей разом із Німою танцюють перед сценою. Похорон Матіса добігає кінця. Уже немає потреби сумувати. Принаймні зараз.

На столах досі залишки вечірньої трапези, на які падає мерехтливе світло свічок і траурних ліхтарів, що висять над головою. Вони зроблені з кольорового рисового паперу й нанизані на мотузки між двома частинами барака. Кожен житель села має такий ліхтар, і в кожному з них є клаптик паперу з написом про те, що доброго зробив для них Матіс.

Так селяни вшановують померлих. Вони пам’ятають про те, що дали світові й що потрібно зробити іншим, щоб заповнити порожнечу. Тут немає молитов, жодних думок про потойбічне життя. Нагорода за хороше життя — можливість його прожити.

Матіс сидить у центрі довгого столу в оточенні своїх найстаріших друзів. Вони сміються і згадують добрі часи, знаючи, що їхні дні теж добігають кінця. Усі помирають у день шістдесятиріччя, незалежно від стану здоров’я. Вони насолоджуються своїм похороном, а потім лягають спати, як зазвичай. У якийсь момент вночі їхні серця просто перестають битися. Після життя, сповненого служіння, безболісна смерть у своїх ліжках — це найменше, що я можу їм дати.

Еморі виходить крізь металеві ворота у високій стіні, що оточує село, на бетонний пірс, залишаючи позаду гамір святкування.

Сльози котяться її щоками, але вона не хоче, щоб хтось побачив її егоїстичність. На відміну від багатьох представників свого покоління, її дідусь дожив до шістдесяти. Кожен день свого буття він допомагав селянам, тому піде з життя без жалю.

Завдяки знанню дня своєї смерті Матіс розкошував довгим прощанням. За останній тиждень він побачився з усіма, з ким хотів. Усі, хто йому дорогий, знають, що той відчуває до них, а старий зі свого боку сповнений їхньої любові. Не лишилось нічого несказаного.

Еморі може лише сподіватися, що помре, проживши повне життя, але горе тисне їй на груди, жорстоко розриваючи серце.

Мати Еморі померла від лихоманки, коли доньці було дванадцять, а батько відтоді віддалився, ніби відійшовши разом із нею. Бабусі давно немає серед живих, тож саме Матіс читав онуці на ніч казки, а вдень давав їй роботу; безглузді вигадані завдання, щоб відвернути її від болю за втраченою родиною.

Навіть зараз звук його долота, що б’є по каменю, утішає її, і думка про те, що вона більше ніколи не почує цього звуку, нестерпна.

З галькової бухти ліворуч від неї долинає ритмічний стукіт молотка. Надто темно, щоб розгледіти джерело шуму, але в неї з’являється доволі непогана ідея.

Еморі обережно просувається повз чотири пришвартовані суденця й там знаходить Сета, який при світлі маленького ліхтарика ремонтує корпус Широкодонного Човна. Почався приплив, і хвилі грайливо лоскочуть його п’яти. Він чує хрускіт камінців і кидає на жінку швидкий роздратований погляд.

Його густі брови нависають над кривим носом, а квадратна щелепа клацає щоразу, коли він їсть. У Сета широкі плечі й товсті руки, укриті завитками темного волосся і плямами жиру. Колись вони були могутніми, але м’язи розм’якли, ненаповнена шкіра обвисла.

На відміну від інших селян, у зовнішності Сета вбачається перша спроба створення людини, наче природа встромила в глину пару очей, а потім відкинула його вбік, невдоволена результатом.

— Ти працюєш? — здивовано запитує Еморі.

Вона прийшла сюди з очікуванням побачити його, скутого тим самим горем, що й вона, але тепер розуміє, що це було безглуздо. Життя кожного селянина — це акт служіння. Вони дбають одне про одного понад усе, і її батько відданий цьому ідеалу. Він не заплаче, поки не залатає кожнісіньку вибоїну, не полагодить кожен дах, не збере увесь врожай і не розігріє піч для кремації свого батька. На його думку, смуток — це просто егоїзм, за який радше співчувають, ніж засуджують.

— У корпусі човна діра, — каже він та продовжує бити молотком.

— Ти не хочеш побачити Матіса?

— Ми розмовляли вранці, — грубо відповідає він.

— Він твій батько.

— Тому ми й говорили ще зранку, — повторює він, забиваючи черговий цвях.

Еморі кусає губу в спробі перемогти звичну виснаженість. Кожна розмова з батьком така. Він неначе валун, який треба котити під гору.

— Сьогодні Німа запропонувала мені роботу.

— Мені відомо, — відповідає він та забиває цвях у дерево. — Тобі треба погодитись. Це велика честь, і ти вже все перепробувала. Настав час знайти спосіб належно служити селу.

Еморі мовчки вислуховує докір, споглядаючи, як піниста вода б’ється об гальку. О цій порі море непроглядно темне, наче смола, а бухта зникає в темряві. Її наполовину спокушає думка піти поплавати, але скоро настане комендантська година. Тому вона задовольняється лише кількома кроками до прибою, і вода омиває її ноги. До кінця дня вони завжди покриваються брудом.

— Щось засмучує Німу, — каже вона в спробі змінити тему. — Тобі відомо, що саме? Вона сказала мені, що їй потрібно провести експеримент, але я змогла з неї витягти лише це. І це здається доволі важливим.

— Без поняття, — відповідає Сет і забиває черговий цвях. — Я помітив, що Німа доволі заклопотана, але вона нічого мені не сказала.

— Ти питав її про це?

— Це не моє діло.

— Я б хотіла, щоб вона дозволила нам допомогти їй.

— Це все одно, що бажати нести на собі тягар сонця цілий день. — Черговий цвях забито в дерево. — Турботи Німи засліплюють нас. Якщо їй знадобиться допомога, вона попросить когось зі старійшин. Ми ж маємо зосередитися на речах, які можемо контролювати.

Він робить багатозначну паузу, щоб перейти до теми, яка його дійсно турбує.

— Як там Клара?

Доньку Еморі нещодавно обрали однією з учениць Теї, і в межах свого навчання вона досліджує острів протягом останніх трьох тижнів. Це величезна честь, адже Клара була однією з двох людей, які пройшли через випробування. Зараз вона здобуває поглиблену освіту з математики, інженерії, біології та хімії, вивчає речі, які далеко за межами розуміння більшості мешканців села.

— Я надіслала кілька повідомлень через Ебі, але вона не відповіла на жодне з них, — каже Еморі, зачарована темним океаном. — Думаю, вона й досі сердиться.

Молоток Сета здіймається в повітря, а потім із глухим стуком вдаряється об цвях. Він напружений, жили на його шиї помітно випинаються.

— Ти міг би звільнитися від цього тягаря, — суворо каже Еморі, розпізнавши його настрій.

— Я в нормі, — бурчить він.

— Просто скажи це, тату, — наполягає вона. — Тобі покращає, коли ти трохи покричиш.

— Це мрія кожної дитини — стати однією з учениць Теї, — цідить він крізь зуби. — Хіба ти не можеш порадіти за Клару? Постарайся хоча б прикинутися? Ти навіть не підійшла до неї під час прощальної вечері.

— Я не можу радіти тому, чого ніколи для неї не бажала, — промовляє Еморі, витираючи краплі морської води зі свого передпліччя.

Після того, як нові учні пройдуть повну підготовку, Тея візьме їх на роботу, щоб ті проводили експерименти у своїй лабораторії та шукали на острові перспективні технології для порятунку. Це довічна посада, але здебільшого її учні не проживають і десятиліття. Це небезпечна робота, й Еморі вже втратила через неї чоловіка та матір. Вона зробила все можливе, щоб утримати доньку від подання заявки, і це здійняло в Сетові велику огиду.

— Та вечеря була найщасливішою порою в житті Клари, — каже він, коли піч починає розігріватись. — Я не бачив її такою усміхненою відтоді, як помер її батько. Вона хотіла, щоб її мати була там, святкувала разом із нею, а ти пішла та ще й образилась.

— Я не образилась.

— Тоді що це було? Ти єдина людина, яка відмовилася від можливості стати ученицею. Ти ж не могла очікувати, що Клара зробить так само.

— Я не відмовилася, — каже Еморі, повертаючись до давно знайомої суперечки. — Я спробувала, і мені не сподобалось. Ти знаєш, що це за життя: блукання островом, обстеження руїн, порання зі старими машинами, у яких ми ледве розбираємося. Скільки учнів Теї поранилися? Скільки з них досі живі?

— То це було боягузтво? — гірко спльовує він.

— Це був здоровий глузд, — різко відповідає вона. — Я помітила, що Тея ніколи не стоїть біля машин, коли вони вибухають.

— Ти говориш про старійшину, — кричить він та сердито жбурляє молоток на каміння. — Вияви трохи поваги.

Еморі витріщається на нього, занадто розлючена, щоб говорити.

— Старійшини — наш останній зв’язок зі старим світом, — продовжує Сет у спробі опанувати себе. — Вони володіють знаннями, на відновлення яких нам знадобляться сотні років. Без них нам довелося б починати все з нуля. Ти справді віриш, що хоч одне з наших життів дорівнює їхньому?

Еморі чула цю історію так часто, що могла б переказати її, точно витримуючи всі інтонації свого батька. Дев’яносто років тому на всіх континентах з’явилися величезні западини, які поглинули цілі міста. З них вирвався дивний чорний туман, наповнений сяйнистими комахами, які шматували все, до чого допадалися. Попри наполегливі спроби різних країн допомогти туман ширився.

Знадобився лише рік, щоб він повністю вкрив землю, а самі суспільства розпалися через внутрішні чвари та варварство задовго до повної їхньої руйнації. Єдиним променем надії був радіосигнал від Німи, яка закликала всіх, хто вижив, зібратися на маленькому грецькому острові.

Вона була головною науковицею величезної лабораторії під назвою Інститут Блекгелз, де зуміли побудувати бар’єр, здатний стримувати туман. Німа пообіцяла безпеку кожному, хто зможе здійснити цю подорож.

Зрештою, лише кілька сотень виснажених людей змогли це зробити, але прибуття на острів виявилося лише початком їхніх випробувань. Біженці виросли у світі, де їжу можна було знайти на полицях, ліки — купити в магазинах, а виживання залежало від фінансів, а не від навичок. Будь-яку потрібну інформацію вони черпали з екрана, не маючи жодних знань, на які можна було б покладатися, коли ці екрани зникли. Люди й гадки не мали, як займатися сільським господарством, виготовляти їжу, ремонтувати занедбані будівлі, які мали слугувати для них притулком.

Важкі роки наставали й минали, зменшуючи кількість біженців. Майже щомісяця когось розчавлювало цеглою, що падала, або спалювало випадковою пожежею. Вони дряпалися іржавими цвяхами та вмирали, волаючи в калюжах поту. Люди плутали отруйні гриби з їстівними та плавали в морі, споглядаючи сяйво місяця, коли воно кишіло медузами й акулами.

Вижити було важко, а померти — надто легко, і багато хто за власним бажанням відмовлявся від боротьби за життя. На щастя для людства, вони залишили після себе дітей, і саме з цього генофонду походять мешканці села.

Троє старійшин — це всі, хто залишився зі ста сімнадцяти вчених з Блекгелзу, коли туман з’явився уперше, і їхня кров досі містить вакцини, технології та модифікації, поширені перед кінцем світу. Вони повільно старіють, ніколи не хворіють, і всі ставляться до них з інстинктивною пошаною, яку, за словами Еморі, заслужила лише Німа.

— Чому ти маєш бути… — Сет притискається чолом до грубої деревини корпусу човна, занадто добрий, щоб сказати, що думає насправді, але недостатньо добрий, щоб перестати на це натякати.

— Інакшою? — наважується донька.

Він розчаровано махає рукою на сміх і музику, що линуть крізь ворота.

— Усі інші щасливі, Еморі. Вони просто щасливі. Це не складно. Вони знають, що ми маємо, і вдячні за це. Чому ти все береш під сумнів?

— А що ми маємо, тату? — запитує донька тихим голосом. — Село в руїнах. Острів, який ми не можемо досліджувати без дозволу.

— Це надто небезпечно! — автоматично втручається він.

— Тоді чому в школі не вчать виживання? Я люблю Німу, але чи можеш ти чесно сказати мені, що вважаєш, ніби Тея чи Гефест роблять достатньо для села, щоб бути звільненими від правил, яких змушені дотримуватися решта з нас? Хіба справедливо, що вони не помирають у шістдесят, як ми? Чому вони не вирощують їжу на фермі, не чергують на кухні, не допомагають прибирати…

— Вони дають знання!

Еморі відступає від спалаху його гніву, мов темрява від краю полум’я свічки. Ця суперечка надто безглузда, і вона це знає. Її батько ніколи не засумнівається в діях старійшин і не зрозуміє, чому вона це робить. Що більше вона сперечається, то більше він її недолюблює, і ця відмітка вже доволі високо.

— Я повертаюся на похорон, — переможено каже вона. — Хочеш, щоб я щось передала Матісу?

— Ми говорили з ним сьогодні вранці, — відповідає він і нахиляється підняти молоток.

Розділ 6

Сутеніє, в усьому селі лунає дзвін, повідомляючи про настання комендантської години, і селяни мають п’ятнадцять хвилин, щоб лягти спати. Здебільшого вони вже в казармах, чистять зуби й запалюють лимонник, щоб відганяти комарів. У вікнах радісно горять свічки, розливаючи світло в сутінку вечора.

Кожна кімната гуртожитку може вмістити до восьми осіб. Селяни сплять на тих самих залізних ліжках, що й солдати, які колись тут служили. Матраци набиті соломою, а подушки — пір’ям. Простирадла їм не потрібні. Навіть узимку тут надто спекотно.

На подвір’ї перебувають тільки ті мешканці, яких призначено на чергування. Шилпа гасить свічки на столах, тоді як Ребекка, Аббас, Йоганнес і Йовел закінчують розставляти останні вимиті тарілки на полиці літньої кухні.

Маґдалина та ще кілька батьків кличуть дітей, які ховаються під столом. Вони гасають від тіні до тіні протягом останніх двадцяти хвилин.

Бешкетних утікачів виказує хихотіння.

Коли дітей, які звиваються від сміху, несе в ліжко той, хто встиг їх упіймати, у ворота заходить Еморі. У кожної дитини є батьки, але це більше емоційний титул, ніж практичний. Адже їх виховує село. Лише так вони зможуть досягти успіху.

— Я досі не впевнений, хто з вас кумедніший, — промовляє голос у темряві.

Еморі озирається й бачить у тіні Матіса, який сидить на лавці та вмочує шматок фокаччі в тарілку з підсоленою оливковою олією. На його шиї на шнурку висить гарний зелений камінь.

Якщо селяни не помирають раптово, кожен із них перед смертю передає мені свої спогади. На їхньому останньому подиху я записую всі їхні переживання, навіть ті, яких вони не пам’ятають, і зберігаю їх на невизначений час в одному з цих каменів, даючи змогу іншим переживати ці моменти знову і знову, коли ті забажають. На жаль, вони надівають камені пам’яті лише на час похорону, що надає їм дещо похмурого вигляду.

Німа лагідно тримає Матіса за руку. Її блакитні очі почервоніли від пролитих сліз.

— Як і завжди, ти почав із середини думки, — відповідає Еморі, досі роздратована після суперечки з батьком.

— Будь трохи добрішою до мене, я ж помираю, — каже він та закидає до рота шматок хліба.

Еморі шукає на його обличчі хоч якийсь натяк на страх, який він, імовірно, відчуває, але Матіс просто жує, веселий, як і завжди. Вона думає, що це так несправедливо, так егоїстично. Він здоровий і сильний. Якби він був старійшиною, то прокинувся б завтра, як і всі інші.

Вона потребує більше часу.

Еморі хоче, щоб дідусь залишився в центрі її життя, де він завжди був, де він завше мав бути. Вона хоче снідати з ним і дивитися, як він товстими пальцями незграбно витягає кісточки з ківі. Вона хоче чути його сміх, що лунає з іншого боку подвір’я. Вона хоче знати, чому така хороша людина, сповнена енергії й таланту, має віддати своє життя, щоб дотримуватися правила, запровадженого задовго до його народження.

— Я залишу вас наодинці, щоб ви поговорили, — каже Німа, підводячись на ноги, і кладе ніжну руку на плече Матіса.

Вона дивиться на нього, потім нахиляється та щось шепоче йому на вухо, цілує в щоку й іде.

— Що вона сказала? — запитує Еморі.

— П’ять-п’ять, — відповідає Матіс, пережовуючи фокаччу.

— Що це означає?

— Без поняття. — Він знизує плечима. — Вона казала це мені роками, коли я був засмучений або трохи пригнічений. Одного разу я запитав її, що це означає, і вона відповіла, що то мапа в майбутнє, але так нічого нормально й не пояснила.

— Хіба тобі не цікаво? — роздратовано запитує Еморі.

— Звісно, цікаво, але якби вона хотіла мені розповісти, то вже б давно це зробила.

Матіс витер руки від оливкової олії та хлібних крихт, потім важко підвівся і взяв Еморі попід руку.

— Як минула сварка з твоїм батьком? — запитує він, спробувавши змінити тему. — Це відвернуло тебе від смутку? Припускаю, саме для цього ти туди пішла.

Еморі кидає погляд назад, у бік плями світла від ліхтарів у затоці, злегка всміхається, адже знає, що немає сенсу заперечувати.

— Так, я почуваюся трохи краще, — зізнається вона.

— Твій батько, мабуть, так само. Ти така ж, як і він. Ти біжиш до того, що тебе лякає, і тікаєш від того, що любиш. — Матіс здається спантеличеним. — Ходімо, я закінчив свою скульптуру. Хочу, щоб ти її побачила.

Вони йдуть на подвір’я, туди, де Матіс працював увесь тиждень. Він показує статую онуки, яка стоїть навшпиньки, тримаючи кам’яне яблуко так, неначе щойно зірвала його з гілок справжньої яблуні.

— Тобі подобається? — запитує дідусь, коли Еморі кладе підборіддя йому на плече.

— Ні, — зізнається вона.

— Чому ні?

Йому цікаво, проте він не ображається. Мистецтво не є священним у селі. Це непристойна, галаслива спільна діяльність. Люди критикують вірші навіть під час декламування, а гурти змінюють музикантів посеред пісні, якщо ті втрачають ритм. Якщо актор не справляється з роллю, натовп вигукує його репліки або вигадує нові. Іноді глядачі повністю переймають роль на себе. Еморі бачила, як комітет переписував цілі акти посеред вистави.

— Бо вона нічого не бачить і не ставить запитань, загалом здається цілком щасливою від життя тут, — каже вона. — Єдина людина в селі, на яку вона не схожа, — це я.

Матіс фиркає та ляскає себе по нозі.

— Жодна інша людина не дала б мені такої відповіді, — каже він із насолодою.

Еморі дивиться на освітлені свічками вікна казарм, зачаровано спостерігаючи за силуетами людей, що рухаються всередині, розчісуючи волосся й готуючись до сну.

— Я люблю село, справді люблю, — тихо каже вона. — Просто… є речі, які не мають для мене жодного сенсу, а всі поводяться так, ніби це важливо.

Думки Еморі повертаються до дитинства, до тої миті, коли вона вперше дізналася, що старійшини можуть не спати після настання комендантської години. Ще в дитинстві вона знала, що це несправедливо, але нікому, здавалося, не було до цього діла.

Я пояснила їй, що селяни потребують більше відпочинку, ніж старійшини, але ця відповідь не задовольнила дитя, особливо після того, як Еморі прокинулася зі скалкою в п’яті, якої не було, коли вона лягала спати. А за кілька тижнів дівчина виявила свіжу подряпину на стегні, а потім синці на руці. Вона так і не зрозуміла, як вони там з’явилися.

Я намагалася переконати її, що вона помиляється, але Еморі була надто спостережливою, щоб повірити в таку очевидну брехню. Вона запитала батька, що стається з ними після того, як вони засинають, але він сприйняв саме питання як богохульство. Вона запитала матір, а та заявила, що надто зайнята, щоб відповісти. Потім онука запитала Матіса, який розсміявся і скуйовдив їй волосся. Нарешті, вона підняла руку в класі й запитала Німу, і та затримала її після уроків.

— Іноді ми будимо вас після комендантської години, — зізналася вона юній Еморі, похваливши її за сміливість поставити це запитання.

— Навіщо?

— Щоб ви допомогли нам із деякими завданнями.

— З якими завданнями?

— Я не можу тобі цього сказати.

— Чому ж ми нічого не пам’ятаємо?

— Тому що так буде краще, — винувато сказала Німа.

Щойно Еморі вийшла з класу, одразу розповіла всім у селі про те, що дізналася, водночас вражена силою запитань і налякана обмеженістю відповідей. Еморі думала, що селян вразить розвідане нею, але здебільшого її друзі відреагували на новину, знизавши плечима, або ж із соромом через таку її зухвалість.

Відтоді все так і залишилося.

Їхнє яскраве, осяяне сонцем життя затьмарюють тіні, і нікому, окрім неї, немає діла до того, що ховається в цій темряві. Іноді вона спостерігає за своїми друзями, коли ті вечеряють, і почувається такою ж далекою від них, як і від старійшин.

— Чому ніхто не ставить запитань? — запитує вона дідуся, знову зосереджуючи на ньому погляд.

— Їм подобається бути щасливими, — відповідає він.

— Я й не намагаюся це змінити.

— Але ж відповіді переважно несуть із собою зміни, — відповідає він, відмахуючись від комарів. Сутінок невблаганно випускає на поверхню їхні густі хвилі.

— Це моя остання ніч на землі, — каже він беземоційно. — Тому я скажу кілька речей, якими завжди хотів поділитися, і почну ось із чого. Завтра вранці ти прокинешся й у тебе буде на одного друга менше, хоча в тебе їх і так мало. Частково це не твоя провина, але частково — так. Ти розумна дівчинка, Ем, але ніколи не мала терпіння до людей, які бачать світ не так, як ти. Це не було проблемою раніше, але тепер Клара — одна з таких людей.

— Клара обрала Тею, — категорично зауважує Еморі.

— А ти не любиш Тею.

— Вона вбила Джека. — Її голос зривається на імені чоловіка.

— Джек загинув, бо виплив у шторм і потонув, — зазначає Матіс.

— За наказом Теї, — відповідає онука. — Джек і всі інші учні з ним у човні загинули, бо схилили голови й беззаперечно виконували накази. Вони не перші й не останні. Люди, які обирають Тею, гинуть, і я не хочу, щоб Клару спіткала така сама доля.

Матіс обхоплює її руки своїми, тамуючи її гнів.

— Який сенс любити так сильно, що людина не може витримати кількох хвилин в одній кімнаті разом із тобою? Клара вже втратила батька. Вона не може втратити й матір. Продовжуй так само, і за десять років ти здивуєшся, чому ви більше не спілкуєтесь.

Еморі дивиться на Матіса так довго, як може, та врешті опускає голову.

— Я сумуватиму за тобою, — каже вона.

— Не муч себе цим надто довго, — відповідає він. — Що частіше ти озираєшся назад, то дужче сумуєш за тим, що тебе оточує. Це велика помилка твого батька.

Він витирає її сльози грубим кривим пальцем.

— До речі, де ти бачила мого безнадійного сина?

— Він у бухті, сердито лагодить човен.

— Він так і не навчився сумувати, — зітхає Матіс.

Він стискає руку онуки й повертається до воріт. На мить Еморі здається, що вона бачить там у темряві згорблену постать, але кліпає, і та зникає.

— Я піду з тобою, — каже онука, розуміючи, що це останні миті, які вони проведуть разом.

— Він єдиний, хто має почути мої слова, — похмуро каже він. — Настав час комусь із нас їх вимовити. — Він дивиться на Еморі через плече. — Твій батько завжди був надто суворим до тебе, Ем, але він любить тебе.

— Я б хотіла повірити тобі.

— Я б хотів, щоб ти не мусила.

Еморі востаннє спостерігає, як дідусь покидає село, а потім я м’яко підштовхую її рухатися.

— Залишилося шість хвилин до комендантської години, — кажу я. — Іди до своєї кімнати, інакше будеш спати тут.

Еморі стрімголов рушає з місця, її сандалі здіймають купу пилу, але раптом вона зупиняється через Німу й Гефеста, які сперечаються перед металевими сходами, що ведуть до її гуртожитку.

— Ти обіцяла мені припинити ці експерименти, — сердито кричить Гефест.

Його лють змушує Еморі обережно ступити крок назад у темряву. Гефест на півтори голови вищий і вдвічі ширший за будь-кого в селі. Він має недбало підстрижене волосся, шкіру, вкриту подряпинами, і щетину, а правим боком обличчя тягнеться глибокий поріз. Його долоні величезні. Як і руки. Ноги. Груди. Матіс якось пожартував, що єдиний спосіб виліпити статую Гефеста — це розколупати вулкан за селом.

— Це може почекати до закінчення комендантської години? — шипить Німа, поглядаючи на сина. Вона здається такою маленькою в його тіні, немов лялька, зроблена з гілочок і мотузки, із соломою замість волосся.

— Ми маємо їх захищати, — благає він.

— Від них самих, — відповідає Німа, розуміючи, що їй не вдасться уникнути розмови. — Це вимагає жертв.

— Жертва — це коли вони вибирають. А те, що ми робимо, — вбивство.

Еморі здригається, шокована таким невимушеним звучанням цього жахливого слова, без будь-якої книжки.

— Не в тому разі, якщо це спрацює, — заперечує Німа.

— Ніколи ж раніше не спрацьовувало. Наразі це не краще за смертний вирок.

— Я знаю, що ми робили не так, Гефесте, — каже вона благально. — Я адаптувала процедуру. Цього разу все вдасться.

Зіткнувшись із непорушністю сумнівів сина, Німа підіймає його важкі руки, перевертає їх та оглядає шрами й опіки, які псують його шкіру.

— Ти знаєш, що саме через тебе я почала ці експерименти, — сумно промовляє вона. — Я ніколи не забуду того дня, коли тебе викинуло на острів. Ти був напівмертвий, закатований майже до невпізнання. Я думала, що тебе затягнуло в туман, але потім ти розповів мені про бандитів і табір, де вони тебе тримали.

Вона простягає руку й лагідно торкається шраму на його щоці.

— Я присягнулася, що вже ніколи не дозволю, щоб таке з кимось сталося. — Її голос твердне, мов застигає від гніву. — Так, ми ризикуємо невинним життям, але подумай про винагороду, якщо наш експеримент спрацює. Покоління, які народяться опісля, житимуть у мирі, без страху війни, злочинів чи насильства. Жодна людина ніколи не скривдить іншу. Ми зможемо дозволити їм вільно пересуватися островом і перестанемо турбуватися про те, що вони зроблять із цією свободою. Постав це на шальки терезів, мій любий. Подумай, скільки добра ми можемо зробити одним-єдиним вчинком.

Гефест невпевнено дивиться на неї, його кремезність тепер здається лише ілюзією світла. Він згорблений, його плечі спрямовані до неї, поголена голова низько схилена, щоб краще чути тихі слова матері. Здається, він зменшується під її тяжінням.

— Ти впевнена, що цього разу спрацює? — запитує він.

— Так, — твердо відповідає вона.

Навіть зовсім не розуміючи, про що вони говорять, Еморі знає, що Німа не така впевнена в собі, як вдає. Вона надто самоусвідомлена, надто яскрава й тендітна, щоб стверджувати, що зроблена зі сталі.

«Гефест теж це розуміє», — думає вона. На це натякає зміна виразу його обличчя. Він вирішив повірити в брехню. Дає їй себе заспокоїти; робить її достатньо великою, щоб сховатися за нею. Для Еморі не буває більшого вияву боягузтва.

Гефест оглядає свої руки, укриті шрамами й опіками, які погано загоюються, — кожен із них нагадує про його втечу крізь цивілізацію, що руйнується.

— Коли ти хочеш, щоб це сталося? — врешті запитує він.

— Сьогодні ввечері.

— Мені потрібно щонайменше двадцять чотири години, — не погоджується він. — І ти це знаєш.

— Це терміново, Гефесте. Якщо ти пропустиш сканування…

— Ні, — суворо уриває її він. — Так є ризик пропустити приховану хворобу, яка може їх убити під час процедури. Якщо тобі потрібна моя допомога, то тут не буде жодних скорочень. Мені знадобиться доба, щоб обрати піддослідного з найбільшими шансами на виживання. Тобі доведеться зачекати до завтрашнього вечора.

Німа намагається приховати роздратування, надувши щоки, а потім усміхається до сина так, ніби його заперечення — це дитячі витівки.

Еморі вперше бачить Німу такою. Усе життя вона була веселою літньою жінкою, сповненою сміху та співчуття, яка закликала мешканців села бути кращими версіями самих себе. Еморі ніколи б не здогадалася, що вона може так маніпулювати або так бездушно ставитися до життя. Вона поводиться так, як поводилася б Тея.

— Як хочеш, — каже Німа, розводячи руками. — Я однаково маю ще одне доручення, яке мушу виконати сьогодні ввечері.

Гефест бурчить, але приймає цю маленьку перемогу, а потім без жодного слова йде геть, ледь не збиваючи з ніг Еморі, яка підглядала за суперечкою. Їх розділяла чимала дистанція, але вона все одно ледь не задихається від його смороду. Від нього несе потом, гниллю й землею, наче він ховає мертву лисицю в одній зі своїх брудних кишень.

Гефест перехоплює її здивований погляд із нищівним презирством, а потім озирається через плече.

— Нас підслуховувала одна з твоїх симулів, — вигукує він.

— Мені не подобається цей термін, — суворо відповідає Німа, але Гефест уже пішов геть.

Еморі дивиться йому вслід. Коли вона обертається, Німа вже стоїть перед нею.

— Як багато ти почула? — запитує вона.

— Ви плануєте експеримент, який може когось убити, — тремким голосом відповідає Еморі.

— Це менше з двох зол, повір мені, — відповідає Німа. — Ми ризикуємо життям однієї людини заради можливості зробити світ кращим у довгостроковій перспективі. Я б віддала за це власне життя. А ти ні?

— Не схоже, що їм дають такий вибір.

— Не дають, — визнає Німа. — Я прагну радше бачити шляхетність в усьому, аніж розчаровуватися через її брак.

— Це неправильно, — заперечує Еморі. — Ми не можемо завдавати людям болю просто так, без жодної на те причини.

— Ти так вважаєш. — Німа ледь помітно посміхається, немов застерігаючи. — Але я маю подбати, щоб твої чудові моральні принципи ніколи не випробовувалися.

Дзвін комендантської години затихає.

Очі Еморі розширюються, адже вона миттю усвідомлює, що це означає, проте не встигає нічого зробити, бо падає, важко приземляючись на плече.

Вона нічого не відчуває.

Вона міцно спить, як і решта мешканців села.

74 години до вимирання людства

Розділ 7

Щодня я закінчую комендантську годину рівно о сьомій ранку, коли темрява поступається раптовому приголомшливому денному світлу.

Селяни позіхають на іржавих ліжках у своїх гуртожитках, спросоння потягуються, а їхні перші думки починають тарабанити у моїй свідомості, наче дощ по бляшаному даху. Вони опускають ноги з ліжок і беруться руками за голови, почуваючись навдивовижу втомленими, та й, на додачу, із сильним болем у м’язах. На їхніх руках масляні плями, яких не було вчора ввечері. Кісточки пальців обпечені. Сандалі лежать не там, де вони роззувалися.

Три покоління селян жили в цих казармах, спали на цих ліжках і завжди прокидалися з одними й тими самими загадками. Завдяки допитливій натурі Еморі це перше покоління, якому відомо, що старійшини можуть будити їх після комендантської години, але вони не знають причини й ніколи не наважаться запитати.

Потреба в секретності доволі дивує. Принаймні подумки вони це визнають. Зрештою, немає нічого такого, чого вони не зробили б добровільно, якби їх попросили. Вони прагнуть бути корисними.

Опанувавши себе, люди поспіхом одягаються, відчиняють віконниці назустріч свіжому ранковому світлу, відкидаючи вбік нічні дивацтва.

Невдовзі на довгих столах у дворику для тренувань подаватимуть сніданок зі свіжих фруктів, соку, хліба, рікоти й меду. Селяни матимуть годину, щоб поїсти, а потім настане час збирати інструменти й вирушати на ферми. Виживання вранці, служба вдень і святкування ввечері — ось їхня рутина. Це неначе вузол, такий звичний, що ніхто з них не помічає, який він тугий.

Розділ 8

Еморі розплющує очі й бачить, що лежить саме там, де впала минулої ночі, її біла лляна сукня заплямована іржаво-коричневим ґрунтом з подвір’я. Крізь гілля яблуні до неї пробивається сонячне проміння, а поблизу стоїть скульптура, зроблена Матісом. На її кам’яній голові сидять синьо-жовті птахи, які зачаровують своїм співом.

Еморі сідає, і її плече миттєво спалахує болем. Вона обертає голову й виявляє величезний фіолетовий синець там, де вчора вдарилася об землю.

Вона простягає руку, розминає шию, намагається промасажувати затерплі кінцівки й урешті помічає записку, прикріплену до її сукні.

Не змогла зрушити тебе з місця. Сподіваюся, ти не дуже заклякла.

Н.

Вираз обличчя Еморі стає доволі злим, щойно вона пригадує розмову, підслухану минулої ночі, про експеримент Німи й можливу смерть через нього. Вона не може дозволити своїй подрузі завдати комусь шкоди, хай яким би праведним здавався їй цей задум.

Вона підхоплюється, сповнена рішучості знайти Німу та спробувати відмовити її від цього вчинку, але її зупиняє мій голос.

— Хоч раз повір, що Німа діє заради селян, — твердо кажу я.

— Хтось може померти.

— Хтось помре, — виправляю я її. — Багато хто. Це неминуче з огляду на все, що відбувається. Німа намагається мінімізувати людські втрати, але якщо ти затримуватимеш її безглуздими запитаннями, то лише збільшиш імовірність невдачі. Ти ж її знаєш. Вона робить усе на благо села, навіть якщо ти цього не розумієш.

— Люди загинуть?! — Вона метушливо озирається навкруги, ніби от-от побачить, як ті корчаться у квітниках. — Хто? Ми маємо їх попередити.

— У замкнутій системі психологія визначає долю, — кажу я. — Твої попередження не зупинять небезпеку, що насувається, вони лише змінять тих, хто постраждає. Німа розуміє це краще, ніж ти коли-небудь зможеш.

Велика перевага перебування в чиїйсь голові із самого народження полягає в тому, що твій голос легко сплутати з власним. З роками я витіснила сумління та здоровий глузд Еморі. Вона довіряє мені беззаперечно, навіть не підозрюючи, яка я для неї чужа.

— А тепер ходімо, — кажу я лагідніше. — Уже подають сніданок, а потім ти маєш піти до школи.

— Я не піду, — відповідає Еморі.

— Ти обіцяла Німі.

— Це було до того, як я довідалася її план, — заперечує вона. — Я не зможу дивитися їй в очі, знаючи, що вона робить, принаймні допоки все не зрозумію.

— Сьогодні ввечері ти дізнаєшся правду, — поступаюсь я. — Я скажу їй, що ти прийдеш завтра.

Досі збентежена, Еморі підіймається скрипучими сходами до своєї кімнати в гуртожитку, де панує задушлива вологість. Вона не зачинила вікно на ніч, і тепер її кімната кишить міллю, яка злетілася на мерехтливий вогник свічки.

Вона ступає до тумбочки, на якій досі лежить загадкова книга, яку дала їй Німа. Зазвичай вона з нетерпінням береться за читання, але після минулої ночі тривога не відступає. Вигадане вбивство здається не таким цікавим, коли твоя подруга планує здійснити справжнє.

Еморі висуває маленьку шухляду, дістає записник та недогризок олівця. Гортаючи сторінки, заповненні запитаннями, вона врешті знаходить чистий аркуш і пише: «Який експеримент Німи?», а під ним: «Що означає „п’ять-п’ять“?».

Підкресливши кілька разів слово «експеримент», Еморі згортає блокнот і кидає його назад у шухляду разом з олівцем.

Жінка має чотирнадцять таких записників, які зберігає під ліжком, і кожна сторінка заповнена запитаннями, на які так ніколи й не знайшлося відповідей. Еморі почала записувати їх відтоді, як себе пам’ятає. Деякі з них викреслені, адже вона сама знайшла відповіді, але список поповнюється щодня. Це суцільне незнання.

— Тобі відомо, що треба для відчуття щастя, — повторюю я, ніби якусь мантру.

— Але я не щаслива, — зауважує вона.

— Ти невдоволена, — заперечую я. — Ти не маєш жодного уявлення, що таке нещастя. Сподіваюся, ніколи й не матимеш.

Еморі вивертає кишені й дістає записку, яку Німа залишила на її сукні. Вона вже збиралася кинути її в шухляду до решти речей, коли побачила на папері ледь помітні відбитки — слова, які відбилися з аркуша, що лежав поверх цього. Можливо, це частина того листа, який Німа вчора похапцем сховала в шухляду?

Еморі примружується, підносячи сторінку до яскравого сонячного світла, що пробивається крізь вікно, але не може чітко розгледіти жодного слова.

Раптом дівчина згадує трюк з одного з прочитаних нею детективів, вона обережно проводить олівцем по паперу, виводячи ланцюжок заплутаних слів.

«…якби я не могла контролювати… краще… стримувати… Ебі хотіла… не могла вбити…»

Еморі здуває пил від олівця, сподіваючись побачити слова чіткіше, але вони такі ж загадкові, як і все інше на цьому острові. Зрештою вона полишає невдалі спроби дізнатися із записки більше інформації та кладе її в шухляду.

А за мить Еморі дістає із шафи легку світло-жовту сукню та спіднє й невпевнено розглядає солом’яний капелюшок на цвяху, проте ще доволі рано, тож вона вирішує обійтися без нього. Їй подобається відчувати на своїй шиї ранкові промені сонця.

Вона оглядає порожню кімнату, яку раніше ділила з Джеком і Кларою, але Джек мертвий, а її донька торік переїхала до Хвей, бо хотіла готуватися до випробувань якнайдалі від матері, яка весь час зазирала їй через плече й перелічувала всі причини, чому йти в підмайстри — кепська ідея.

Еморі раптом почулася страшенно самотньою.

Вона кладе долоню на недоторкану подушку доньки, згадуючи, якою маленькою дівчинкою колись була Клара. Увечері перед комендантською годиною вони завжди вигадували казки, а любов була простою й безтурботною. Та після того вони більше не знаходили спільної мови. Після смерті Джека зв’язок між ними обірвався. І тоді вони поступово віддалилися одна від одної.

— Як вона? — запитує Еморі.

— Буде вдома після обіду.

— Можеш передати їй, що я за нею сумую?

— Авжеж, — відповідаю я.

Еморі бере чистий одяг до старої душової — найбільш затхлої частини казарми. Плитка вся покрита пліснявою, зі стін стирчать зазубрені труби, а душові лійки вкриті іржею.

Вона швидко змиває вчорашній бруд відром холодної води та одним зі шматків жасминового мила, яке виготовляє Келвін.

Вона думає про Матіса, і її сльози змішуються з мильною піною.

Відтискаючи воду з волосся, Еморі вдягається й виходить на подвір’я, де селяни ставлять на столи тарелі зі свіжими фруктами, склянки з апельсиновим соком і кошики зі свіжоспеченим хлібом, який щойно дістали з печі. Під марлевими сітками, що рятують від мух, стоять тарілки з медом, варенням і сиром.

Неподалік від пташиної купелі, на видноті, на двоколісному возі лежить тіло Матіса. Від шоку в Еморі перехоплює дихання, але вона єдина, хто хоч якось реагує. Усі інші сміються й розмовляють, проходячи повз мерця, та, не озираючись на нього, прямують до столів зі сніданком.

Тому ми й провели похорон Матіса вчора ввечері, допоки він ще міг ним насолоджуватися. А це просто тіло, не важливіше за мотлох. Ми наповнюємо піч у підвалі старого лазарету і спалюємо тіло, щойно розгориться вогонь.

Сет стоїть неподалік. Його обличчя сповнене болю, а очі загублені в спогадах. Та всі емоції зникають з його обличчя, коли він бачить Еморі, що наближається до нього.

— Ти був із ним? — м’яко запитує вона.

— Ми заснули, розмовляючи, — відповідає Сет, намагаючись приховати своє горе. — Я щойно привіз його сюди.

— Йому б це сподобалося. — Еморі супить брови. — Чи бачив ти ще когось там минулої ночі? Мені здалося, що я бачила когось біля воріт. Скидалося на те, що вони чекали на Матіса.

— Я був унизу, у затоці, — каже Сет. — Чув голос, але не міг розгледіти, кому він належав. Але те, про що вони говорили, засмутило його.

— Мало що могло засмутити дідуся, — здивовано відповідає Еморі. — Є якісь ідеї, про що саме розмовляли?

— Жодної. — Сет вовтузиться з ремінцем сандалії, намагаючись витягти камінчик. Він відчайдушно хоче, щоб запитання закінчилися.

— Цей спогад має бути на камені пам’яті, — раптом каже Еморі й нахиляється до воза оглянути шию Матіса, та виявляє, що камінь зник. — Де він, Ебі?

— Він погано зав’язав шнурок, — кажу я. — Його камінь минулої ночі впав в океан.

Очі Еморі розширюються, а Сет відчайдушно скрикує. Він був готовий до смерті батька, але не до повного його стирання з цього світу.

Еморі кладе ніжну руку на плече батька, і той одразу ж напружується, що змушує жінку забрати її.

Її обличчя кам’яніє, як і думки.

— Як близько дідусь минулої ночі підійшов до води? — цікавиться вона.

— Хіба це має значення? — сердито запитує він.

— Ти коли-небудь чув, щоб хтось губив свій камінь? — огризається вона у відповідь. — Тобі не здається дивним, що раптом на його шиї розв’язується шнурок, а потім камінь падає у воду і його хвилями відносить в океан, що забирає в нас єдиний спосіб дізнатися, з ким він розмовляв?

Сет сердито дивиться на неї, його очі почервоніли.

— Ти ж ніколи не зупинишся, так? — недовірливо питає він. — Ти навіть не знаєш як. Ти просто продовжуєш щось рознюхувати, попри біль, який це завдає іншим людям.

— Щось тут не так…

— Ні, — каже він, тицяючи на неї пальцем. — Матіс просив мене бути терплячим із тобою, але моє терпіння луснуло. Я більше так не можу.

— Тату…

— Ні, — каже він, відступаючи від неї на крок. — Мій батько мертвий, а ти лише й хочеш, що позбутись його тіла й задовольнити свою жалюгідну цікавість. З мене досить, Еморі. Тримайся від мене якнайдалі.

Сет береться за ручки візка й тягне тіло батька до печі в лазареті, залишаючи Еморі наодинці посеред багнюки.

Розділ 9

Наша художниця Маґдалина вдягає до школи свого сина Шерко. Його пеплос[1] трохи завеликий, і вона намагається кількома швами звузити його, а Шерко то крутиться, то стогне, то пручається. Він стоїть в одній позі вже майже чотири хвилини — вічність для маленького хлопчика.

Маґдалина стримує своє роздратування, закусуючи шматок тканини для кращого самовладання. Їхній ранок розпочався погано, адже вона виявила брудні сліди, що вели крізь дверний отвір. Шерко, вочевидь, забув почистити свої сандалі перед тим, як зайшов учора ввечері, але не хотів цього визнавати.

Уже не вперше Маґдалина загадується над питанням, чи правильним був її вибір стати матір’ю.

Будь-хто в селі може подати заяву на всиновлення. Потрібно лише попросити мене, і тоді я оцінюю їхню врівноваженість і відповідність цьому статусу, а потім ухвалюю рішення. Усиновлення — надто важлива справа, щоб покладатися лише на добрі наміри майбутніх батьків, тому я здебільшого відхиляю заявки, а успішних кандидатів змушую пройти ретельну підготовку. Зазвичай так батьки почуваються гордими та впевненими у своїх силах впоратися з новою роллю. Проте цього ранку Маґдалина відчуває, що ця впевненість дається їй нелегко.

— Мамо, — звертається Шерко, у голосі якого вже відчувається нова хвиля роздратування.

— Так, — відповідає вона, обережно просуваючи вушко голки крізь тканину.

— Навіщо ти вирівняла всі картини?

— Я цього не робила, — розгублено відповідає Маґдалина.

Стіни кімнати вкриті її полотнами. Вони різні за розміром і сюжетами, виконані олією, аквареллю, олівцями та тканиною. Їх об’єднує лише одне — вони завжди висять криво. Вона пояснює це ненадійними стінами, погнутими цвяхами й хитким молотком.

— Ні, робила, — стверджує він, радіючи своїй правоті. — Поглянь. Вони всі висять рівно.

Вона переводить погляд на стіни. Шерко дійсно має рацію, полотна висять рівно. Маґдалина витягує шию й дивиться позад себе. Усі картини висять рівно.

Її серце завмирає. Це відбувається не вперше. Він проробляє цей трюк місяцями.

— Можливо, це зробив Аділ, — розмірковує Шерко.

Маґдалина застигає, адже не звикла чути це ім’я промовленим вголос. Аділ — її дідусь, і щовечора, перед сном, він вирівнював картини, адже, як він стверджував, якщо ті висять криво, йому будуть снитися нічні жахіття.

— Аділу не можна повертатися в село, — напружено каже вона. — Ти ж знаєш. Я навіть не впевнена, що він досі живий.

— Чому його вигнали?

— Він… — Маґдалина замовкає, не годна приховати сором.

Аділ був одним з учнів Теї, єдиним, хто вижив у трагедії, коли загинув чоловік Еморі. Його знайшли за тиждень після аварії, він блукав у дикій місцевості, але не міг пригадати жодної деталі тієї події.

Було одразу зрозуміло, що тут щось не так.

На нього більше не діяла сила комендантської години, він міг пересуватися без обмежень, тобто вільно блукати островом у будь-який час. Він страждав від жахливого головного болю, а ясність його розуму несподівано приходила й так само зникала. Однієї миті він, як завжди, жартував із друзями, а наступної кричав про гігантських дощових черв’яків і притиснуті до скла обличчя. Маґдалина прокидалася вранці й виявляла, що він цілу ніч дряпав на стінах дивні мапи та складав нескінченні списки імен померлих учнів.

Тея обстежила його, але ніяк не змогла пояснити ці прояви. А за місяць після катастрофи Аділ увірвався до класу Німи й напав на неї зі скальпелем, вимагаючи відкопати те, що вона заховала.

На щастя, поруч був Гефест.

Йому вдалося врятувати Німу, але Аділ втік із села й уже ніколи не повертався. Його покарали вигнанням.

Це сталося п’ять років тому, але Маґдалина досі обурена тим, як із ним вчинили люди.

До втрати друзів її дідусь був освіченою та допитливою людиною, яка жадала пізнати суть усіх речей. Він цінував красу й заохочував цікавість Маґдалини до мистецтва. Жодна провокація не змусила б його зашкодити Німі або навіть подумати про таке.

Очевидно, катастрофа змінила його. Він заслуговував на співчуття й лікування, а не на вигнання та осуд. Маґдалина впевнена, що якби він напав на простого односельця, а не на старійшину, йому допомогли б.

— Може, Аділ скоро повернеться? — запитує Шерко, ігноруючи занепокоєння матері.

Маґдалина переводить погляд на рівно розвішені картини навколо і, трохи подумавши, хитає головою.

— Минуло забагато часу. Навіть якщо він досі живий і повернеться, не впевнена, що ми його впізнаємо.

Розділ 10

У вагоні поїзда, що прямує на схід від села, Клару будить її найкраща подруга Хвей, яка репетирує гру на скрипці до нового концерту.

Я попросила її зіграти сьогодні ввечері перед усім селом. Сьогоднішній виступ Хвей — один із багатьох вирішальних моментів, які мають відбутися, щоб утілити в життя план, якого вимагає Німа. Одна фальшива нота — і майбутнє рушить за новою траєкторією.

— Хвей, — із заплющеними очима ледве промовляє Клара, слабко махаючи подрузі рукою. — Я ж щойно заснула.

Учора ввечері Хвей виконувала цю канцонету[2], і вона була такою прекрасною, що Клара заснула з думкою: це найпрекрасніша мелодія, яку вона коли-небудь чула. Кожна нота забирала із собою частинку її самої, розсіюючи фрагменти душі серед вітру, сонця й океану. Проте цього ранку, після довгої ночі й перед довгим днем, музика викликає зовсім інші почуття.

— Хвей, — повторює вона, неохоче розплющуючи одне око.

Учні звільнені від комендантської години під час експедиції, і це одна з речей, які найбільше захоплювали Клару, коли вони покинули село три тижні тому. Щоночі вони сиділи під яскравим місяцем у світлі багаття і слухали Тею, яка розмовляла з ними, як із рівними. Однак дедалі частіше Клара думала, що радість довгих посиденьок вночі не варта мук ранніх підйомів.

Клара зводиться на лікоть і похмуро зиркає на Хвей, яка жваво грає із заплющеними очима, загублена в лабіринті власної творчості. Її коротке темне волосся підкреслює гострі вилиці обабіч довгого й вигнутого носа. Шкіра вкрита товстим шаром бруду, а цівки поту пробираються крізь пил на її подряпаному обличчі.

Минуло три дні, відколи вони востаннє милися, та й не змогли б залишатися чистими надовго. Тея вчила їх безпечно досліджувати руїни острова й ідентифікувати техніку, яку можна відновити. Під час останнього уроку вони йшли тьмяними сріблястими рейками крізь густий ліс, і ті привели їх до майже зруйнованого вагона, який ледь тримався купи й міг розвалитися будь-якої миті.

Остерігаючись дощу, вони розпалили багаття та приготували овочеве рагу, а Тея, як і щовечора, пірнула в спомини про минуле. Вона розповіла їм, як колись ці поїзди пересувалися землею й за лічені хвилини доставляли науковців та їхні припаси до місця призначення.

— Інститут Блекгелз володів усім островом, — задумливо розповідає вона. — Наші лабораторії були вбудовані в старий ядерний бункер під землею, але більшість часу ми проводили на поверхні, ходили в походи та плавали в морі. Перед кінцем світу на Німу працювали тисячі людей, але після появи туману майже всі повернулися додому.

— Що сталося з Блекгелзом? — запитала Клара.

Дівчина знала, що вони якось втратили вхід до лабораторії, але це єдина інформація, яку їй коли-небудь розповідали.

— Він досі там, — сказала Тея, тупнувши ногою по землі. — Його тунелі тягнуться майже усім східним узбережжям, але туман зумів прокрастися навіть крізь тріщини в основній породі острова. Ми мусили евакуюватися посеред ночі й зачинити за собою двері Блекгелзу, інакше туман заполонив би весь острів. Відтоді туди ніхто не повертався, але наші лабораторії мали б герметично зачинитися, щойно пролунав сигнал тривоги. Там залишилося все наше обладнання, усі наші експерименти — усе, що мені потрібно для того, щоб знищити туман і забратися з цього острова. Я просто не можу туди дістатися.

Збентежена Тея усвідомила всю глибину смутку, що прозвучав у її голосі, швидко перепросила й пішла спати.

У вагоні звук скрипки гучнішає, тому Клара затуляє вуха, намагаючись перекричати музику.

— Хвей!

Одна зі струн бринькає, й музика раптово обривається. Зосередженість на спокійному обличчі Хвей миттєво поступається занепокоєнню, коли майбутнє безшумно змінює свій курс.

— Я розбудила тебе, — промовляє вона.

— Мене розбудила скрипка, — уточнює Клара. — Але ти, безумовно, до цього причетна.

— Мені дуже шкода, — каже вона. — Я виступаю сьогодні ввечері, але не мала часу на репетиції.

— Не хвилюйся, тобі не треба репетирувати, — відповідає Клара крізь позіхання.

— Ні, треба.

— Ні, не треба, — каже Клара, потягуючись. — Ти грала для нас щовечора й не пропустила жодної ноти.

— Це зовсім інше. Я вперше гратиму цей концерт перед усім селом. — Вона стишує голос. — Ебі сказала мені, що всі старійшини там будуть.

— Це не має значення, — відповідає Клара. — Тебе всі люблять. Вони завжди тобою захоплюються. Неважливо, як добре ти граєш.

У її тоні проступають нотки заздрості, і вона поспішає приховати своє збентеження.

— У тебе все вийде, — закінчує вона невпевнено.

Хвей обдумує слова подруги, а Клара картає себе за те, що так легко випустила на поверхню так ретельно приховуване.

Я скажу це на захист Клари: любити Хвей буває непросто. Її талант так яскраво сяє, що все тьмяніє на його тлі, і не заздрити цьому важко.

А ще гірше — Хвей зрозуміла свої здібності й стала дуже лінуватися, перестала докладати хоч якихось зусиль. Якби я не втрутилася, вона б найняла людей, які б замість неї вирощували врожай, чистили її одяг і бігали за нею, підбираючи речі, які вона впустила. Я ніколи не розуміла, чому люди схиляють голови перед талантом, але це трапляється в кожному поколінні.

— Твоя правда, — з полегшенням каже Хвей. — Авжеж, ти маєш рацію. Ти завжди маєш рацію. Дякую, Кларо. Що б я без тебе робила?

— Те саме, але повільніше, — відказує Клара й раптом, змінивши позу, уловлює запах свого тіла. — Я сподіваюся, що найближчим часом нарешті зможу помитися, — бурчить вона.

— Не ти одна, — погоджується Хвей і кидає їй закоркований глечик. — Ось.

Клара виймає корок і підозріло принюхується. Останні три тижні вони харчуються лише вареними овочами та бульйонами, і її шлунок уже задумується про втечу до когось із кращим раціоном.

— Апельсиновий сік! — вигукує Клара. — Де ти його взяла?

— Тея знайшла кілька дерев неподалік звідси. Вона вичавила його сьогодні вранці.

— Тея була тут?

— Ми мило поговорили.

— Я хропіла?

— І пускала слину, — підтверджує Хвей.

Клара стогне й затуляє обличчя руками.

Цілих п’ять років Тея не брала нових наступників, та раптом оголосила, що в березні знову набиратиме учнів. Сорок три людини подали заявки, і Німа наступні шість місяців викладала математику, фізику, біологію та інженерію. Здебільшого кандидати відсіювалися через складність занять, і лише дев’ятнадцять фактично вижили, щоб пройти випробування в жовтні.

Протягом двох днів їм давали різні прилади для розбирання й ремонту, до того ж вони мали розв’язати задачі та створити хімічні сполуки.

З огляду на непрості стосунки Теї з Еморі всіх дуже вразило, що Клара подала заявку на участь у випробуваннях, і ще дужче — коли впоралася з ними. Вона стала однією з двох відібраних, разом із Хвей. Ще дужче дивувало те, що вони були двома наймолодшими кандидатками.

Тея аж ніяк не змушувала Клару вважати, що її мати налаштована проти неї, але вона досі відчуває, що має бути ідеальною в усьому — навіть у тому, як спить.

— Я жартую, — каже Хвей, радісно плескаючи в долоні. — Сьогодні вранці я ходила в туалет, і на зворотному шляху Тея дала мені апельсиновий сік. Навіть якби вона цього не зробила, тобі не варто хвилюватися. Ти дуже чарівно спиш.

На обличчі Клари проступає рум’янець, вона ковтає сік, щоб приховати збентеження, і береться зацікавлено вивчати їхнє оточення.

— Ти маєш сказати їй про свої почуття, — кажу я.

Клара, як і завжди, ігнорує мене. Шкода, бо якби вона набралася сміливості, то могла би бути щасливою з Хвей. Мені навіть не потрібно заглядати в майбутнє, щоб побачити це. Кохання — це просто те, чого люди потребують і чого їм бракує. Це дві зламані частинки, які на якийсь час поєднуються.

На жаль, вона замовкла і, мабуть, не отримає іншого шансу. До завтрашнього ранку Хвей, найімовірніше, буде мертвою, а Клару решту її життя мучитимуть думки про те, що вона не сказала, і про можливе майбутнє, якби вона ризикнула.

Клара не усвідомлює цього переломного моменту в її історії й просто витирає з підборіддя апельсиновий сік, оглядаючи вагон поїзда, у якому вони спали. Він великий і широкий, зі зламаними поручнями й заглибленнями на металевих сидіннях. Дивна ліана завширшки з Клару пробивається крізь підлогу й обвивається навколо порожніх вікон з такою силою, що може їх вирвати. Ліана випромінює внутрішнє світло й не схожа на жодну рослину, що Клара коли-небудь бачила. Її поверхня вкрита сотнями перехресних порізів, наче хтось пройшовся по ній сокирою. Хай хто б це був, вони не проникли надто глибоко.

Допивши сік, Клара шукає у вагоні свої речі. Їм дозволялося брати із собою лише те, що вміщалося в рюкзак, але вона завжди мала хист до безладу. Її ніж лежить під бур’янами, запасний одяг повсюди розкиданий, а зошити занесло в найвіддаленіші куточки вагона.

— Ти бачила імена? — запитує Хвей, поки Клара нишпорить навколо в пошуках маленьких дерев’яних брусочків, які вона використовує для різьблення.

— Які імена?

— Видряпані на металі під лавкою, — відповідає Хвей і кладе свою улюблену скрипку у вовняний футляр. — Це остання група учнів Теї. Там є ім’я твого батька.

Клара схвильовано стежить за її вказівним пальцем.

— Артур, Еморі, Тасмін, Кіко, Рейко, Джек, — читає вона вголос, її голос теплішає на імені батька.

Вона проводить пальцем по зазубрених краях слова «Джек» та уявляє, як він видряпує літери, наспівуючи, як і завжди під час роботи.

— Йому було сімнадцять, коли він це зробив, — кажу я. — Тобі стільки ж, скільки йому. Тея завжди приводить сюди своїх нових наступників після проходження випробування. Це була його перша подорож за межі села. Він так хвилювався, що Тея мусила сказати йому, щоб він перестав повсюди бігати. Твоїй мамі було дуже ніяково.

Клара ніжно вимовляє ім’я матері. На відміну від батька, який наповнював її дитинство розповідями про своє учнівство, Еморі дуже рідко згадувала про цей період свого життя.

— Еморі протрималася тут лише шість тижнів і потім звільнилася, — пояснюю я. — Це б сталося раніше, але твій батько підтримував її.

«Схоже на правду», — думає Клара. На відміну від її запальної матері, батько ніколи не підвищував голосу й ніколи не говорив поспіхом. Здебільшого він посміхався, а коли переставав — це слугувало безпомилковим знаком, що сталося щось дійсно серйозне.

Він загинув у штормі п’ять років тому разом з іншими учнями. Клара досі щодня про нього згадує.

Під іменами вона бачить обриси інших слів, приховані високими бур’янами. І відсунувши їх, знаходить ще одне послання.

Якщо ти це читаєш, повернись назад. Німа погубила нас. Вона погубить і вас.

Пульс Клари пришвидшується.

— Що це означає? — нервово запитує вона.

— Це старий напис, — відповідаю я. — Не хвилюйся про це.

— Кого погубила Німа?

— Я ж сказала, не хвилюйся про це.

Моя ухильність не надто вгамовує її занепокоєння, але її увагу відвертає голос Теї, яка гукає їх ззовні.

— Кларо, Хвей, ми вирушаємо!

— Ти готова? — запитує Хвей, застібаючи свій рюкзак. — Не забудь залишити одну зі своїх пташок.

Клара обнишпорила кишені й дістала маленького дерев’яного горобчика. Вона вирізьблює їх, коли губиться в думках, і в її кишенях торохтить уже з десяток таких пташок. Вона лишає їх як мітки на своєму шляху.

Дівчина кладе одну з фігурок на сидіння й поспіхом вибігає на вулицю, під сонячні промені, чим сполохує кроликів, які тікають у довгу траву, розбурхує коників-стрибунців і бабок, які здіймаються в повітря. Перед Кларою виринає згаслий вулкан із затягнутою туманом вершиною.

Земля під ногами суха, і лише маленький сосновий лісок кидає мізерну тінь. Руїни старовинних кам’яних мурів окреслюють оливкові та фігові гаї, які колись тут вирощували. Тепер вони здичавіли, гнилі плоди вкривають землю, слугуючи їжею для тварин.

Клара замислюється, чи варто спитати мене, де вони, але Тея хоче, щоб вони самі створили мапу у своїй голові, щоб краще орієнтуватися в майбутньому.

Вона згадує, як у школі Німа підняла запліснявіле коричневе простирадло й пояснила, що це форма й колір їхнього острова, якщо дивитися на нього згори. У самому центрі вулкан, і що далі вглиб острова, то крутішою й більш кам’янистою стає місцевість.

Похід із півночі на південь уздовж узбережжя займає два дні і майже стільки само — зі сходу на захід, адже потрібно знайти спосіб зробити це й не зламати ноги. На щастя, острів укритий старими козячими стежками, які здатні неабияк прискорити подорож, але тільки якщо ви знаєте, де їх знайти.

— Сонце зліва від вулкана, — бурмоче Клара. — Ми, мабуть, отаборилися на його південному схилі.

Її серце завмирає. Село на південному заході. До нього лише кілька годин пішки, але місцевість майже непрохідна. Має бути інший обхідний шлях.

Клара кидає погляд на Тею, намагаючись зрозуміти її наміри. Старійшина затуляє очі від сонця, дивлячись на вершину вулкана. Вона така худа, як і сосни, що її оточують, і здається майже такою ж високою. Її темне волосся коротко підстрижене, блакитні очі дуже пронизливі, а бліде обличчя, з високими вилицями й гострим підборіддям, доволі натягнуте, без жодної зморшки. Її врода вражає. Нею не милуються — їй вклоняються.

Теї майже сто десять років, що досі дивує Клару, адже на вигляд вона не набагато старша за Еморі.

— Ця стежка виведе нас до вулкана, — каже Тея й пальцем вказує в повітрі маршрут. — Ми прямуємо до котла. Матіс помер минулої ночі, — вона кидає на Клару оцінювальний погляд, у якому немає ані співчуття, ані жалю, — тобі вистачило часу, щоб оплакати свого прадіда?

— Так, — відповідає Клара, знаючи, що це єдина допустима відповідь на це запитання.

Щоб підтримати подругу, Хвей стискає її руку, але в цьому немає потреби. Джек потонув, коли Кларі було дванадцять, і вона не переставала плакати цілий рік. Ці сльози щось забрали з неї. Вона стала більш відстороненою, ніж колись, і тепер занадто легко сприймає смерть.

— За нашим звичаєм місце померлого займає дитина, — продовжує Тея. — Наше завдання — забрати цю дитину та привести її в село сьогодні пополудні.

Клара та Хвей хвилюються. День появи нової дитини — одна з найвизначніших подій у житті села, але Тея зазвичай робить це сама. Ніхто ніколи не бачив, звідки діти з’являються на світ, та й самі вони не можуть цього пригадати.

— Наше завдання займе близько шести годин, і поки ми будемо йти, я перевірятиму ваші знання хімічних взаємодій. — Тея потирає руки в рідкісному прояві ентузіазму. — Хто хоче бути першою?

Тея вирушає, Хвей слідом за нею, а Клара ледь переставляє ноги, дивлячись у спину Теї, занурена в роздуми про попередження, яке раніше знайшла у вагоні.

— Вона погубила нас, вона погубить і вас, — бурмоче вона, і колючий страх пробігає її спиною.

Хто міг написати щось аж таке жахливе?

Розділ 11

Сет крокує тінистим провулком між східним крилом казарм і високим муром, що оточує селище. Суцвіття рожевих і білих бугенвілій пробиваються крізь тріщини в камені й ростуть так густо, що йому доводиться розсувати квіти, щоб пропихатися вперед, відлякуючи метеликів, які відпочивають на їхніх пелюстках.

— Ти негарно вчинив з Еморі сьогодні вранці, — кажу я.

— Знаю, — зізнається він, трохи заспокоївшись. — Просто вона мене дуже дратує. Вона із самого дитинства ставить запитання, на які ніхто не може відповісти. Вона знає, що це не має сенсу, але продовжує допитуватися.

— Чому тебе це так дратує?

— Тому що… — Він затинається, адже вперше глибоко замислюється над цим. «Тому що… це завжди хороші запитання», — подумки визнає він. Еморі камінчиками відкладає їх у свідомості, і від них немає спокою. Ось чому, як він вважає, у його доньки так мало друзів. Ось чому люди почуваються напружено поруч із нею.

Ось чому він напружений поруч із нею. Є стільки всього, чого він волів би не помічати.

Він виходить у двір позаду казарм, порожній о цій порі. Тут склади та старі офіси, відремонтовані й перетворені на майстерні для всіх, кому вони потрібні. У цих будівлях селяни виробляють мило, папір і фарби, перетирають величезні мішки нарцисів і куркуми для виготовлення барвників. Вони шиють одяг і взуття, а також роблять нові інструменти зі старого заліза й дерев, що ростуть у лісах поблизу ферм.

За кілька годин усі повернуться на свої місця, і в цих будівлях стане душно та спекотно, а на задньому дворі висітиме сморід хімікатів, вареного бур’яну, воску та крохмалю.

Сет проходить крізь тінь радарної вежі й опиняється біля маленької хатини з червоної цегли, зі склепінчастим дахом і механічним годинником, який завдяки Гефесту досі цокає.

Він просовує голову у відчинені двері, його очам потрібен час, щоб звикнути до темряви. Шестеро дітей сидять за партами й дивляться, як Німа щось показує на пластиковій мапі світу.

Ця мапа висіла на стіні, коли старійшина тільки заснувала тут школу, як болісне нагадування про втрачене. Вона викреслила все, що не було цим островом, намалювала навколо нього ідеальне коло і так позначила безпечну зону між ним та краєм світу.

— Ми ніколи не дізнаємося, хто створив таку жахливу зброю або чому її використали, але ми знаємо, що туман заскочив нас зненацька, — каже вона вже звичним голосом. — Не було жодних планів на випадок катастрофи такого масштабу. Не було жодних укриттів, якщо тільки ви не мали багатства або ж запасів продуктів та інших речей. У школі наших дітей навіть не вчили елементарних навичок виживання.

Вона нетерпляче зиркає на годинник, чим дивує Сета. Німі подобається викладати. Мабуть, відбувається щось важливе, якщо вона така незібрана.

Старійшина повертає свою увагу до дітей, її погляд блукає їхніми захопленими обличчями.

— Тепер здається дивним, що ми були так жахливо підготовані, — нарешті продовжує вона. — Людство перебувало на межі вимирання майже століття, перш ніж кінець справді настав. Ми вичерпали всі земні ресурси, а зміна клімату спричинила величезні міграції населення, знищуючи водночас родючі землі та придатний для життя простір. Зрештою, ми самі зруйнували наше суспільство ще до того, як природа зробила це за нас, хоча все й так трималося на волосині.

Сет вдихає, охоплений ностальгією. Він пам’ятає цей урок із власного дитинства. Він пам’ятає рішучість Німи та обурення, що вогнем гніву огортало кожне слово.

Одна дитина тягне руку.

— Так, Вільяме, — каже Німа, вказуючи на неї.

— Скільки людей було тут до туману?

— Їх не злічити, — відповідає вона. — Ми мусимо тримати кількість населення на рівні ста двадцяти двох, тому що лише таку кількість здатні утримати наші сільськогосподарські угіддя та система водопостачання, але раніше ресурси були набагато більшими за теперішні. Мільйони щодня народжувалися в містах, більших за цей острів.

Діти шепочуться, їхня уява розгоряється.

Ще одна рука підіймається. Німа киває маленькій дівчинці в кінці класу.

— Чому вони ворогували?

— Ми завжди могли знайти для цього причину, — відповідає вона. — У нас були різні боги, або різний колір шкіри, або ворожнеча тривала так довго, що ми й забули, як її зупинити. Хтось мав потрібне нам, або ми думали, що він планує завдати нам шкоди. Часом це було так цинічно, що наші лідери вірили, що це продовжить їхню власну владу.

— Але чому…

— Спершу підіймаємо руку, коли хочемо щось сказати, — уриває Німа допитливого хлопчину зауваженням. Його рука підіймається, а разом із нею в повітря здіймається і його запитання.

— Чому Ебі не зупинила їх?

— На жаль, її ще не було, щоб допомогти нам, — каже Німа. — Ми були самі у власних головах, без Ебі, яка могла б про нас подбати. Ти, звісно ж, маєш рацію. Якби вона була з нами, нічого б цього не сталося. Вона б стримувала наші найгірші імпульси.

Ще мить вона затримується на цій думці, а діти намагаються уявити, який вигляд мав би цей світ, якби людство ще тоді змогло розвинути колективну свідомість. Тягнеться ще одна рука.

— Так, Шерко?

— Коли Аділ зможе повернутися додому? — різко запитує він. — Моя мама дуже за ним сумує.

Учні напружуються, ошелешені гнівом, який промайнув на обличчі Німи.

— Аділ завдав мені болю, — відповідає Німа, намагаючись заспокоїтись.

— Я знаю, але Ебі вчить нас прощати людей, — слушно зауважує він. — Аділа немає вже давно. Ви досі йому не пробачили?

Він широко розплющує очі, а в його запитаннях немає ні сліду лукавості. Гнів Німи розсіюється, як туман під сонячним промінням.

— Я намагаюся, — промовляє вона, торкаючись рукою шраму на передпліччі. — Твій прадід був жорстоким. У селі таке недопустимо. Розумієш?

— Ні, — зізнається Шерко.

— Я рада, — ласкаво каже вона. — На жаль, я живу набагато довше за тебе, і за цей час набралася багато поганих звичок. Мені не так легко прощати людям, як тобі, але я намагаюся стати кращою.

Німа помічає Сета у дверях і підіймає один палець, показуючи, що урок закінчиться за хвилину.

Схрестивши руки, він чекає в густому затінку, допоки діти не вибігають на вулицю гратися. Німа виходить слідом за ними.

— У вас є година, — гукає вона, коли ті зникають у дворі.

— Урок минув добре? — запитує Сет.

— Хтось із них завжди мене дивує, — відповідає Німа й збирає своє довге сиве волосся в пучок, закріплюючи його олівцем.

Вона здається йому дуже втомленою. Її очі червоні, а під ними темні кола, у кінцівках відчувається важкість, яка зазвичай їй не властива. Уперше він помічає тягар віку, який тисне на неї, усі ті невидимі роки, що тягнуться позаду. Еморі мала рацію. Щось її турбує.

— Як ти сьогодні почуваєшся? — запитує Німа, зауважуючи його пильну увагу. — Було дивно не бачити Матіса за сніданком.

— Мій батько прожив довге життя в служінні селу, — відповідає він автоматично. — Я пишаюся ним.

— Це ж я, Сете, — лагідно мовить вона. — Ти можеш визнати, що тобі сумно.

— Пропав його камінь пам’яті, — вигукує він, і його слова просякнуті болем. — Ебі каже, що його віднесло хвилями в океан.

— Справді? — Голос Німи напружений. — Мені дуже шкода, це справді жахливо. Я не можу уявити, як вам зараз важко. — Вона кладе руку на серце. — Ми будемо розповідати історії про нього одне одному. Так ми збережемо його пам’ять.

Сет відвертається, щоб приховати емоції, і витирає сльози, якими налилися його очі. Німа дає йому час, якщо він хоче ще щось додати, але Сет воліє приховувати почуття, а не зациклюватися на них. Він поводився так само, коли загинула його дружина, передивлявся її камінь тижнями, переживаючи їхнє спільне життя кожної тихої миті. У колі друзів він вдавав, що все гаразд. Сміявся, жартував і працював, як завжди, розігрував правдоподібну виставу свого колишнього життя.

Саме Еморі зробила його таким.

Одного разу він побачив свою доньку, яка бігла через подвір’я, її волосся вільно розвівалося. Джудіт єдина завжди його заплітала, і згадка про це розбивала йому серце. Емоції вирвалися з нього, і Сет без упину ридав цілий місяць.

— Я сподівалася, що ти зможеш відвезти мене до маяка сьогодні ввечері, — каже Німа, змінюючи тему розмови. — Мені потрібно провести один експеримент.

Сет повільно зітхає. У маяку лабораторія Німи, у якій він ніколи не бував. Щоразу, коли Німа туди приїжджає, вона працює всю ніч, а він спить у човні, щоб наступного ранку відвезти її назад. Він завжди прокидається з відчуттям, ніби його затиснули в кулаці. Після минулої ночі на пірсі він із нетерпінням чекав на можливість виспатися сьогодні у власному ліжку.

— О котрій ти хочеш вирушити?

— Незадовго до комендантської години. Я звільню тебе на ніч.

— Зустрінемось на пірсі, — погоджується він.

Розділ 12

Аділ сидить на березі струмка, точить каменем ніж і спостерігає за кіньми, що бавляться в багнюці на іншому березі. Він повністю голий, його ноги занурені в прохолодну воду, а думки пливуть за течією. Він такий виснажений, що схожий на в’язку дров, яку склали докупи й накрили простирадлом.

За п’ять років, відколи його вигнали із села, він дослідив острів від краю до краю, гублячи цілі дні в спогадах, захованих у каменях пам’яті, знайдених серед руїн. Він виходив з їхнього яскравого сучасного світу та щоразу повертався в похмуру реальність власного життя.

Він би вже давно з цим покінчив, якби не ненависть до старійшин, зокрема до Німи. Думка про можливість одного дня звільнити своїх друзів від того, що вона з ними робить, — єдина причина, чому він досі живий. Ця мрія і вбиває, і підтримує його.

Він притискає великий палець до краю леза, пускаючи кров. Задоволений, кидає камінь у струмок.

— Сьогодні ввечері Німа прибуде до маяка, — кажу я йому в думках. — Я приготувала для тебе човен. Він в бухті неподалік звідси. Я хочу, щоб ти взяв його і приплив туди ще до її прибуття.

Він кліпає очима, здивований моїми словами.

Німа хотіла бачити його вигнанцем в усіх значеннях цього слова і заборонила мені розмовляти з ним без крайньої потреби. Тепер він почув мене вдруге за два дні, що вдвічі більше, ніж наше спілкування за останні п’ять років.

Він намагається озватися, але його голос, яким він не користувався доволі довго, наче застряг у горлі та покрився пилом. Ставши на коліна, він ковтає води з прохолодного струмка, потім пробує ще раз.

— Ти ж знаєш, що я зроблю, якщо підійду до неї надто близько, — каже він, відкашлюючись після кожного слова.

— Я чую твої думки, Аділе, — кажу я. — Я знаю, що ти про це мрієш. Я знаю, як усе серйозно.

— Тоді чому ти хочеш, щоб я туди прибув? — підозріло запитує він.

— Сьогодні ввечері Німа збирається провести експеримент, який, на її думку, відкриє шлях до кращого, мирного майбутнього. Шанси на успіх невеликі, а якщо експеримент не спрацює, то запустить катастрофічний ланцюг подій, який за шістдесят одну годину призведе до загибелі всіх на цьому острові.

Він підіймає ніж, вдивляючись у своє спотворене відображення на металі. Його тіло струшує потужний кашель, а краплі крові бризкають на лезо.

— Ти хочеш, щоб я вбив її до того, як вона проведе експеримент? — усвідомлює він і витирає кров великим пальцем.

— Я не здатна хотіти, — кажу я. — Мене створили беззаперечно виконувати вказівки Німи, а її інструкції вимагають, щоб я захищала людство від будь-якої загрози.

— Навіть якщо ця загроза — сама Німа?

— Навіть якщо ця загроза — сама Німа, — підтверджую я.

Розділ 13

Клара стрибає вперед і ловить Хвей за руку, якою та вільно махає, коли сипучий гравій вислизає з-під її ніг і з гуркотом летить у прірву ліворуч від неї. Міцно притиснувшись одна до одної, вони слухають, як відскакує каміння, а потім кидають швидкий неспокійний погляд на безкраї рівнини, що розкинулися далеко внизу пухнастою ковдрою.

— Ні, — каже Хвей, мотаючи головою, і знову відводить погляд.

Досі вона ніколи не підіймалася вище за третій поверх гуртожитку, тож не знала, як сильно боїться висоти.

Вони вже недалеко від жерла вулкана, але вузька стежка тут крутіша, а земля підступніша. Тея йде попереду, зникаючи в парі, що виходить із розжареної землі, а Хвей і Клара йдуть позаду. Уже трохи за полудень, а це найспекотніша частина дня. Сонце за кілька сантиметрів від їхньої вкритої пухирцями шкіри, і єдина тінь — їхня, вони тягнуть її за собою.

Клара тримається досить непогано, але Хвей важко дихає, кожен крок стає для неї випробуванням. Їй потрібен відпочинок, але вона соромиться про нього просити. Я пропонувала сказати про це Теї від її імені, але вона не дозволила. Зазвичай я б проігнорувала її заборону, але пульс у Хвей сильний, серцебиття рівне, і дихає вона доволі вільно. Я зобов’язана дбати про здоров’я мешканців села. Допоки на мені лежить такий обов’язок, я зроблю все можливе, щоб вони були щасливі.

— З тобою все гаразд? — запитує Клара з наміром переконатись, що Хвей міцно стоїть на ногах, перш ніж відпустити її руку.

— Як же я це ненавиджу, — відповідає подруга.

— Звучить справедливо, — погоджується Клара і простягає Хвей флягу з водою.

Та намагається відштовхнути її.

— Ми відстаємо.

— Хіба ми не знаємо, де вершина вулкана? — доброзичливо відповідає Клара. — Віддихайся. Коли дійдемо, тоді й дійдемо.

Хвей вдячно відпиває з фляги, тепла вода стікає її підборіддям.

Поки вона п’є, Клара шукає на землі вагон поїзда, з якого вони вирушили, але той зник у масі коричневої та зеленої землі. Вона бачить орла, що кружляє внизу у теплому потоці вітру, який обдуває її обличчя.

Клара сяє від радості, відчуваючи захват від усього, що з нею відбувається.

Усе своє життя вона прокидалася й засинала в селі без змоги жити якось інакше. Але за останні два тижні побачила темні ліси й золоті пляжі, шахти, наповнені кажанами, і піщані бухти, у яких плавають дельфіни.

Мешкаючи в селі, вона навчилася збирати ліки майже від усіх хвороб, які турбують його жителів. Тея навчила їх вправляти переломи, переливати кров і лікувати опіки. Вона також показала, як тимчасово підживлювати старовинну техніку за допомогою портативних сонячних генераторів і як читати дивні символи, що з’являються на їхніх розбитих чорних екранах.

Клара ніколи не була такою щасливою. Вона лише шкодує, що посварилася з матір’ю через бажання потрапити сюди. Щойно Еморі дізналася, що її донька проходить випробування, то зробила все можливе, щоб знизити її шанси, навіть публічно звинуватила Тею в смерті батька. Це було дуже принизливо.

— Вона сумує за тобою, — кажу я подумки.

— І я за нею сумую, — зізнається вона. — Я просто хочу, щоб вона дозволила мені… Тато зрозумів би, чому я так хотіла сюди потрапити.

— Він би стояв поруч із тобою, — погоджуюся я.

Джек дуже сподівався, що донька піде його слідами та стане наступницею. Він мріяв про це. Він так цього хотів, що ладен був навіть витерпіти гучні суперечки з Еморі.

— Як тобі вдається так спокійно триматися? — запитує Хвей з-за її спини. — Чому ти ніколи не боїшся?

Клара усвідомлює, що стоїть на краю урвища, пальці її ніг просто над прірвою, а вітер розвіває одяг. Її серце шалено калатає, кров швидко пульсує в жилах.

Вона була такою все своє життя; завжди була тією, хто пірнав найглибше й випливав найдалі. Якщо є куди піднятися — Клара подолає пів дороги ще до того, як її друзі наберуться сміливості рушити. Ця дівчина заходить у найтемніші тунелі, ніби прямує до якогось світла, яке бачить лише вона.

Навіть Тея похвалила її хоробрість, а вона роздає компліменти так часто, як місяць роздає фрукти.

— Після того, як мій тато потонув, я б нізащо не підійшла до моря, — каже вона й нахиляється вперед, вдивляючись у далечінь. — Мама дозволила мені боятися кілька тижнів, а потім вивела мене на пірс одного дня до самого краю води і сказала, що всі наші страхи врешті-решт знаходять нас, тож немає сенсу намагатися втекти. Ми провели годину на цьому пірсі, а потім, нарешті, вона переконала мене пірнути разом із нею.

— Мабуть, це спрацювало, — захоплено каже Хвей. — Ти нічого не боїшся.

— Звісно, боюся, — відповідає Клара. — Але я все одно пірнаю.

Вони далі підіймаються стежкою і врешті натрапляють на Тею та спантеличену козу, які чекають на них перед скляними дверима, вирізаними в скелі, а струмки пари затуманюють вигляд зсередини. Коза гризе молоде деревце й уважно поглядає на людей. Клара приязно погладжує її, здіймаючи хмару пилу з її шерсті.

Тея натискає зелену кнопку, і двері відчиняються, їм в обличчя вдаряє вологість. З безплідної скелі вони раптом ступають у величезний ліс яскравих рослин і зелених дерев під склепінчастим скляним дахом, який підтримується хитромудрою металевою решіткою. Повітря густе й задушливе, їхнім очам потрібна мить, щоб звикнути до приголомшливого розмаїття кольорів і форм, що їх оточують.

— Ласкаво просимо до саду всередині вулкана, — промовляє Тея та розмахує поперед себе рукою. — Усе під цим склепінням було створено вченими Інституту Блекгелз, навіть птахи й комахи. Саме з цих рослин та істот ми видобуваємо сполуки для створення наших найсучасніших ліків і проведення експериментів.

Тея витирає з чола піт. Її футболка та шорти змокли, але вона тримається з такою гідністю, що учні цього не помічають.

— Я піду по дитину, — каже вона. — Зустрінемося на станції канатної дороги, ви знайдете її, коли підете стежкою вздовж стіни кальдери[3] ліворуч від вас. Також я хочу, щоб ви занотували опис п’яти різних рослин, зазначили одну унікальну особливість кожної з них та обґрунтували причину їхньої адаптації.

Тея зникає в лісі та залишає Клару і Хвей нюхати квіти, розтирати пелюстки й щомиті дивуватися такому досягненню людства.

Дорогою вони бачать птахів із хоботками, які харчуються трубчастими квітами, і дивних створінь, що стрибають у кущах, а на їхніх спинах погойдуються мішки з яйцями. Зі стелі звисають квітчасті ліани, що випускають дивний жовтий пилок, який товстими грудками збирається на волоссі та плечах дівчат.

— Що це? — запитує Клара, простягаючи долоню.

— Він дає рослинам поживні речовини, — пояснюю я. — Цей сад — замкнута екосистема. Усе, що тут є, живить усе інше.

Клара здивовано розглядає квіти, її погляд перебігає між метеликами та птахами, комахами, що дзижчать, і чудернацькими деревами з їхнім яскравим цвітінням.

— Де, на твою думку, тримають дітей? — запитує Хвей і з тугою поглядає на дерева.

— Не знаю, — знизує плечима Клара.

— Як ти думаєш, чому нам не дозволяють їх бачити?

— Якби Тея вважала, що нам варто їх побачити, вона б взяла нас із собою, — згодом відповідає Клара.

Над ними співають птахи, та їхня краса одразу привертає увагу Хвей. Вона завмирає, її пальці смикаються, намагаючись імітувати почуті ноти, аж поки птахи не відлітають. Хвей дивиться їм услід із приголомшеним виразом обличчя, а пісня ллється знову десь у глибині саду. Дівчина без роздумів пускається за нею.

— Куди ти йдеш? — запитує Клара.

— Я хочу краще розчути цю пісню, — відповідає вона, продираючись крізь рослини.

— Тея сказала нам іти до канатної дороги, — заперечує Клара.

— Я не буду заходити надто далеко, — каже Хвей, ігноруючи слова подруги.

Клара бурчить, але вже не сперечається. Хвей більше не тут. Світ перетворюється на котел натхнення, з якого ось-ось вирине щось доволі заворожливе. Досі єдиним завданням Клари було не дати Хвей впасти з гори, коли та намагалась краще розчути вітер.

З кожним кроком листя густішає, а через непередбачувані зміни напрямку руху Хвей Клара втрачає орієнтир.

Її увагу відвертає крилата білка з вусиками, яка зависла трохи над землею та пробує запхнути квітку собі до рота. Відчувши погляд дівчини, білка припиняє пошуки їжі й витріщається на неї своїми блискучими очицями.

Якусь мить вони розглядають одне одного.

Її вусики смикаються. Вуха нашорошуються.

З чагаря виривається змія й безжально встромляє ікла в спину білки.

Злякавшись, Клара відскакує вбік, а змія розтуляє пащу й цілком поглинає свою жертву, яка звивається в конвульсіях всередині неї. Кілька хвилин вона нажахано й захоплено спостерігає, як тіло змії розтягується, щоб умістити їжу, аж поки та нарешті не заповзає назад у кущі.

Врешті вона знову зводить голову й помічає, що Хвей зникла в хащах.

— Хвей! — гукає вона, але не отримує відповіді.

Вода крапає з листя навколо неї, а дивовижний сад умить стає ворожим та незнайомим.

Клара, як і всі, хто виріс у селі, ніколи не була самотньою. Її перший спогад — це знайомство зі мною в думках, і відтоді вона оточена любов’ю та сміхом. Це перший раз у її пам’яті, коли вона озирнулася довкола й не побачила жодного доброго обличчя.

— З тобою все гаразд, — кажу я заспокійливо. — Тут немає нічого, що могло б тобі зашкодити.

— Навіть змія?

— Ну, змія вже не голодна, — кажу я.

— Куди пішла Хвей? — запитує вона напруженим голосом.

— Прямо, — відповідаю я. — Ти почуєш, як вона наспівує.

Клара проходить у глибину саду, віддаляючись від своєї подруги, яка насправді лише за тридцять кроків ліворуч від неї. За наступні п’ять хвилин їй потрібно відійти якнайдалі від Хвей, інакше острів не переживе цей тиждень. Ось таке тонке підґрунтя подій, на яких тримається майбутнє. Якщо бодай одна деталь буде не на своєму місці, усе піде шкереберть.

Клара швидко пробирається крізь гілки, ніби намагається обігнати страх, що підкрадається до неї ззаду.

— Ти впевнена, що вона тут? — запитує дівчина й переступає через струмок. Раптом пронизливий вереск прорізає густе листя позаду неї, але різко обривається.

Клара мотає головою, намагаючись знайти джерело крику, але він, здається, лунає звідусіль.

— Хвей? — кричить вона й біжить туди, звідки прийшла. — Хвей!

Вона спотикається об коріння, колючки дряпають її обличчя, і на ньому виступають крихітні краплинки крові. Вона вибігає на галявину й витирає піт, який скрапує з чола.

— Ебі… де…

Важка рука стискає її плече.

Клара обертається й бачить, що над нею стоїть Гефест, який тримає в руках дивну конусоподібну штуковину, з якої стирчать кілька довгих антен. Вона злякано відступає, спотикається і з різким болем приземляється на сідниці.

— Ти не маєш тут бути, — заявляє він низьким тоном.

Тея виходить з-за спини Гефеста з маленьким хлопчиком, що тримається за її ногу. Його світле волосся мокре та скуйовджене, а карі очі широкі та тьмяні. Він одягнений у яскраво-білий, подекуди мокрий халат. На вигляд йому вісім років — стільки мають усі діти, коли прибувають у село.

Вираз його обличчя навдивовижу порожній.

Хвей стоїть серед дерев поблизу них і тримає на витягнутих руках маленьку металеву коробочку. Вона опустила голову й нестримно тремтить.

— Що сталося? — запитує Клара в подруги.

— Ти хіба не маєш бути в іншому місці? — перебиває Тея.

— Я почула крик.

— З нашим юним другом сталося нещастя, — промовляє Тея, показуючи на закривавлену пов’язку на передпліччі хлопчика. — Я перев’язала йому рану, і ми готові продовжити нашу подорож.

Клара поглядає на пов’язку, але знає, що вона тоді чула не його крик.

— Це була Хвей.

— Ти помиляєшся.

Клару трясе. Вона не вірить, що Тея могла так нахабно їй збрехати. Зазвичай, якщо Тея не хоче щось розповідати Кларі, то просто ігнорує запитання або змінює тему.

Клара зиркає на Хвей у пошуках підтримки, але подруга відводить погляд.

— З тобою все гаразд? — запитує вона.

— З нею все гаразд, — нетерпляче уриває Тея. — Зі мною все гаразд. З хлопчиком усе гаразд. Більше жодних запитань. Настав час нашому юному другові познайомитися з новими батьками, до того ж ми вже запізнюємося.

Розділ 14

Гефест притримує гілку дерева, звільняючи шлях для Теї. Щойно вони з хлопчиком проходять, він відпускає гілку. Та з тріском відскакує назад, мало не зачепивши обличчя Клари, яка ледь устигає уникнути удару.

Вона сердито зиркає на нього, але Гефест, здається, не помічає цього. Його дії не були зумисні. Він ніби просто забув, що вона йде просто за ними.

— Обережно, Гефесте! — каже Тея, показуючи великим пальцем на дівчат, які плентаються позаду.

Він зиркає на них, і в його погляді немає ані вибачення, ані визнання їхньої присутності.

Клара зі страху спотикається. Вона ніколи раніше не була так близько до Гефеста. Це наче опинитися біля підніжжя гори, яку ти бачила лише здалеку. Він на голову вищий за Тею, його тіло — суцільні м’язи, а величезні плечі вкриті жовтим пилком, що сиплеться з ліан, які звисають зі стелі.

Гефест вирізняється з-поміж усіх мешканців села, але найдивнішими здаються його очі. У них немає світла. Ні блиску. Ні людяності. Вони схожі на глибокі темні прірви, на дні яких ховається щось жахливе.

— Я не бачила тебе кілька тижнів, що ти тут робиш? — запитує Тея напрочуд лагідним тоном, якого Клара ніколи раніше не чула.

Старійшини йдуть пліч-о-пліч, дуже близько одне до одного. Тея, як і завжди, горда і струнка, а Гефест — згорблений, із низько опущеною головою, тому Теї не потрібно витягувати шию, щоб дивитися на нього. Їхня любов така сильна, що відчувається в повітрі там, де вони щойно пройшли.

— Мама попросила мене оглянути кальдеру, чи немає тріщин у куполі, — каже він і постукує по дивній штуковині. — Ось для чого вона й потрібна. — Його голос змінюється, сповнюється дитячої гордості. — Сам зробив.

З-за їхніх спин Клара бачить безладний клубок відкритих схем і миготливих лампочок. Тея колись розповідала їй, що до туману Гефест був біологом, але після кінця світу самотужки опанував інженерію. Завдяки його здібностям вони мають усю потрібну техніку для роботи. Старійшини втратили левову частку свого обладнання, коли туман проник у Блекгелз, але Гефест зумів відтворити основні наукові інструменти з деталей, які знайшов на острові.

— Навіщо їй знадобилося обстежувати склепіння? — запитує Тея, нервово поглядаючи на скло. — З ним щось не так?

Ця кальдера мала слугувати останнім притулком для населення острова, якби раптом не спрацював бар’єр, але куполу вже понад сто років. Якщо він трісне, вони не матимуть матеріалів полагодити його.

— Моя штуковина нічого не бачить, — каже Гефест. — Мама, мабуть, просто намагається мене чимось зайняти. Думає, що мати мету — корисно для моєї голови.

Тея з розумінням киває.

Більшість науковців, які залишилися на острові після появи туману, зрештою перестали бачити сенс у подальшій роботі. Хтось раніше, хтось пізніше, але врешті-решт усі вони здалися. Тея й Гефест не здаються, бо щиро вірять, що після усіх тих подій у них однаково є майбутнє. Тея кожен день проводить у своїй лабораторії, потроху наближаючись до повернення інституту, а Гефест продовжує служити своїй матері.

Допоки Німа потребує його, він ніколи її не залишить.

Поки старійшини зайняті розмовою, Клара наздоганяє Хвей, яка досі несе металеву скриньку. Вона завбільшки з диню, з маленькими вм’ятинами на дверцятах. Клара ніколи не бачила таких раніше, але не має й гадки, що там усередині або як вона опинилася у Хвей.

— Я знаю, що це ти кричала, — шепоче Клара. — З тобою все гаразд? Що сталося?

Хвей зиркає на неї, але потім знову втуплюється поглядом у скриньку. З моменту появи на галявині, вона не промовила жодного слова.

— Чому ти не хочеш говорити зі мною? — продовжує Клара. — Я зробила щось не так?

Хвей нарешті перетинається з Кларою поглядом. Вона здається розгубленою та присоромленою, наче відчайдушно бажає опинитися деінде, тільки щоб не бути тут. Хитаючи головою, вона прискорює крок у спробі віддалитися від подруги.

— Що з нею не так? — подумки запитує мене Клара. — Чому вона така?

— Ти знаєш, що я не можу розголошувати її особисті думки, — кажу я. — Завтра з нею все буде гаразд. Вона пережила шок, ось і все. Вона точно не почуватиметься краще, якщо ти й далі набридатимеш.

Вони минають скляні двері й потрапляють на станцію канатної дороги на схилі вулкана. На канаті перед ними поскрипує вагончик, а шестерні, що приводять його в рух, виблискують свіжим мастилом.

Погляд Теї блукає апаратом з глибоким і заслуженим скептицизмом. Давно забутий уряд, який хотів перетворити острів і військово-морську базу на туристичну пам’ятку, побудував цю систему понад двісті років тому. Вона стояла занедбаною щонайменше половину терміну своєї експлуатації, про що свідчать облуплена фарба й іржа на вагонах.

Ми відремонтували його, як могли, але він усе одно ламається що кілька поїздок, та ще й із людьми, які застрягали всередині.

— Я хочу, щоб ви перевірили кожну частину цього механізму, — каже Тея, вітер торкається її брудної футболки.

— Що ми шукаємо? — запитує Клара й опускається навколішки, щоб зазирнути під вагончик.

— Будь-які ознаки несправності, через які ми можемо розбитися на смерть невдовзі після відправлення, — відповідає Тея.

— Наприклад, які?

— Сподіваюся, вони будуть очевидними.

— Тут усе гаразд, — заявляє Гефест та впевнено ступає на борт. — Хоч і є деякі несправності, та з ними вже нічого не вдієш. Тож можете заходити.

Теї від цього не легше. Вона ненавидить канатну дорогу й зазвичай вибирає будь-який інший вид транспорту, але від кальдери до села немає іншого прямого шляху, а вузька стежка, якою вони добиралися сюди, надто складна для маленького хлопчика.

Зітхнувши з неприхованим занепокоєнням, Тея жестом запрошує своїх учениць сісти в кабіну.

Поставивши одну зі своїх вирізьблених пташок, Клара швидко заскакує всередину, де Гефест зайняв усе заднє сидіння, склавши товсті руки вздовж величезного тіла. Хвей сидить на підлозі, притулившись спиною до стіни, вона руками обхопила ноги, а металева скринька лежить поруч із нею.

Маленький хлопчик стоїть біля вікна й визирає через край. Що далі вони віддаляються від саду, то дужче він виходить зі свого напівсонного стану

Тея зачиняє двері кабіни та простягає через вікно руку, щоб смикнути важіль запуску. Кабіна сіпається та зі скрипом рушає з місця, повільно вислизаючи зі станції.

Клара з хлопчиком вибухають сміхом від захвату, дивлячись униз на віддалене село. Звідси воно нагадує іграшковий форт із маленькими блоками, перекинутими біля підніжжя вулкана, зі зведеною крихітною стіною навколо них. Океанська затока виблискує на сонці, а сірий бетонний пірс майже зливається з прекрасною блакитною водою.

Невиразні очі хлопчика втупилися в чорний туман, що огортає острів. Клара простежує за його поглядом, але, здригнувшись, відвертається. Здебільшого мешканці села воліють не дивитися на край світу. Вони навчилися не помічати його, як колись ігнорували гарчання собаки в сусідському саду.

Позаду них жалібно стогне Хвей. Її очі заплющені, а голова звисає між колін. Вона докладає неабияких зусиль, щоб утриматися від блювоти.

Сам спуск триває чотири хвилини, щосекунди земля дедалі ближчає, аж поки вони не прослизають крізь щілину в задній стіні села й не в’їжджають на станцію канатної дороги.

Узявши свої речі, вони повільно виходять на вулицю, де всі вже зібралися для зустрічі нової дитини.

Двоє селян, яких я обрала його батьками, з нетерпінням чекають у перших рядах натовпу, і тиша зникає, коли хлопчик відходить від Теї та ступає крок вперед, щоб привітатися з ними.

— Я Бен, — промовляє він, простягаючи руку.

Його мати плаче й одразу ж підхоплює хлопчика на руки, а жовтий пилок із його тіла розлітається на всі боки. Батько обіймає їх обох, здіймаються бурхливі оплески натовпу, що підкидає в повітря кольоровий порошок, який забарвлює все у фіолетовий, жовтий, синій і червоний кольори. Селяни масово повертаються до подвір’я, де на них чекає особливе свято з тістечками, панакотою та іншими ласощами. Решту дня вони будуть весело танцювати, співати, їсти й купатися.

Гефест чекає, поки юрба розійдеться, і врешті спускається сходами.

— Ти не проти, якщо я залишу це у твоїй лабораторії? — запитує він Тею й постукує по штуковині, яку забрав із кальдери.

— Звісно, ні, — відповідає вона. — Що ти робитимеш після обіду? Треба надолужити згаяне. Я маю кілька пляшок чогось, схожого на горілку, яку вже давно час випити.

— Мама доручила мені дещо зробити біля маяка, — каже він. — Я прийду до тебе одразу, як закінчу.

— Чудово, — відповідає вона.

Тея дивиться йому вслід, а потім стурбовано видихає.

— Це все на сьогодні, — каже вона своїм ученицям, та цілком очевидно, що й досі думає про Гефеста. — Тепер я візьму скриньку.

Хвей віддає її з неабияким полегшенням і зразу поспішає до гуртожитків.

Клара вже збирається йти за нею, коли помічає Еморі, яка самотньо чекає у дворі. Її мати стоїть абсолютно нерухомо, зі зчепленими руками та сповненим надії обличчям.

Серце Еморі калатає й одразу ж завмирає. Попри всі їхні розбіжності вона безмежно сумувала за дочкою останні три тижні.

— Ебі? — запитує Клара подумки й поглядає крізь натовп на веснянкувате обличчя матері та її величезну копицю кучерявого каштанового волосся.

— Так, Кларо.

— Як ти думаєш, вона змінилася? Якщо я зараз підійду до неї, чи прийме нарешті вона те, що я хочу зробити зі своїм життям?

— Ні, — визнаю я.

— Ми посваримося?

— Не відразу, але згодом.

— Я так і думала, — втомлено бурмоче дівчина.

Тея спостерігає за нею, її блакитні очі сяють у сонячному світлі. Усупереч репутації її погляд має дивовижну здатність змінюватися від холодного до теплого, залежно від ситуації, і зараз він сповнений турботи про її юну ученицю.

— Я відчуваю, що ти не налаштована на щасливе возз’єднання, — свідомо промовляє вона.

— У тебе є якась робота, яку потрібно виконати?

— Робота завжди є, Кларо. — Зі складок одягу вона дістає ампулу з кров’ю. — Це хлопчикова. Мені потрібно її проаналізувати.

Клара бере її, розглядаючи, як рідина виблискує на світлі.

— З ним щось не так?

— Не те щоб не так, але, безумовно, щось дивне, — відповідає Тея. — Приймеш ванну, а потім приходь до мене в лабораторію. Я скажу твоїй матері, що в мене залишилося для тебе ще одне завдання.

— Дякую.

— Нема за що, крихітко.

Клара відчуває провину за те, що залишає маму на подвір’ї, але все одно, опустивши голову, виходить зі станції та прямує до лабораторії.

Розділ 15

— Це погана ідея, — попереджаю я, коли Німа виходить із прохолодної школи на пекучу спеку й перетинає задній двір у напрямку лабораторії Теї. — Немає значення, що ти скажеш, вона тобі не пробачить.

— Незалежно від того, спрацює мій експеримент чи ні, після сьогоднішнього вечора Тея вже ніколи зі мною не розмовлятиме, — каже вона, ховаючи очі від яскравого світла. — Мені потрібно виговоритися, допоки я ще маю таку змогу.

У повітрі досі витає курява, здійнята селянами, які нещодавно прийшли зустрічати хлопчика. Німа прикриває рот рукавом, щоб не вдихнути пил, яким уже й так вкрита її шкіра.

Це єдина проблема життя в селі. Вона ніколи не почувається чистою. До їхнього від’їзду з Блекгелзу все навкруги було стерильним. Вона приймала душ вранці й увечері, щодня вдягала свіжий одяг без жодної складочки. З усього, що втратила Німа, це єдине, за чим вона й досі сумує.

На подвір’ї лунає радісний вигук, а за ним перші ноти пісні. «Скоро принесуть їжу», — думає вона. Їй шкода пропускати святкування, але вона надто знервована, щоб приєднатися до решти селян.

Гефест надіслав звістку, що вже обрав кандидата для її експерименту, а це означає, що сьогодні ввечері вона зможе втілити свій план у життя. До завтрашнього ранку вона досягне досі неможливого. Старійшина знайде спосіб позбавити людство від шипів і докорінно змінить їхню природу. Вона закладе основи досконалого суспільства. Неймовірної утопії, збудованої на вершині її терпіння й хитрості.

— Або ж, навпаки, ти спричиниш їхнє вимирання, — кажу я.

— Не думала, що створила таку песимістку, — відповідає вона, роздратована моєю відмовою підтримувати її мрії.

Німа — видатна науковиця, яка потерпає від гордині. Вона ніколи не стикалася з проблемою, яку не змогла б подолати, і не може собі уявити, щоб щось пішло не так, як вона задумала. Весь її шлях освічувало зелене світло, і вона переконана, що так буде й надалі.

Німа майже дійшла до лабораторії Теї, яку завжди вважала одним із найгарніших місць у селі. Раніше це була їдальня, зелена плитка досі вкриває стіни, а ковані металеві колони підтримують мезонін — їхній витончений дизайн є рідкісною прикрасою в місці, яке збудували радше для страху, аніж для захоплення.

На старих столах і візках розміщено тринадцять одиниць наукового обладнання, товсті чорні дроти якого тягнуться підлогою.

Гефест збудував цю лабораторію для Теї після втрати Блекгелзу, оскільки дуже боявся того, що станеться з нею, якщо вона не матиме роботи. Левову частку обладнання він зібрав із деталей, знайдених у покинутій лікарні на північному узбережжі острова.

Це потужне досягнення змусило Німу по-справжньому пишатися своїм сином.

Тея схилилася над мікроскопом, але одразу підняла голову, почувши кроки Німи.

Німа морщить ніс від вигляду Теї. Її футболка та шорти брудні, обличчя замурзане, а темне волосся розпатлане. Вона, здається, досі не помічає жовтий пилок, який покриває її тіло.

Вона завжди була такою. На думку Німи, Тея дбає лише про свою роботу, нехтуючи всім іншим, аж до аморальності. Та саме це дало їй змогу здобути докторський ступінь у віці чотирнадцяти років, і саме тому Німа почувалася достатньо впевнено, щоб найняти людину, якій ледь виповнилося п’ятнадцять, на роботу до найпрестижнішої дослідної лабораторії світу. Лише Тея може провести три тижні в дикій місцевості, а потім одразу ж повернутися до роботи, навіть не прийнявши душ.

На мить вони просто дивляться одна на одну, і Тея аж німіє з несподіванки. Жодна з них не пам’ятає, коли востаннє Німа переступала поріг цієї лабораторії. Вони майже не розмовляють, хіба що через мене.

— Твій зразок отам, — каже Тея, показуючи рукою на стіл, де стоїть металева скринька, яку Хвей принесла з лабораторії.

Німа незграбно стоїть на порозі, адже не впевнена, як чинити далі. Вона репетирувала свою промову кілька разів, але досі не знає, з чого почати. Річ у тім, що коли ти майже завжди маєш рацію, тобі майже ніколи не доводиться за це перепрошувати.

— Я прийшла… Я хотіла… — Вона червоніє, бо не може дібрати слів. — Я знаю, що ти думаєш, наче я тебе зрадила, і що я…

— Не треба, — бурмоче Тея, адже розуміє, у що це виллється.

Німа не чує її. Вона так рішуче налаштована, що взагалі не контролює свої слова.

— Я мала б докласти більше зусиль для порятунку Еллі з Блекгелзу ще до нашої втечі, — продовжує вона, але дивиться куди завгодно, тільки не на Тею. — Я знаю, ти думаєш, що я покинула її там, і я мусила…

— Замовкни, — уриває спантеличена Тея.

— Я лише хотіла сказати…

— Припини! — кричить Тея, збиваючи зі столу кілька пробірок, і ті розбиваються об стіну.

Німа розтуляє рота, збираючись закидати Тею ще кількома вибаченнями, але мій голос стримує її.

— Не треба, — наполягаю я. — Ти зробиш тільки гірше.

— Ти хоч уявляєш, як мені важко не думати про Еллі? — промовляє Тея тремким голосом. — Я можу не думати тижнями, а потім згадую, що моя сестра… — Зупиняється вона, тамуючи біль. — Я думаю про неї там, внизу, оточену туманом, і я…

Вона стискає кулаки, нігті роздирають шкіру.

— Навіщо ти прийшла сюди? — запитує вона, намагаючись тримати себе в шорах. — Навіщо розтривожила мої думки?

— Я хотіла прояснити ситуацію, — каже Німа й розводить руками. — Колись ми були подругами. Я вважала тебе донькою. Я ненавиджу те, що з нами сталося.

Тея різко обертається, її обличчя яскраво-червоне від гніву.

— А що з нами сталося? — агресивно запитує вона. — Як гадаєш, чому ми майже не спілкуємось?

Німа замовкає, знаючи, що це пастка, але не певна, як її оминути.

— Ти звинувачуєш мене в тому, що я покинула Еллі, — повільно каже вона.

— Я не звинувачую тебе в тому, що ти покинула Еллі, — промовляє Тея глузливо. — Я звинувачую тебе в тому, що ти покинула мене.

Тея підходить до Німи, її очі палають.

— Після падіння Блекгелзу ти пообіцяла повернути мене назад, щойно зможеш. Це було сорок років тому! Ти отримала дві Нобелівські премії й побудувала найціннішу у світі компанію за набагато коротший проміжок часу.

— Лабораторія заповнена туманом, — із гнівом відповідає Німа. — Аварійні двері неможливо відчинити. Чого ти від мене чекаєш?

— Зусиль, — спльовує Тея. — Я хочу, щоб ти була у своїй лабораторії та працювала так само старанно, як і я. Натомість ти щодня ходиш до школи. Для чого? Нам потрібно, щоб селяни вирощували врожай та обслуговували наше обладнання. Їм не потрібно розумітися на історії чи мистецтві.

— Ти набираєш учнів, — зауважує Німа в спробі вгамувати свій гнів.

— Вони — засіб для досягнення мети, заміна обладнання, якого я не маю. Я не витрачаю свій час на спільні танці та співи. — Зневажливо фиркає Тея. — У нас під ногами найсучасніша лабораторія, яку коли-небудь знав світ. Десятиліття з таким обладнанням — і ми б змогли розвіяти туман і нарешті вибратися з цього острова, а ти тут бавишся в учительку. Я знаю тебе, Німо. Я знаю, коли ти тягнеш час.

— Нема чого тягнути, — відповідає Німа, нарешті скорившись гніву. — Навіть якби ми змогли позбутися туману, за межами цього острова немає нічого, крім руїн і смерті. Туман убив усе живе. Чому ти так прагнеш повернути тишу? Якби ти просто відкинула відчуття власної вищості, то змогла б завести тут друзів. Почати жити.

— Жити! — вигукує Тея. — Перед кінцем світу мене оточували найрозумніші люди за всю історію людства. Ми за кілька місяців могли побудувати з коралів цілі міста. Ми могли б черпати нескінченну енергію із сонця і хвиль, а з переробленого білка виготовляти їжу. Ми могли б перестрибувати через стратосферу й перетинати планету за лічені години. А зараз я маю лабораторію, заповнену врятованим обладнанням, якому сотні років, скріпленим липкою стрічкою. Мене оточують усміхнені ідіоти, які розводять руками, коли я пояснюю, що таке атом. Чому я маю погоджуватися на все це?

— Тому що так краще! — кричить Німа, грюкаючи по столу з такою силою, що обладнання аж підстрибує. — Усі ті чудеса, про які ти кажеш, для чого вони були? Так, ми мали всю їжу й енергію, яку могли коли-небудь виробити, але діставалася вона тільки тим, хто міг заплатити за неї. Діти так само голодували на вулицях тих прекрасних коралових міст. Люди в бідних країнах помирали від хвороб, ліки проти яких ми виготовили понад сотні років тому. Так само точилися війни. А жінки й далі переймалися, як їм безпечно повернутися додому пізно вночі. На вулиці викрадали дітей. Я сумую за тими самими речами, що й ти, Теє, але я не сумую за тим, якими ми були раніше. Я не сумую за насильством, яке було повсюди. Я не сумую за бідністю, за злістю, за страхом перед кожним психопатом, який міг перемогти на виборах.

— А яка альтернатива? — розчаровано запитує Тея. — Вічно тримати всіх у пастці на цьому острові? Коли вперше з’явився туман, ти сказала нам, що наш обов’язок — врятувати якомога більше людей і захищати їх стільки часу, скільки знадобиться, щоб повернути їм світ. Коли ти відмовилася від цієї місії? Коли цієї частки життя стало достатньо?

Німа відсахнулася, приголомшена презирством, яке так відверто виказувала Тея. Роками вона думала, що для примирення вистачить лише однієї розмови. Вона знала, що Тея не схвалить її експериментів, тому і тримала їх у таємниці. Їй досі не відомо, наскільки вони насправді віддалилися одна від одної. Дотепер вона не розуміла, яким отруєним був ґрунт між ними.

— Мені краще піти, — каже Німа тихо, забирає зі столу металеву скриньку й розвертається до яскравого світла у дверному отворі.

— Що саме моя учениця побачила в саду? — запитує Тея, зупиняючи Німу на її шляху. — Хвей страшенно налякалася, але вона нічого не каже, як і Ебі, мабуть, за твоїм наказом. Ця твоя нещасна служниця лише сказала, що це пов’язано з якимось експериментом, над яким ти працюєш.

Німа опускає очі, але не обертається.

— Я повідомлю, коли він завершиться, — каже вона. — Мабуть, десь опівночі. Якщо ти хочеш знати більше, приходь на подвір’я. Я з радістю все поясню.

— Ні, — каже Тея й обертається до свого мікроскопа. — Я не танцюватиму під твою дудку, Німо. Я не Гефест, щоб завжди бути на твоєму боці.

Німа обертається до неї обличчям.

— Я збираюся розповісти селянам правду про цей острів, — каже Німа. — Більше жодних таємниць.

Вона репетирувала цю фразу цілий день, намагаючись придумати, як усе розповісти Теї та Гефесту й не наразитися на їхній гнів. Німа спробувала гордовито і відсторонено, потім заспокійливо й вибачливо, нарешті обрала владний тон з відтінком занепокоєння. Вона ніколи не уявляла, що ці слова просто так зірвуться з її вуст, позбавлені будь-яких емоцій, окрім виснаження.

Очі Теї округлюються від шоку, її рот розтуляється й стуляється в пошуках якоїсь відповіді.

— Востаннє, коли хтось із селян дізнався правду, він намагався вбити тебе, — нарешті каже вона.

— Я про це не забула, — відповідає Німа, проводячи рукою по шраму на передпліччі.

— Від селян залежить усе потрібне нам обладнання, — каже Тея, намагаючись змінити її думку. — Вони дають нам їжу. Якщо ми втратимо над ними контроль, то втратимо й можливість вижити на цьому острові.

— Вони заслуговують знати правду.

— Заслуговують? — глухо повторює Тея, її шия вкривається червоним рум’янцем. — Думаєш, мене хвилює, на що вони заслуговують? На що заслуговую я, Німо? — Вона б’є себе в груди. — Я дев’яносто років провела в пастці на цьому острові, а останні сорок взагалі не мала доступу до Блекгелзу. А тепер ти плануєш налаштувати проти нас усіх, від кого ми залежимо.

Тея вдивляється в розслаблене обличчя Німи, намагаючись знайти в ньому хоч якесь пояснення. Проте Німа, як завжди, переконана у своїй правоті, і її не зрушити з місця. Тея сперечається з припливами й відпливами в спробі переконати Місяць змінити свою форму.

— Ти вб’єш нас усіх, — розчаровано каже вона. — І навіть цього не розумієш.

Розділ 16

Сутеніє, і я дзвоню у дзвін на знак початку комендантської години.

Бен спостерігає, як його нові друзі негайно припиняють свою гру, розвертаються й, не промовивши й слова, йдуть геть.

— Що відбувається? — розгублено запитує він. — Куди ви?

— Настала комендантська година, — пояснюю я. — О 20:45 я вкладаю всіх спати, хай де б вони були й що б робили. Я розбуджу тебе на світанку.

— Чому?

Діти завжди ставлять це запитання. Вони спостережливіші за дорослих. З часом його цікавість згасне. Дорослі ж бо ненавидять складнощі.

— Тобі потрібно відпочити, — відповідаю я.

Але не лише діти. Селяни вимагають моєї уваги й засипають мене тисячами запитань щодня. Вони мають біль, який хочуть втамувати, і невпевненість, яку хочуть зменшити. Вони — емоційні губки, які постійно вбирають заспокоєння. Вони потребують мене цілком, і це виснажує. Комендантська година звільняє острів від їхніх голосів, даруючи солодку тишу. Іноді я ловлю себе на тому, що рвуся до неї з непритаманним мені завзяттям.

— Я не втомився, — бурчить Бен.

— Це не має значення, — кажу я.

— Що буде, якщо я прокинуся? — запитує він.

— Ти не зможеш.

— За жодних обставин?

— За жодних обставин, — відповідаю я, що звучить доволі чудово попри загибель трьох селян у пожежі, поки вони спали.

Зі ста двадцяти двох людей, які живуть у селі, лише восьмеро не поспішають до своїх ліжок.

Клара нишпорить селом у пошуках Хвей, якій вдавалося уникати подруги цілий день, і зараз вона прямує до бункера, де спить Тея.

Сет на пірсі готує човен, щоб відвезти Німу до маяка. Гефест уже всередині, заварює чашку чаю для молодої жінки, яка кутається в халат і засипає його запитаннями.

Аділ спустився до пристані біля маяка й нипає туди-сюди, з жахливою нетерплячістю стискаючи ніж.

Шилпа й Аббас на фермах на сході, вони намагаються допомогти корові народити теля.

Еморі плаває в океані, а безліч кольорових риб кружляє довкола її ніг. Вона думає про Клару, яка зазвичай була з нею. Це їхня традиція — плавати в останньому промінчику денного світла, який щомиті дедалі вужчає й вужчає, а згодом повністю розчиняється в океані.

— Лунає дзвін комендантської години, — попереджаю я, намагаючись підштовхнути її назад у будинок.

Еморі прокручує в пам’яті події сьогоднішнього дня, шкодуючи, що не вчинила інакше. Протягом останніх трьох тижнів вона хотіла лише знову поплавати з донькою й почути її голос. Їй варто було перепросити на станції канатної дороги, поки була змога, а не стояти там і чекати, поки перепросять її.

— Завжди є завтра, — кажу я.

— Вона сердиться? — запитує Еморі, плавно пливучи назад до галькової бухти, де пришвартовані човни.

— Скоріше розгублена, — кажу я. — Але це ненадовго. Вона любить тебе.

Еморі викручує волосся й поглядає крізь ворота на порожнє подвір’я, спостерігаючи, як один за одним у гуртожитках гаснуть вогні. Це влучна метафора про життя, які будуть втрачені сьогодні ввечері, та я не можу їй про це розповісти. Адже це тільки засмутить її.

Вона не розуміє, що село — це частина механізму, кожне життя — один із його гвинтиків і шестерень. І допоки він працює, доти й протримається людство. Сьогодні загинуть люди, але їх можна замінити. Я вже робила так раніше.

Значення має лише механізм.

Розділ 17

Зорі осяяли небо, океан темний і неспокійний. У нічному небі клубочаться хмари, перші краплі дощу м’яко падають на самотній човен, що пливе до маяка.

Негода — характерна риса постапокаліптичного світу, де нестерпна спека часто змінюється лютим штормом. Людство наблизилося до того, щоб виправити шкоду, заподіяну зміною клімату, але, перш ніж воно отримало цей шанс, його знищив туман.

Німа сидить, занурена в темряву, у задній частині човна і ненавидить свій страх. Її руки тремтять так, що вона змушена сховати їх під ноги, щоб цього не помітив Сет. Уперше за день вона замислилася про те, що їй доведеться зробити, якщо кандидат помре під час процедури.

Частина її хоче сказати Сету, щоб він плив далі повз маяк і кружляв навколо острова аж до світанку. Вона повернулася б до свого класу, відновила б життя, яке чомусь залишила позаду.

— Боягузка, — шипить вона собі.

Вона має шанс подарувати людству золоте майбутнє, вільне від імпульсів, які ледь не знищили його вперше. Це варте будь-якої ціни. Має бути вартим.

На протилежному боці човна Сет стурбовано спостерігає за нею. Німа не промовила жодного слова відтоді, як вони покинули село, і він вимушено веслує в непорушній тиші.

Для неї це незвично. Вона любить виходити в океан, особливо вночі. Зазвичай це змушує її філософствувати, а в її пам’яті виринають уривки поезії чи стародавньої мудрості, що неможливо почути на острові.

Він думає, що хай що її турбує, це пов’язано з металевою скринькою на сидінні поруч із нею. Вона приносить її до маяка приблизно раз на рік, але завжди приховує її вміст. Він ніколи б не став вимагати в Німи добровільно поділитися інформацією, але це не вгамовує його допитливість.

— Я коли-небудь казала тобі, що це був мій острів? — раптом запитує вона, вдивляючись в узбережжя. — Я купила його в збанкрутілого уряду й побудувала свою лабораторію в коридорах старого ядерного бункера під ним.

— Я й не знав, що острови можна купувати, — здивовано каже він.

— У старому світі все можна було купити, — відсторонено відповідає вона. — Людей, щастя, молодість, спогади, політичну прихильність. Острів був найменшим із цих речей.

Вона хмуриться, намагаючись пригадати жінку, якою колись була, і жахається від знайдених спогадів.

— Я думала, що була щаслива, справді думала, — продовжує Німа, звертаючись радше до себе, ніж до Сета. — У мене було все. Гроші, слава, влада, вплив. Але це… ці дев’яносто років, які прожила серед вас. О, як же я це полюбила.

Вона нахиляється вперед, у м’яке світло від ліхтаря, що гойдається на носі човна.

— Що ти любиш, Сете?

— Люблю? — повільно перепитує він, занурюючи весла у воду. — Я не часто про це думаю.

— Чому?

Дорога попереду сповнена мороку й усіяна тернами, але він ніколи не відмовив би Німі у відповіді.

— Бо щоразу, коли я думаю про це, згадую Джудіт.

— Твою дружину?

— Вона померла від лихоманки двадцять років тому. — Він ковтає, відчуваючи, як прокидається давній біль.

— Мені шкода… Якою вона була? Я її майже не знала.

— Вона була підмайстром, як і я, — відповідає він, дивуючись такому раптовому інтересу. Це вперше Німа розпитує про Джудіт. — Вона була розумною й веселою і хотіла для всіх лише найкращого. Не було більше нікого, схожого на неї.

Він губиться у своїх спогадах.

— Я іноді бачу її в Еморі, — каже він і ніжно всміхається. — У неї така сама манера говорити, а коли вона невпевнена, так само нахиляє голову. — Його голос твердне. — Я просто хотів би, щоб вона успадкувала деякі інші риси своєї матері.

— Еморі — чудова дівчина, — промовляє Німа. — Ти надто суворий до неї.

— Матіс завжди казав те саме, — зізнається він. — Іноді я думаю, чи ладнали б ми краще, якби Джудіт була жива. Вона мала більше терпіння до Еморі, ніж я. Здавалося, вона краще її розуміла.

— Еморі чудово пасувала б старому світові, — відповідає Німа. — Вона має навички, які нам уже просто не потрібні, але колись цінувалися. У мене були друзі, які її обожнювали б. Вони заробляли на життя розгадуванням головоломок. Думаю, Еморі була б у захваті від такої роботи.

Їхній маленький човен пропливає мис, світло маяка розсіює навколишню темряву. У його переривчастому світлі Німа помічає згорблену постать, що вештається набережною біля підніжжя скель.

Її серце завмирає.

— Це Аділ? — запитує вона подумки.

— Так, — кажу я. — Він нам знадобиться.

— Знадобиться? Він намагався вбити мене! Твоє прохання — єдина причина, чому я погодилася на вигнання, а не на страту, адже вважала, що він ніколи не посміє знову до мене наблизитись.

— Я попросила тебе вигнати його, бо знала, що колись настане цей момент. Я готувалася до цих подій ще до того, як ти усвідомила, чого хочеш насправді. Аділ — ідеальний інструмент для нашого плану. Він може вільно пересуватися під час комендантської години, а його ненависть до тебе дає змогу легко ним маніпулювати.

— Чому ти не повідомила мене про це раніше? — запитує Німа.

— Це вплинуло б на твоє рішення, — кажу я, щоб угамувати її паніку. — Я бачила, як усе відбувається, Німо. Я передивилася сотні можливих версій майбутнього, але всі вони, зрештою, закінчаться руйнацією. Лише один шлях приведе нас до бажаного результату. Без Аділа ми точно не зможемо досягти успіху.

Німа відчуває хвилю занепокоєння.

— Іноді я не розумію, чи ти дієш за моїми бажаннями, чи, навпаки, схиляєш до своїх.

— Я не здатна бажати, — зауважую я. — Ти створила мене, щоб я бачила крізь незграбність слів і погано сформульовані інструкції. Я дію згідно з намірами, що ховаються під ними. Я знаю, що в тебе на серці, Німо. Я знаю, чого ти справді хочеш, і збираюся дати тобі це.

— Можливо, Ебі, але я не просто одна із селян. Тобі не дозволено щось від мене приховувати.

Її гнів цілком зрозумілий, але базується на хибній логіці. Авжеж, я приховую від неї певні речі.

Але вона сама цього бажає, навіть якщо й не усвідомлює.

Протягом дев’яноста років я керую селом, отримуючи від Німи мінімум вказівок, щодня ухвалюючи сотні дрібних рішень від її імені. Що дужче вона прив’язувалася до мешканців села, то важче їй було наражати їх на небезпеку, і тепер я маю взятися за розв’язання складних проблем.

Німа не розуміє, що для успіху її плану мені доводиться поводитись із нею, як з усіма іншими: приховувати деяку інформацію та тонко маніпулювати її діями. Як і будь-яку іншу людину, емоції роблять її нестабільною. Не можна покладатися на те, що вона діятиме логічно, навіть заради власних цілей, які я й підтримую. Іноді єдиний спосіб виграти гру — це дозволити фігурам думати, що вони самі в неї грають.

— І що мені тепер робити? — запитує Сет. — Пливти до узбережжя?

Німа нервово вдивляється в темряву.

— Не думаю, що в нас є вибір, — врешті промовляє вона.

50 годин до вимирання людства

Розділ 18

Світає, помаранчеве сонячне світло розливається над островом.

На західному узбережжі, за тридцять хвилин ходьби від села, Гефест спить на брудному матраці в старому бункері часів Другої світової війни.

Під його носом засохла кров, видніються свіжі синці на обличчі, а руки подряпані нігтями десятка рук. Він повністю голий, і його шкіра блищить від поту.

Реве сигнал тривоги. Він розплющує око, залите кров’ю, і бачить миготіння червоного світла на стіні.

Струсивши із себе заціпеніння, схоплюється на ноги та шкандибає до саморобного осцилографа[4], який стоїть на столі серед уламків різної техніки. Він бере його обома руками й починає трясти.

— Він правильно показує? — запитує він у мене.

— Так.

Він ричить і жбурляє прилад об стіну, змітає рукою все з робочого стола.

— Де моя мати?

— У селі, — кажу я.

Розділ 19

Еморі зі стогоном прокидається о сьомій ранку, а в її думках продовжує лунати світанковий дзвін. Її тіло затерпло, адже всю ніч вона спала на бетоні, а ранкове сонце світить просто в очі. Повітря вологе від дощу, а жовта сукня наскрізь промокла. У роті неприємний присмак — минулого вечора вона не почистила зуби.

Її тіло огортає чорний дим.

Різко обернувшись до воріт, Еморі бачить, як за будівлями казарми здіймаються величезні клуби диму.

— Пожежа! — кричить вона, схоплюючись на ноги. — Пожежа!

Неконтрольована пожежа — одна з найнебезпечніших речей, які можуть спіткати село, тому й приборкати вогонь потрібно якнайшвидше.

Еморі мчить крізь ворота й різко зупиняється на подвір’ї. Земля пошарпана, квітники витоптані, голівки квіток відірвані від стебел. Остання статуя Матіса лежить на землі, відбита голова валяється збоку, а рука, що тримає яблуко, розтрощена на маленькі шматочки.

— Що сталося? — запитує вона й шоковано оглядає пошкодження. Цього всього не було, коли вона лягала спати.

Еморі ступає крок до статуї, але повз неї пролітає клубок чорного диму, і вона згадує про важливіші речі.

Оббігши задню частину казарм, вона бачить, що горить один зі складів, а язики безжалісного полум’я вже пробиваються крізь дах. Очевидно, що він палає вже кілька годин, але ніхто не прокинувся, щоб загасити вогонь. Їм пощастило, що почався дощ. Злива не дала полум’ю поширитися на сусідні будівлі.

Наближаючись до дверей, Еморі знаходить у багнюці самотній сандалик.

— Там хтось є? — запитує вона, намагаючись бодай щось розгледіти крізь дим.

— Так, — відповідаю я.

Ставні казарм починають грюкати — люди прокидаються зі сну.

— Пожежа! — гукає до них Еморі, прикладаючи долоні до рота. — Хто-небудь, принесіть шланг.

Знову зосередившись на складі, вона відриває смужку лляної тканини від своєї сукні, прикладає її до рота й заходить усередину.

— Агов! Мене хтось чує? — кричить Еморі, обережно ступаючи крізь уламки, поки густий маслянистий дим пасмами обвиває її.

Дощ ллється крізь діру в стелі, перетворюючи попіл на підлозі на пасту, яка тепер вкриває її ноги. Склад зловісно стогне, балки над головою тріщать, загрожуючи обвалитися в будь-який момент.

— Ліворуч, — підказую я. — Але ступай обережно.

Шматок білої тканини привертає її увагу. Навіть заплямований і брудний, він здається неймовірно яскравим на тлі темних відтінків. Вона підходить ближче й бачить поділ довгої сукні та пару брудних ніг, що стирчать з-під купи уламків.

— Ні! — кричить вона, впізнаючи вчорашню сукню. — Ні, ні.

Вона відкидає шматки обваленої стелі, доки не дістається до тіла Німи, що лежить повністю нерухомо, — дерев’яна балка сильно розтрощила її череп.

Розділ 20

Клара прокидається від несамовитого тривожного гомону, що луною прокотився казармою.

Вона оглядає кімнату, очікуючи побачити Хвей, яка зіскакує з ліжка, але помічає, що її подруга взагалі не ночувала в гуртожитку минулої ночі. Натомість на матраці лежить її улюблена скрипка зі зламаним грифом і розтрощеним корпусом, і лише кілька розтягнутих струн досі тримають її разом. Скрипка була сімейною реліквією, переданою Хвей від далекого родича. Вона єдина в селі, і Хвей ревно оберігала її. Безумовно, мало статися щось жахливе, якщо інструмент у такому стані. Клара збирається попросити в мене пояснень, але раптом у дверях з’являється Маґдалина.

— Німа загинула, — крізь сльози промовляє вона. — Твоя мати знайшла її тіло на складі, що горів. Судячи з усього, на неї обвалилася стеля.

Ці слова шокують, і Клара одразу ж думає, що їй почулося. Старійшини не старіють і не хворіють. Чомусь Клара вирішила, що вони також застраховані від нещасних випадків.

Її голова йде обертом, вона вдягає шорти й розтягнуту сорочку, та вмить помічає п’ять цифр на правому зап’ясті. Вона, мабуть, написала їх там учора ввечері, але геть цього не пам’ятає.

Без жодної гадки про їхнє значення Клара взуває сандалі й вибігає на вулицю слідом за Маґдалиною. Коли вона дістається заднього двору, склад досі тліє під дощем, а з десяток селян витягають зі сховища старий, безліч разів залатаний шланг. У стіну покинутого лазарету вмонтовано пожежний гідрант, який качає воду з океану.

Кілька хвилин тому Еморі витягнула зі складу тіло Німи й обережно поклала його на сходах станції канатної дороги. Кілька жителів плачуть поряд, але Еморі стоїть навколішки біля тіла, холоднокровно проводячи пальцем по закривавленому розриву на сукні Німи.

— Мамо, — мовить Клара та кладе руку на плече матері.

Еморі підводить очі. Попіл з її обличчя змиває дощ, оголюючи оливкову шкіру. Її червоні від сліз очі порожні від горя, але в них досі вбачається блиск. «У неї є запитання», — думає Клара.

— З тобою все гаразд? — тихо запитує вона.

— Щось тут не так, — відповідає Еморі та дужче роздирає дірку в сукні, відкриваючи глибоку рану в центрі грудей Німи.

Її цікавість здається неповагою, і Клара вже чує, як повітря наповнюється обуреним шепотінням.

— Ходімо, — каже Клара, намагаючись відтягнути матір від тіла. — Тобі треба помитись.

Дерево скрипить і з тріском руйнується. Крізь двері й вікна розтрощеного складу виривається величезна хмара пилу. За кілька секунд чути три глухі удари об мокру землю.

Еморі зустрічається з Кларою переляканим поглядом. Звук був надто тихим як для падіння дерева чи цегли, і в обох виникла однакова жахлива підозра.

Знову повернувшись у дим, вони бачать тіла ще трьох селян, що лежать на купі уламків. Підлога над ними, мабуть, обвалилася, тягнучи їх разом із собою.

Поглянувши вгору, Клара бачить руки й ноги, що звисають з краю дірки в стелі.

— Скільки їх там ще? — запитує Еморі, страшенно шокована.

— Занадто багато, — визнаю я.

Розділ 21

Не знаючи про події в селі, в укритті з бляшаним дахом на одній із ферм на сході острова Шилпа й Аббас прокидаються поруч із мертвою коровою, яку вони намагалися врятувати минулої ночі. Капуста, листя салату й пастернак навколо них укриті слизом і гниють.

— Ебі? — запитує Аббас і поглядає на розтовчену моркву під п’ятою.

— Я бачу, — відповідаю я.

Шилпа пропускає землю крізь пальці. Кожен овоч на невеличкому клаптику землі навколо них чорний і позбавлений життя.

— Він мертвий, — жахається Аббас. — Ґрунт мертвий. Що могло зробити це за одну ніч?

— Хвороба, — брешу я. — Треба поховати корову, поки вона не почала гнити.

— Де мої черевики? — запитує Шилпа й посмикує пальцями ніг. — Вони були на мені, коли я заснула. Навіщо комусь забирати мої старі черевики?

— Ми маємо більші проблеми за твої черевики, — каже Аббас, зайшовши у відчинені двері складу, де зберігаються зібрані врожаї.

Усі полиці порожні.

— Наші запаси зникли, — перелякано каже він. — У нас немає їжі.

Розділ 22

Рохас кладе останнє тіло на сходи станції канатної дороги, відходячи назад у повному заціпенінні.

Після ретельного обшуку складу вони виявили всередині тіла ще трьох людей, збільшивши загальну кількість загиблих до семи. Їх акуратно поклали в ряд, щоб їхні сім’ї мали можливість попрощатися з ними. Люди тримаються одне за одного й ридають, благаючи розповісти, що з ними сталося.

— Німа та інші намагалися загасити пожежу, — кажу я. — На Німу осипалася стеля, а інші загинули, надихавшись диму. Жахливий нещасний випадок.

Ця версія звучить цілком правдоподібно, і вони приймають її без зайвих запитань. Зрештою, неможливо жити в селі, не втративши когось через нещасний випадок або хворобу. Інструменти розлітаються на шматки. Спалахують пожежі. Руйнуються дахи. Не так давно Тея втратила п’ятьох учнів через аварію човна, у якій загинув чоловік Еморі.

Клара проходить крізь натовп, намагаючись втішити людей і водночас роздивитися обличчя жертв. Вона не дуже добре їх знала, адже вони зазвичай сиділи в іншому кінці великого стола — попри завжди привітне ставлення одне до одного близькими друзями вони не були.

Клара обводить поглядом подвір’я в спробі знайти матір, яку загубила серед метушні.

— Вона повернулася на склад, — кажу я їй.

Клара дивиться на будівлю, яку зараз поливають таким потужним струменем води зі шланга, що для його утримання потрібно аж шестеро селян. Ми щомісяця проводимо навчання на випадок пожежі, і селяни вправно гасять полум’я, поки з вікон вириваються величезні шлейфи брудного диму.

— У цих шлангах двісті барів тиску, — недовірливо каже Клара. — Якщо хтось із них влучить у маму, то наскрізь проб’є нею стіну.

— Я їй це казала.

— І?

— Вона сказала, що ухилиться.

Клара оглядає вікна, шукаючи ознаки присутності Еморі, але всередині не видно жодного руху.

— Що вона робить?

— Просто є сама собою, — відповідаю я.

На заднє подвір’я прибуває дедалі більше селян, які почули новину про трагедію. Спостерігаючи за ними, Клара розуміє, що всі вони мають на тілі якісь поранення. У когось порізи й подряпини, у когось синці під очима й забиті кінцівки. Дехто кульгає, тримаючись за зламані ребра, і здригається щоразу, коли вдихає. Кількість поранених турбує Клару, до того ж вона ще не бачила Хвей. Якщо її подруга не в ліжку, то вона зазвичай там, де вирують події, але тут її ніде не видно.

— Де вона? — запитує Клара, згадавши про розбиту скрипку, знайдену в їхньому гуртожитку.

— Хвей більше не приєднана до моєї мітохондріальної мережі[5], — зізнаюся я.

— Що це означає?

— Це означає, що я не можу чути її думки або бачити її очима.

Клара дивиться на тіла, і внизу її живота з’являється неприємне відчуття.

— Це означає, що вона…

— Не обов’язково, — втручаюся я.

— Я не розумію… як може… якщо вона… — Її думки насідають, наче десятеро людей, що одночасно намагаються протиснутись у вузькі двері.

— Де Тея? — нарешті запитує вона.

Розділ 23

Тея хропе на розкладному ліжку на дні старого боєприпасного складу, її руки й ноги звисають із країв. Вона переселилася сюди кілька років тому, коли виявила, що тут набагато прохолодніше, ніж деінде на острові, і, на щастя, немає щурів.

У руці вона стискає камінь пам’яті, зелене сяйво якого просочується крізь її пальці. Навколо неї розкидані ще чотири камені; їх усі вона взяла з Блекгелзу ще до його втрати.

До краху людства ці камені були основним видом розваг. Люди платили за спогади, так само як раніше за музику, книги, відеоігри та фільми. Вони не дивилися спорт, натомість купували чиїсь спогади про участь у ньому, переживаючи саму гру. На кілька годин кожен міг стати вокалістом рок-гурту або особисто знятись у порнофільмах.

Авжеж, не все було так безневинно. Спогади серійних убивць вилучали та продавали на чорному ринку, щоб фінансувати їхній захист. Деякі країни послабили свої закони, дозволивши легальну торгівлю спогадами про зґвалтування та експлуатацію дітей. Кілька урядів намагалися заборонити цю технологію, але людство не так легко відмовляється від своїх задоволень, навіть найогидніших.

Щоночі Тея поринає в минуле, де добирається на роботу в Сінгапурі надсучасними транспортними засобами або клонує домашніх тварин у ветеринарній клініці. Їй байдуже, яким буденним був цей досвід. Для неї будь-що краще за жалюгідне буття на цьому острові.

Я намагалася переконати її знайти радість у красі навколо, але Тея ніколи не любила природу. Вона любила міста. Вона сумує за гамором, хмарочосами й тихими лініями транспорту над головою. Сумує за обличчями своїх друзів у натовпі. Сумує за кавою вранці. Сумує за копченим м’ясом та одягом, від якого тіло не свербить. Сумує за швидкою їздою та концертами в парку під світлом прожекторів. Сумує за спортом і чорними екранами.

Її будять гуркіт води та крики пожежників, що долинають згори.

Позіхаючи, вона розминає шию, намагаючись випростатися, та здригається від раптового болю. Її долоні закривавлені, шкіра обдерта, а на великому пальці немає нігтя. На зап’ястях і передпліччях видніються яскраво-фіолетові синці.

Очевидно, вона намагалася впоратися з пораненнями перед тим, як заснула, оскільки її рюкзак валяється розстібнутий на підлозі, а навколо нього зошити, аптечка й різні дрібниці. Поруч стоїть іще одна сумка, наповнена чистим одягом, наче вона збиралася кудись піти.

Тея з болем відтягує від тіла футболку. Вона вкрита засохлою кров’ю, якої надто багато для власної.

— Що сталося минулої ночі? — спантеличено запитує вона.

Останнє, що вона пам’ятає, — це як Хвей спускається сходами та просить переночувати на складі, бо не хоче через Клару повертатися до гуртожитку.

Тею охоплює розгубленість, коли вона пробує покопирсатися в спогадах, яких там немає.

— Ти стерла їх? — запитує вона, усвідомлюючи, як дивне відчуття огортає її мозок.

— Не тільки твої, — зізнаюся я. — А в усіх, щойно настала комендантська година.

У спробі все зрозуміти, Тея притискає руки до зажмурених очей. Раніше стирання спогадів було таким буденним, що можна було купити молочні коктейлі, здатні стерти з пам’яті цілі дні. Люди пили їх, щоб забути принизливі речі, які вони робили напідпитку, або пережиті нудні побачення. Якщо їм подобався фільм, вони стирали його з пам’яті, щоб передивитись.

На жаль, препарати, потрібні для безпечного стирання, було втрачено, і хоча я здатна знищити нейрони, це набагато грубіший метод з високим рівнем смертності. Навіть за умов успішної процедури пацієнт залишається без свідомості на кілька годин, а потім протягом тижня страждає від хронічного головного болю.

— Тільки Німа могла наказати тобі стерти пам’ять, — каже вона, повільно складаючи шматочки пазла. — Навіщо їй вдаватися до аж такого безрозсудства!

— Вона вважала, що збереження спогадів принесе більше ризику, ніж їхнє видалення, — пояснюю я.

Тея дивиться на закривавлений одяг, і їй паморочиться в голові.

— Чому? — Її тон насторожений, сповнений страху перед відповіддю. — Через що аж такі небезпечні останні дванадцять годин?

— Не знаю, — відповідаю я. — Мої спогади також стерті. Та я можу тобі сказати, що наразі горить склад, наша комора порожня, а поля — понівечені. Кожен житель села дістав незначні поранення, але багато з них потребують негайної медичної допомоги. Наразі є семеро загиблих, серед них…

Тея підводиться, злегка хитаючись.

— Де Німа? — перебиває вона. — Я хочу негайно її побачити.

— Німа мертва.

Вона падає назад на розкладне ліжко, сили покидають її.

— Сьогодні вранці Еморі знайшла її тіло, — продовжую я. — Твій пульс підвищується. Тобі варто опанувати себе і спробувати заспокоїтись.

Вона заперечливо хитає головою.

— Німа… ні, не може бути… це неможливо.

Її рот розтуляється, швидко стуляючись знову, і ця новина розпалює нестямну пожежу емоцій. Німа Мандріпіліас була для Теї геройкою ще задовго до того, як стала її начальницею. Вона палко мріяла отримати роботу в Блекгелзі, а потім протягом двох років мала все, чого тільки прагнула, аж поки не з’явився туман. Більшість її колег негайно звільнилися, бажаючи бути поруч із близькими.

Німа переконала Тею залишитися, аргументуючи це неминучою загибеллю її сім’ї, хай що вона робитиме. «У кращому разі ти повернешся додому вчасно, щоб загинути разом з усіма, — казала вона. — У гіршому — застрягнеш десь на кордоні серед мільйонів переляканих біженців».

Вони пліч-о-пліч спостерігали за апокаліпсисом, безліч разів гортаючи стрічки соціальних мереж і переглядаючи різні приголомшливі відео, і навіть пережили деякі з панічних спогадів, які люди виклали в інтернеті. Німа стежила за тим, щоб вона їла, й обіймала її, коли вона плакала.

Вони дізналися, що сестра Теї жива, і Німа попросила Гефеста забрати її та привезти на острів. Це прохання ледь не вбило його, але він зумів доправити Еллі цілою та неушкодженою.

— Як це сталося? — хрипко запитує вона.

— На неї обвалилася стеля, яка розтрощила їй череп.

Тея незграбно відчиняє аптечку, намагаючись заспокоїти тремкі руки. Вона ненавиділа Німу протягом останніх двадцяти років, але зараз почувається так, ніби в її грудях зяє діра.

Тея намацує кришку аптечки.

Ще вчора та була щільно упакованою, але сьогодні вранці бракує багатьох медикаментів. Вона витягує з ран кілька скалок і збризкує їх антисептиком, а потім накладає легку пов’язку з бинтів, які в неї залишилися.

— Можеш розбудити Гефеста і сказати йому зустріти мене в селі? — просить вона.

— Він уже йде, — кажу я.

Раптом її увагу привертає металевий брязкіт. Круглими сходами бункера спускається Клара, долаючи по дві сходинки за раз, і ледь не спотикається з поспіху. Її шкіра вкрита синцями та брудом, а очі широко розплющені. Тея ніколи не бачила, щоб її учениця була такою переляканою.

— Що сталося? — запитує Тея.

— Хвей зникла, — стурбовано промовляє Клара. — Її скрипка розтрощена. Ебі каже, що вже не має до неї доступу.

— Вона більше не під’єднана до моєї мітохондріальної мережі, — уточнюю я.

— Це означає, що вона мертва, — перекладає вона для Клари, запихаючи медикаменти в рюкзак. — Ти шукала її серед тіл, які виносили зі складу?

— Її там немає, — заявляє Клара. — Ебі сказала мені, що є шанс, що вона досі жива. Вона сказала, що відключення не обов’язково означає…

— Є кілька нейродегенеративних[6] захворювань, які можуть це зумовити, — перебиває її Тея, перекидаючи сумку через плече. — І кілька видів заспокійливих, яких у нас більше немає, але жодне з них не пояснює, чому ти не можеш її знайти.

Вона проходить повз Клару, її думки вже зайняті іншими справами.

— Мені потрібно, щоб ти відвідала ферму і з’ясувала, що там сталося. Очевидно, наші склади порожні. Знайди їх, а потім візьми зразки ґрунту на аналіз. Ебі каже, що поля заражені, і ми мусимо зрозуміти чому.

— Я… — затинається Клара, яка досі не годна отямитися від звістки про смерть подруги. Їй не віриться, що Тея може бути такою черствою.

— Ще буде час для скорботи, — нетерпляче каже Тея. — Але не сьогодні. Зараз точно не час. У нас немає їжі, окрім тієї, що на кухні. Наше виживання як виду може залежати від того, що ми зробимо за найближчі кілька годин.

Та раптом вона м’якшає, зауважуючи страждання Клари.

— Зрештою, ми знайдемо тіло Хвей, але нам треба довідатися причину цієї трагедії. Мені потрібно, щоб ти була сильною й виконувала свою роботу. Зможеш це зробити?

— Так, — ледь чутно відповідає Клара.

— Добре, — каже Тея. — Погані новини полюють зграями, тому працюйте швидко. Підозрюю, що наші нещастя тільки починаються.

Розділ 24

Аділ блукає подвір’ям, підкидаючи в повітря скляну кулю й ловлячи її знову, і наспівує собі під ніс якусь мелодію. На його руках та одязі кров Німи, але на тлі пожежі на складі й численних поранень у мешканців села його зовнішній вигляд не видається підозрілим.

Попри ранкову напружену атмосферу він напрочуд радісний, постійно озирається з бажанням помітити все, що відбувається.

Він не бачив села в денному світлі з моменту свого вигнання п’ять років тому, тому й здивований тим, як мало тут змінилося. Кількість тріщин на стінах казарм трохи збільшилася відтоді, як він тут жив, а зображення джунглів облазить, проте все інше залишилося таким самим.

Він любить це місце. Можливо, дужче за інших. Він скучив за його ритмом. Робота на фермі вранці й особисті справи вдень. Спільна вечеря та виступи після неї. Традиційні обряди в суботу ввечері та святкові недільні бенкети. Йому бракувало шуму голосів і сміху, який завжди лунав тут. Він сумував за селянами, за любов’ю, яку вони дарують одне одному

Але найбільше він сумує за своєю онукою Маґдалиною.

— Ти ризикуєш, — кажу я йому.

— Проте почуваюся чудово, — погоджується він.

— Якщо Тея або Гефест побачать тебе чи цей ключ…

— Я сподіваюся, що ти попередиш мене раніше, ніж це стане причиною для хвилювання, — палко заявляє він. — Я знаю, що поставлено на карту. Я просто мушу востаннє побачити тіло Німи.

Слова потоком вириваються з нього; його щастя таке безмежне, що він ледве стоїть на ногах, тому змушений спиратися на стару супутникову тарілку, яку вони використовують як пташину ванну. Його ненависть згасла, важкий тягар впав із його плечей. Він — немов повітряний змій, який уперше насолоджується поривом вітру.

Його захват небезпечний. Як довели події минулої ночі, я не можу далі контролювати цього чоловіка. Я намагаюся грати в шахи, але Аділ розгулює з крикетною битою. Якщо я не буду поводитися з ним обережно, цей план зазнає краху.

Зізнаюся, я збрехала Теї про свої спогади після вчорашньої комендантської години. Правда б лише ускладнила ситуацію, а нам зараз потрібна ясність — хоч і не всім. Важливо, щоб люди бачили саме те, що мені потрібно.

— Просто заховай ключ, — наполягаю я.

Він дивиться на скляну кулю, яку тримає в долоні, вона має червонуватий відтінок і завбільшки з око.

— Як скажеш, — спокійно погоджується він, кидаючи її до кишені.

Він заходить на задній двір, полум’я на складі вже загасили, шланг лежить на землі, неначе вбита змія, а під ним збільшується пляма вологого ґрунту. Зазвичай його б негайно прибрали, але всі щільним колом оточили тіла й досі намагаються оговтатися від страшної трагедії.

Аділ уникає натовпу й повільно шкандибає вгору сходами казарми на балкон горішнього поверху, він майже знесилений. Він працював усю ніч, і його самопочуття не найкраще. Він із нетерпінням чекає на тривалий відпочинок.

— Не зараз, — кажу я. — У нас ще багато роботи.

— Я знаю, — роздратовано відповідає він.

Він звішує ноги, як тоді, коли приходив сюди з Матісом у дитинстві. Його досі злить, що йому не дозволили побувати на похороні його найкращого друга. «Такі правила села», — думає він. Вони створені для тих, кому ніколи не доведеться їх дотримуватися.

Він із нетерпінням чекає, щоб усе змінити. Аділ зруйнує кожну брехню, на якій побудоване це місце, стовп за стовпом, старійшину за старійшиною. Наступним помре Гефест. Потім Тея. Він не дасть цьому сліпому рабству тривати довше, ніж потрібно.

З висоти балкона він бачить сім тіл, покладених біля станції канатної дороги, кожне з яких накрите простирадлом. Тея підіймається сходами, щоб звернутися до селян, її вираз обличчя, як завжди, доволі грізний. Вона й так вища за багатьох селян, а додаткова висота сходів робить її ще величнішою. Селянам доводиться витягувати шиї вгору.

— Наскільки важко їй не посміхатися? — запитує мене Аділ.

— Доброта завжди на першому місці, — нагадую йому неофіційний закон села.

— Облиш це, Ебі, — відповідає він. — Вона ненавиділа Німу майже так само, як і я. З хвилини на хвилину вона ще й заспівати може.

— Сьогодні нас спіткала жахлива трагедія, — промовляє Тея, не звернувши ані найменшої уваги на уїдливий коментар Аділа. — Ми думаємо, що склад загорівся вчора ввечері після настання комендантської години. Наша люба Німа розбудила шістьох наших друзів, очевидно, сподіваючись, що вони допоможуть їй впоратися з полум’ям. На жаль, вони загинули, надихавшись диму, а на бідолашну Німу обвалилася стеля.

У натовпі лунають шоковані вигуки, а потім зойки відчаю.

— Гарна історія, — вдячно бурмоче Аділ.

— Я рада, що тобі сподобалось, — відповідаю я. — Це я придумала.

Тея терпить прояви скорботи тридцять секунд, а потім закликає всіх до тиші.

— Похорон відбудеться сьогодні ввечері, але наразі ми всі маємо виконувати свої обов’язки. У вас є година, щоб повернутися на ферми…

Різке покашлювання уриває її промову, Еморі, похитуючись, виходить із задимленого складу, її обличчя й сукня вкриті сажею.

— Теє, — хрипко кличе вона. — Теє!

Мружачись від диму, що потрапив їй в очі, вона розуміє, що між нею та старійшиною стоїть усе село. Еморі розглядає їх і береться продиратися крізь натовп спітнілих тіл, ігноруючи їхні осудливі погляди.

— Вона анітрохи не змінилася, — бурмоче Аділ, спостерігаючи, як Еморі пробивається до простору біля сходів, де на неї чекає Тея.

— У чому справа, Еморі? — запитує Тея. — Зараз час для пошани й поваги.

— Тут щось не сходиться, — каже Еморі, не звертаючи на неї уваги.

Волосся на руках вигнанця стає дибки.

— У Німи на грудях є рана приблизно такої ширини, — пояснює Еморі, тримаючи великий і вказівний пальці на відстані двох сантиметрів один від одного. — Вона відповідає ширині леза, можливо, ножа.

— Зараз не час, — шипить Тея, озираючись на натовп.

— На складі немає нічого, що могло залишити таке поранення, — спантеличено продовжує Еморі. Вона стоїть біля підніжжя сходів у довгій тіні Теї. Вона схожа на маленький кущик поруч із величною сосною.

— Не будь дурепою, — відповідає Тея. — Хай що завдало таку рану, воно, найімовірніше, згоріло під час пожежі.

— Вогонь не дістався до Німи, — заперечує Еморі. — Дощ загасив вогонь у задній частині складу.

Аділ похитнувся, йому бракує повітря.

— Можливо, вона поранилася десь у селі та згодом пришкандибала на склад, — припускає Тея, відчайдушно бажаючи закінчення цього діалогу.

— Хіба б там не було слідів крові?

— Ні, якщо вона перед цим перев’язала рану.

— На тілі не було бинта, коли я знайшла її.

Натовп невдоволено перешіптується. Зі старійшинами так не розмовляють, і вже точно не варто так поводитися поряд з мертвими.

Тея дивиться на Еморі з такою ненавистю, що навіть люди, які стоять поруч, відступають убік. Еморі відповідає їй таким самим поглядом, навіть не думаючи підкорятися. Аділ насолоджувався б цим видовищем, якби не хвилювався за дівчину. Він знає, що трапляється із селянами за відмову коритися.

— Ти запитала про це Ебі? — цікавиться Тея.

— Вона сказала мені, що травми завдали уламки, які впали на неї.

— От і все.

— Але…

— Досить! — Тея вмить змахує рукою. — Німа віддано служила цьому селу понад дев’яносто років та навчала всіх присутніх, включно з тобою. Чи не могла б ти хоч раз бути вдячною за все, що вона зробила, і просто віддати їй шану, не влаштовуючи сцен?

Еморі озирається на заплакані обличчя, розуміючи, що зайшла надто далеко.

— Вибачте, — бурмоче вона. — Я не хотіла…

— Просто йди, — каже Тея.

Еморі ступає кілька кроків, і її затуляє тінь Аділа, який стежить за нею згори, тримаючи руку на кишені зі скляною кулею.

— Чи маю я хвилюватися? — запитує він, дивлячись на її кучеряве каштанове волосся.

— Еморі — єдина людина в селі, здатна з’ясувати, що насправді сталося минулої ночі, — кажу я.

— Тоді тобі краще відвернути її увагу, — каже він. — Бо якщо вона все з’ясує, нам усім кінець.

Розділ 25

Поки всі оплакують втрату на подвір’ї, Еморі підіймається скрипучими сходами та прямує до кімнати Німи. Її обличчя похмуре, а плечі напружені. Вона досі сердиться на себе. Люди ще не встигли отямитися, а вона так відчайдушно прагнула докопатися до істини, що просто розтоптала їхнє горе. Цю рису вона завжди ненавиділа в собі.

Вона вже збирається відсунути завісу, що веде до кімнати Німи, коли мій голос зупиняє її на півкроці.

— Якщо ти зайдеш у ці двері, наслідки будуть жахливі, — кажу я.

— Тоді скажи мені правду, — люто відповідає вона. — Її поранив не уламок, і ти це знаєш. Там не знайшлося нічого такого, що порізало б її так глибоко або так чисто. Я обшукала кожен куточок складу і не знайшла жодних пояснень.

— Ти помиляєшся.

— А ти брешеш, — обурено каже вона.

Я й раніше приховувала від неї правду, але завжди через замовчування або хитре ухиляння від відповіді. Це вперше я просто заперечую щось таке очевидно правдиве. І вона реагує передбачувано.

— Німа не полізла б у склад, охоплений вогнем, — сердито зауважує вона. — А навіть якби й так, чому вона розбудила лише шістьох людей, щоб ті допомогли їй впоратися з пожежею, а не все село? І чому вони не витягнули шланг?

На її запитання я відповідаю мовчанням.

— Гаразд, — гірко каже вона. — Я сама знайду відповіді.

Вона заходить до кімнати Німи й роззирається. Усередині похмуро, віконниці зачинені, як і вчора. Односпальне ліжко застелене, через його край вишукано перекинутий плед. На тумбочці лежить пошарпана книжка, а одна з дверцят шафи прочинена й оголює довгі сукні й мантії. Еморі ніколи не бачила, щоб старійшина носила щось інше. Вона принесла свою скромність ще зі старого світу.

Еморі витягує одну із суконь і ніжно торкається тканини.

Вона досі пахне Німою. М’ятою й апельсином. М’яту вона кладе в чай, апельсин з’їдає одразу ж після першої перерви.

Еморі огортає гострий біль втрати, а потім раптовий спалах жалю до свого батька. Сет був найкращим другом Німи. Єдиною людиною, на яку вона покладалась. Він важко це переживатиме.

— Він знає? — запитує вона в думках.

— Він ще спить, — кажу я. — Я повідомлю йому, коли він прокинеться.

Еморі стає навколішки й заглядає під ліжко. Вона почувається безглуздо, ніби розігрує сцену з однієї з улюблених книжок, але минулої ночі сталося щось жахливе, і Тея або бреше, або не розуміє, що помиляється. Жодне з пояснень не задовольняє Еморі. Не знайшовши нічого під ліжком, вона обшукує задню стінку шафи, потім обмацує краї портретів і намагається пригадати все, чого її навчив Шерлок Голмс.

Окрім кількох вибитих цвяхів і великої кількості пилу, вона нічого не знаходить.

Еморі підходить до книжкової полиці та проводить пальцем по обідраних корінцях та зім’ятих сторінках. Зазвичай майно перерозподіляється, коли хтось помирає, але Еморі не годна уявити, що станеться з детективами Німи. Навіть якщо Ебі дозволить людям читати їх, Еморі не може пригадати жодного мешканця села, якому б ці твори припали до душі. Майже всіх їх приголомшить перша ж смерть, і вони нарікатимуть на нереалістичність і жорстокість цих історій.

Еморі ніколи не розуміла, чому вона не реагує на такі книги так, як інші селяни, але Німа вочевидь щось про це знала. Вона розшукала Еморі після смерті її матері та взяла розгублену тринадцятирічну дитину під своє крило. Зачарована її безмежною цікавістю, Німа познайомила Еморі з цією книжковою полицею й дозволила брати романи, коли тій заманеться. Роками Німа кликала Еморі в цю кімнату щоразу, коли знаходила книгу, заховану в старому ящику або забуту в якійсь занедбаній будівлі на острові. Вони потайки читали їх разом, а потім нишком обговорювали сюжетні повороти й одкровення.

Еморі витирає сльозу, що котиться щокою.

Вона прийшла сюди не плакати. Наступні кілька тижнів сліз буде вдосталь. Горе чекатиме на неї в темряві, сховавшись у тиші. Воно ховатиметься за безліччю звичайних речей і підкрадатиметься до неї, коли вона найменше його очікуватиме. Так було після смерті Джека та її матері. Уже минуло п’ять років зі смерті її чоловіка, та досі трапляються дні, коли спогади про нього б’ють її з такою силою, що аж земля вислизає з-під ніг.

Останнім вона оглядає письмовий стіл.

Еморі висуває шухляди одну за одною, але там лише пил і кілька дохлих мокриць. Вона вже збирається опустити руки, коли помічає шматок обгорілого листа в жолобі свічника Німи.

Вона обережно бере його, хвилюючись, щоб обвуглені краї раптом не розсипались.

Мій любий хлопчику!

Я знаю, що ти розчарований, і моє рішення здаватиметься тобі зрадою.

Ти, мабуть, вважаєш, що я підвела тебе, коли так багато просила, але

«Це, мабуть, той самий лист, який вона писала два дні тому, — подумала Еморі. — Той, який вона поспішно ховала, коли я його помітила».

Еморі перевертає обвуглену записку й бачить, що на звороті Німа нашкрябала «5:5?», і не має жодної гадки, що це означає.

Німа називала це число її дідусеві перед смертю, але він теж не знав, що воно означає. Для цього всього точно була якась причина.

Вона знову розглядає залишок записки. Німа пише, що багато про що запитувала Гефеста. Чи пов’язано це якось із експериментом, який вони проводили? Еморі підслухала їхню розмову про нього за дві ночі до смерті Німи. Вона стверджувала, що це небезпечно і кандидат може померти. Що, як вони чинили опір?

Зі своєї кишені вона дістає записку, яку Німа залишила їй вчора вранці. На ній були відбитки цього листа, які Еморі підтерла олівцем. Вона складає два фрагменти, а потім читає їх знову:

Мій любий хлопчику!

Я знаю, що ти розчарований, і моє рішення здаватиметься тобі зрадою.

Ти, мабуть, вважаєш, що я підвела тебе, після того, як так багато просила, але… якщо я не могла контролювати… краще… стримувати… Ебі хотіла… не могла вбити.

«Як же це дратує», — думає Еморі. У цьому вже є якийсь сенс. Ще кілька слів, і зміст точно стане зрозумілим.

«Німа зробила щось таке, що, на її думку, розлютило б Гефеста, — думає вона. — І тепер Німа мертва. Я маю з’ясувати, що це було».

— Де Гефест? — запитує вона. — Мені потрібно більше дізнатися про цей експеримент.

— Він не дуже любить селян, — кажу я. — Сумніваюся, що він відповість на твої запитання.

— Це не причина не ставити їх, — відповідає вона. — Де він?

— Прямує до села, — відповідаю я.

Розділ 26

Еморі зістрибує з пірса на гальковий пляж, де пришвартовані веслові човни. Вони перевернуті догори дном, щоб всередину не потрапляв дощ, а на їхніх кілях акуратно вишикувалася зграя чайок. Якщо вона хоче зрозуміти, що насправді сталося з Німою минулої ночі, їй потрібно з’ясувати, звідки взялася рана на грудях жінки, і бажано дізнатися, де саме це сталося.

Найкраща здогадка Еморі — це ніж, і вона сюди прийшла знайти його. У селі багато ножів, але її батько має особливо гострий, яким він розрізає мотузки та швидко ремонтує човни. Цілком можливо, що Сет і Німа вчора потрапили в шторм, і вона випадково впала на цей ніж.

Це не пояснює, як її тіло опинилося на складі, але відповіді невловні, а просити одразу дві здається надто сміливим.

Крокуючи галькою, Еморі помічає прогалину в ряді човнів.

— Широкодонного Човна батька тут немає, — бурмоче вона. — А як тоді Німа повернулася до села без човна, на якому дісталася маяка?

Вона чекає, що я їй підкажу, але згадує, що я цього не робитиму.

Еморі невдоволено зітхає й по черзі заглядає під кожен човен, обшукуючи їх. Вона думала, що їй пощастить знайти ніж, але на пляжі його немає. Напевно, він досі в Широкодонному Човні, хай де б той був.

Еморі проводить пальцем по гострих краях найближчого якоря, роздумуючи, чи не могла Німа поранитися об нього.

— Вона могла спіткнутися і… — Еморі замовкає, відкидаючи цю думку. — Краї заширокі.

Вона звертає увагу на весла, складені на гальці. Вони надто тупі й занадто великі для такої рани. Це мав бути ніж. Усе інше — безглузді здогадки.

Випростуючи спину, вона зводить обличчя до захмареного блакитного неба. Океан плескається об гальку, чайки клекочуть і кружляють. Якби вона вміла обманювати себе, то уявила б, що це просто звичайний вівторок.

Еморі дивиться на море, мружачись від яскравого світла.

Хіба туман не наблизився до острова?

Скільки вона себе пам’ятає, він завжди був за межами піщаної мілини. Тепер він торкається її. Дівчина вилазить на пірс і рушає до самого краю, щоб краще все роздивитися. Її зір досі трохи затуманений через дим на складі.

Морські бризки змочують її оголені ноги, мертва риба та сміття вдаряються об стіну вкупі з десятками пластикових пляшок, які досі час від часу регулярно викидає на берег острова. Якби сюди причалювали лінкори, тут було б брудніше, та наразі берег однаково не дуже привабливий. Зазвичай селяни прибирають цей безлад перед тим, як іти на ферми, але цього ранку вони зайняті іншими справами.

Переступаючи через купу простирадл, у якій вона спала минулої ночі, Еморі доходить до самого краю пірса.

Вона прикриває очі, намагаючись вдивитися в далечінь. Сонячне світло дивно взаємодіє з туманом, змушуючи його змінювати відтінок протягом дня. Уранці це стіна мерехтливого білого кольору, майже як павутиння, що коливається над водою.

Він наблизився?

Вона не впевнена. Безперечно, це оптична ілюзія. Німа вчила їх, що бар’єр, який стримує туман, непорушний. Його не вимкнути без згоди трьох старійшин, а половину випромінювачів треба зруйнувати, щоб захист зник, а це практично неможливо, бо здебільшого механізми, що їх живлять, замуровані в бетон.

Еморі вже готова повернутися до села, коли помічає щось під бірюзовою водою. Вона щовечора стрибає з цього пірса поплавати, тож знає: вчора тут цього не було.

Жінка знімає сукню, сандалі й заходить крізь сміття в тепле море, глибоко вдихаючи, і затим пірнає до об’єкта, уже оточеного довгоногими крабами-павуками.

Вона плаває навколо, щоб розгледіти його зусібіч. Це конусоподібний предмет, який Гефест учора витягнув із кальдери — той, що, на її думку, скидався на їжака. Здається, він дуже пошкоджений, але його б не викинули в океан просто так. Селяни вдячні за красу, яка їх оточує, і ніколи не зіпсують її сміттям. До того ж Гефест повторно використовує весь брухт і техніку, що потрапляє до його рук.

Вона виринає на поверхню, задихаючись, а потім граційно виходить з води. На бетоні помічає довгі подряпини, що позначають шлях із села. Хтось, мабуть, тягнув цей предмет усю дорогу.

Вона викручує волосся від води, одягається і прямує назад до села.

Із заднього двору збігаються люди, досі охоплені шоком і горем. Вони займають свої місця за спільними столами, наче сновиди, і сидять мовчки, немов на щось чекають.

Її погляд ковзає із кухні на перекинуту статую, на сцену та стелаж з інструментами в глибині двору. Їх поміняли місцями, вони не там, де їх залишили перед тим, як піти спати.

Вона кусає губу, старанно намагаючись розумно впорядкувати уривки минулої ночі. Як вона може судити, Німа пішла до маяка із Сетом, але повернулася без човна. Потім вона встигла поранитися лезом, яке зникло, перш ніж на неї впала балка на складі, що горів.

Еморі роздратовано штурхає ногою камінець, і той із гучним дзенькотом вдаряється об пташину купіль.

Вона спантеличено дивиться на неї.

— Ванна для птахів не там, — каже вона. — Навіщо комусь переміщувати пташину ванну?

Розділ 27

Розчавлена горем Клара плентається провулком біля школи, а скляні пробірки з набором зразків дзвенять у її наплічнику. Зазвичай компанію їй складали маленькі дерев’яні різьблені пташки, та коли вона пакувала сумку в лабораторії, виявила, що всі вони зникли. Минулої ночі вона зробила їх дванадцять, і всі вони пропали. Клара не може уявити, куди вони могли подітися.

Супроти смертей зникнення пташок не мало б так її засмучувати, але вона не може пояснити ще одну втрату.

Клара прийшла на спортивний майданчик і побачила, що всі відмовилися від сніданку і прямують до ферм з інструментами в руках. Люди перемовляються пошепки, перелякано обговорюючи тіла на складі. Вони порівнюють їхні поранення, ставлять мені запитання, на які я не можу відповісти.

Усе їхнє життя мій шепіт супроводжував їхні думки, я направляла їх, закликала до доброти й відданості. Указувала на кожну небезпеку, зцілювала їхні рани й пом’якшувала труднощі. І раптом упевненість, до якої вони звикли, зникла. Це як довідатись, що ти живеш на льоду, що тане. Вони тонуть, а я не маю рук, щоб витягнути їх із води.

Хтось прибирає зі столів, і Клара на мить думає прихопити із собою шматок хліба, але їй надто погано, щоб їсти. У неї навіть немає каменя пам’яті Хвей для розради. Її найкращу подругу вирвало зі світу разом з корінням.

На середині подвір’я вона натрапляє на свою матір, мокру до нитки, яка марно штовхає обома руками пташину купіль. Почувши Кларині кроки, Еморі обертається.

Їхні погляди перетинаються.

На обличчі Еморі з’являється вираз жалю, який змінюється занепокоєнням, коли вона бачить біль на обличчі доньки. Не встигли вони отямитись, як Еморі міцно стискає Клару в обіймах, а її донька нестримно ридає.

Вони деякий час просто мовчать, але коли настає пора щось сказати, Еморі обертається, щоб спіймати тужливий погляд Клари.

— Поділися зі мною, — лагідно просить вона.

— Хвей загинула.

Еморі притискає Клару ще міцніше, і та знову скорботно ридає. Вона допомагала виносити тіла зі складу, і Хвей серед них не було.

— Де її знайшли, Ебі? — подумки запитує Еморі.

— Тіло ще не знайшли, — відповідаю я. — Хвей від’єднали від моєї мітохондріальної мережі, а це означає, що я вже не можу бачити її очима або ж чути її думки, як усіх інших на цьому острові.

— Це просто купа слів, жодне з яких не означає «мертва», — зауважує вона. — Чому Клара плаче, якщо надія ще є?

— Вона радилася з Теєю, — кажу я. — Конідії[7], які нас пов’язують, можуть блокуватися кількома вірусами або мозковими розладами, але Тея дійшла висновку, що навіть одне з цих захворювань не може бути причиною зникнення Хвей.

— Навіть якщо вона мертва, це не пояснює, чому вона зникла, — стверджує Еморі. — Ми щойно витягли зі складу сім тіл. Якби вона померла минулої ночі, хіба не найрозумніше припустити, що вона була б серед них?

Еморі злегка відштовхує Клару, щоб подивитися їй в очі.

— Жодних сліз, поки ми не знатимемо причину плачу, — промовляє вона, розправляючи Кларині плечі. — Що вчора сталося? Я помітила, що Хвей поводилася якось дивно на станції канатної дороги. Я думала, що ви посварилися.

Клара розповідає, як вони розійшлися в саду і як дивакувато поводилася Хвей потім.

— Я впевнена, що це Хвей кричала, — каже вона.

— Яким був цей крик?

Клара дивиться на матір у спробі зрозуміти це несподіване запитання.

— Сповнений шоку, страху, здивування? — уточнює Еморі. — Люди кричать із різних причин.

— Шок, можливо, — каже Клара, намагаючись пригадати. — Хай там що, вона не повернулася до нашого гуртожитку минулої ночі. Таке враження, що вона не могла перебувати поруч зі мною. Наче я зробила щось не так.

— Вчора ввечері, незадовго до комендантської години, Німа пішла кудись із твоїм дідусем, — розповідає Еморі. — Вона мала металеву скриньку, яку Хвей принесла з кальдери. Ти знаєш, що в ній було?

— Не знаю. Вона тримала її, коли ми знову побачились у саду. Чому це важливо?

— Тому що Німа мертва, а Хвей зникла, і вони обидві доторкалися до цієї скриньки. Або це справді нещасний випадок, або в ній було щось небезпечне.

— Тея має знати, — очі Клари збільшилися, коли вона збагнула, що мати має на увазі. — Ти думаєш, що Хвей жива, так?

Еморі хоче сказати щось заспокійливе, але психологічно їй огидна брехня й таємниці. Вона поважає правду, холодну й безжальну, якою вона часто й буває.

Еморі намагається відвернути увагу доньки, розвертаючи її за плечі й показуючи на сцену.

— З минулої ночі інструменти стоять на інших стійках, а це означає, що гурт користувався ними в той час, коли мав би спати. Усі мають травми, яких не було перед сном, тож не спали не лише музиканти. Щось усіх сполошило — клумби повністю витоптані, статуя розбита. Сміття також не прибрали, що дивно, бо ми ніколи не залишали це місце безладним. Перед самою комендантською годиною Німа з металевою скринькою попливла на човні до маяка, щоб провести там якийсь експеримент. Я не знаю, що вона намагалася зробити, але все вказує на те, що вночі вона повернулася в село й розбудила нас. І святкування перетворилося на щось зовсім інше, і тепер ми нічого не пам’ятаємо.

— Це тому, що я стерла ваші спогади, — кажу я, звертаючись до них обох. — За наказом Німи.

— Ти на це здатна? — перелякано запитує Клара.

— Так, проте це небезпечно, а Німа дуже любила вас усіх. Вона б не наказала мені зробити це, якби не вважала, що збереження спогадів загрожує дужче, ніж їхнє видалення.

Еморі дивиться на темні шлейфи диму, що досі здіймаються над казармами, і в неї в грудях з’являється страшна підозра.

— Ти сказала, що процедура небезпечна?

— Так і було.

— Потенційно смертельна?

— Так.

— Скільки людей зі знайдених на складі загинули від стирання пам’яті?

— Усі, крім Німи, — підтверджую я.

Кларі стає зле, вона хапається руками за голову, падає на коліна та стримує нудоту.

— Ти їх убила, — слабко промовляє вона.

— Я не мала такого наміру, — заперечую я. — Вони померли так, як помирають пацієнти на операційному столі.

Цей холодний висновок змушує Еморі здригнутися, бо вона ніколи не чула від мене аж таких прямолінійних слів. Я завжди робила все можливе, щоб здаватися теплішою, ніж насправді, немов я та, кому можна довіряти, а не та, хто весь час спостерігає за ними.

Але користі з цієї маски вже немає. Якщо Еморі хоче виконати завдання, що стоять перед нею, вона має пізнати всі фігури на дошці й роль кожної з них.

— Але операція не була обов’язковою, — заперечує вона.

— Німа вважала, що була.

Еморі стає на коліна поруч із Кларою, заспокійливо обіймає доньку за плечі й намагається стримувати власний гнів. У смуті ніхто не бачить ясно, а зараз усі засмучені. Це її непокоїть.

— Це Німа наказала стерти спогади мого батька? — раптом запитує жінка.

— Так, — підтверджую я.

Еморі підіймає підборіддя Клари, зазирає їй в очі.

— Я знаю, що ти сердишся, але Німа не наразила б Сета на небезпеку, якби не відчувала, що це абсолютна потреба.

Клара виривається з рук Еморі.

— Як ти можеш так спокійно до цього ставитися? Ебі вбила шістьох наших друзів.

— Хіба ти не розумієш? Події минулої ночі коштували Німі життя і були такими жахливими, що вона ризикнула вбити людей, яких любила, замість дозволити їм про все пам’ятати. Тож є щось іще, чого ми не бачимо. Набагато ширша картина.

Еморі стукає кісточками пальців по металевій пташиній ванні.

— І я думаю, що відповідь може виявитися під нею.

Розділ 28

Уже пізній ранок, а тіло Німи й досі лежить на сходах до станції канатної дороги. Минуло кілька годин відтоді, як її знайшли, і сонце заливає безлюдне село, між стінами посилюється спека. Тея нервово ходить туди-сюди, намагаючись відлякати кволих стерв’ятників, що злітаються до тіла на своїх величезних крилах. Зараз їх четверо, вони тримаються на безпечній відстані, спостерігаючи за старійшиною голодними терплячими очима.

Після дев’яноста років, проведених у пастці на цьому острові, Тея відчуває симпатію до цих істот, і в неї виникає спокуса дати їм насолодитися здобиччю. У цьому було б щось по-міфічному символічне — горда смертна, яку роздирають на шматки ненажерливі птахи.

— Де Хусейн? — нетерпляче запитує вона.

Візок для перевезення тіл зник, тож Хусейн мусив по черзі переносити до печі всі трупи.

— Він зневоднений і ризикує дістати ортостатичну гіпотензію[8], — пояснюю я. — Я сказала йому зробити п’ятнадцятихвилинну перерву.

Роздратування Теї зникає, коли вона бачить Гефеста, який обходить казарми. Його обличчя вкрите синцями, а руки — подряпинами, вони напружено звисають вздовж тіла, а з пальців скрапує піт. Він схилив голову, уникаючи яскравого світла, що змушує його мружитися на яскравий світ з-під важкого чола.

— Де моя мати? — запитує він.

Його стривожений погляд знаходить закривавлене простирадло й тіло під ним. Тея намагається втішити його, але він оминає її, зриває простирадло, оголюючи криваву рану на грудній клітці та розтрощений череп, кілька пасом сивого волосся все ще чіпляються за залишки шкіри на її голові.

Рухаючись зі страшною швидкістю, він хапає одного зі стерв’ятників за шию і жбурляє його на землю з моторошним хрускотом. Бідолашний птах б’є крилами й верещить, відчайдушно намагаючись подряпати його кігтями, але Гефест підіймає його в повітря і знову б’є об землю. Потім знову і знову.

Ридаючи, він відкидає ледь живу істоту вбік і падає на коліна.

Я мала б спробувати заспокоїти його, але не буває оптимального способу впоратися з екстремальними емоціями людей, які я вважаю найбільшою помилкою еволюції.

Тея стискає величезне плече Гефеста. Це простий жест, але він відображає всю їхню спільну історію; усе пережите й подолане ними з часу кінця світу.

Ця ніжність здивувала б селян, які рідко бачили, щоб Тея сміялася, усміхалася чи казала комусь добре слово.

Правду кажучи, це досі дивує й саму Тею.

Коли вона вперше зустріла Гефеста, він був типовим сином мільярдера, розбещеним і злим, який блукав світом, плутаючи славу з успіхом. Його мати була найвідомішою жінкою на планеті. Найуспішнішою. Найзавзятішою. Найбільш обговорюваною. Найбільш обожнюваною й найбільш зневаженою. А Гефест був просто «її сином».

Він був талановитим біологом, але її тінь вкривала весь світ. Не здатний від цього втекти, він вирішив розбивати спортивні автомобілі та зваблювати моделей; усе, що завгодно, аби хоча б тимчасово перетягнути поголос на свій бік. Довгий час Тея вважала його жалюгідним, але згодом з’явився туман.

Сім місяців Гефест блукав руїнами колишнього світу, щоб урятуватися від нього, спостерігаючи, як людство знищує саме себе. Якимось чином йому вдалося знайти сестру Теї, Еллі, і захистити її, наче рідну.

Еллі приїхала закривавлена й уся в шрамах, трохи нервова, але нітрохи не гірша за інших. Гефест зі свого боку став майже зовсім іншою людиною. Він ніколи не розповідав у деталях про пережите, але, особливо в перші роки, майже не розмовляв і ніколи не сміявся, віддаючи перевагу темряві над днем. Навіть залишок злоби й самовпевненості, які колись визначали його особистість, зникли, поступившись зацькованій покірності.

Протягом першого десятиліття єдиними людьми, яким він по-справжньому довіряв, були Еллі й Німа. Він насторожено стежив за іншими вченими та відмовлявся жити з ними в Блекгелзі. Його параноя так серйозно розвинулася, що Гефест навіть не казав їм, де спить. Він приходив і йшов зненацька та здебільшого проводив час за тихими розмовами з матір’ю.

Поступово йому стало комфортніше з іншими людьми, але не у великих групах і завжди без сміху. Він більше не довіряв сміху. Він знав, яким зловмисним він може бути.

Завдяки Еллі він повільно потеплішав до Теї, і вони втрьох зблизилися, коли їхні колеги-науковці почали гинути. Під його зраненим зовнішнім виглядом вона знайшла глибокий сховок емпатії. Вірного непохитного друга.

Після того, як Еллі здалася, у них залишилися тільки вони самі.

Саме Гефест витягнув Тею з ліжка, коли туман просочився крізь острівну скелю, проклавши собі шлях усередину Блекгелзу. Вони разом утікали під час сигналів тривоги, герметично зачиняючи противибухові двері, щоб замкнути туман під землею. Якби його не було поруч, її пошматувало б уві сні.

Гефест перестає ридати й витирає щоки долонею. Його очі витріщені, кулаки стиснуті.

— Що сталося? — гарчить він і випростовується на повний зріст.

— Вона була на складі минулої ночі, й одна з обвалених балок розтрощила її череп, — каже Тея.

Гефест дивиться на напівзотлілий склад. Тея здивована, що він не намагається втекти до вулкана, ніби якомога далі від себе самого.

— Моя мати ходила туди? — скептично запитує він. — Навіщо?

— Не знаю. Мабуть, дещо шукала. Хіба це має значення?

— Можливо, — похмуро каже він. — Коли вона вперше звернулася до біженців, то створила посмертний вимикач, який мав вимкнути бар’єр, якщо її серце зупиниться. Вона була свідком беззаконня та ґвалтування на материку й боялася, що таке саме насильство прийде й сюди. Посмертний вимикач був її стримувальним фактором. Вона хотіла, щоб кожен новоприбулий знав, що в разі її вбивства туман поглине острів.

Тея дивиться на нього, її пульс прискорюється від страху.

— Ми на цьому острові вже майже століття. Ти ж не маєш на увазі, що вона так і не спромоглася його вимкнути?

— Я маю обладнання, яке стежить за туманом, — похмуро каже він. — За дев’яносто років воно не видавало жодного звуку, але коли я прокинувся сьогодні вранці, усі ліхтарі блимали червоним кольором. Бар’єр зруйновано, Теє. Туман наближається. Такими темпами він поглине острів за тридцять вісім годин.

Розділ 29

— Ебі, ти мусиш підняти бар’єри, — вимагає Тея так голосно, що лякає стерв’ятників, чиї голодні очі вже прикипіли до їхнього товариша, що конає.

— Посмертний вимикач — це не той протокол, який я можу обійти, — пояснюю я. — Наказ Німи чіткий.

— До біса накази! — огризається вона. — Зупини туман!

— Я не можу проігнорувати наказ Німи, так само як твоя рука не здатна проігнорувати твоє бажання почухати носа, — кажу я. — Якщо тебе це втішить, ти зможеш жити в саду всередині кальдери. Туман не проникне крізь склепіння.

Тея переводить нажаханий погляд на вулкан, вершина якого губиться в хмарах.

Протягом десятиліть після першої появи туману вони ловили випадкові радіопередачі від уцілілих, що ховалися в бомбосховищах на материку або підземних бункерах. Спочатку це були звичайні сигнали лиха, але згодом вони перетворилися на благання про допомогу, люди ридали, описуючи культи й канібалізм, що розквітали в бетонних гробницях, у яких вони замкнулися. Ті, кому пощастило, просто померли з голоду, але всі вони, зрештою, замовкли.

— Має бути бодай щось, що ми можемо зробити. — Вона благально дивиться на Гефеста. — Хіба ти не можеш якось полагодити випромінювачі?

— Я оглянув кілька з них дорогою сюди, — відповідає він і потирає рукою щетинисту шкіру голови, витираючи піт, що стікає з неї. — Кожен із них має сотні запобіжників, але її смерть повністю їх обійшла. Це єдине, що могло зупинити їхню роботу. Тепер від них жодної користі, як вона того й бажала. Мама не хотіла, щоб її вбивці мали хоч якийсь шанс на порятунок.

Він тяжко зітхає.

— Річ у тім, що вона зізналася мені, що вимкнула свій посмертний вимикач багато років тому, а це означає, що вона, мабуть, знову увімкнула його минулої ночі.

— Чому вона це зробила?

— Єдине пояснення, яке я можу вигадати, — вона вважала, що їй загрожує небезпека. — Він чухає носа, дивлячись у бік казарм. — Вона казала мені, що планує розбудити селян після комендантської години й розповісти їм правду про цей острів. Пригадуєш реакцію Аділа, коли він дізнався? Він увірвався до школи з ножем і намагався відтяти їй голову. Я думаю, що хтось із селян, а може, й усі вони, загнали її на той склад і підпалили його. Вона, мабуть, стерла всім пам’ять, бо сподівалася врятуватися, але балка впала й убила її, перш ніж вона змогла звідти вибратися.

Він ствердно киває, явно задоволений власною версією, проте Тея налаштована більш скептично. За винятком Аділа, жоден селянин ніколи не завдавав шкоди іншому. Вони ніколи не билися. Навіть у дитячих іграх не було грубості. Вони такі миролюбні, що це вже еволюційна недієздатність. Думка про те, що вони можуть бути відповідальними за щось аж таке жорстоке, як смерть Німи, здається їй дико неправдоподібною.

— Ти справді припускаєш, що її вбили? — запитує Тея.

Гефест закасує рукав своєї футболки, показуючи їй подряпини на руках.

— Це сліди від нігтів, — каже він. — Зазвичай таке трапляється під час бійок, і я маю десятки таких подряпин на всьому тілі. Такі синці, як на плечах і зап’ястках, з’являються, коли тебе зв’язують, а ти намагаєшся вивільнитись із пут.

Його голос напружується від болісних спогадів.

— Я бачив таке раніше. Повір мені, Теє, немає іншого способу отримати такі травми. Селяни напали на нас минулої ночі.

Тея оглядає синці, потім пригадує зламані ребра й розпухлі обличчя селян. Гефест — єдина людина на острові, яка коли-небудь забрала чиєсь життя. Він знає, як битися і як убивати. Якщо вони прийшли по нього, цілком можливо, що саме він міг заподіяти такі травми.

— Ти маєш якусь отруту? — раптом запитує він.

— Отруту?

— Щойно селяни перенесуть усі наші запаси до кальдери, нам треба буде покінчити з ними. Отрута — найшвидший спосіб; інакше мені доведеться перерізати сто чотирнадцять горлянок. — Він зітхає від думок про майбутню роботу. — Це єдина можливість переконатися, що такого вже не повториться.

Тея кліпає, шокована його жорсткістю й тим, яким розумним Гефест вважає такий спосіб дій. У його голосі немає ані гніву, ані страху, ані жалю. Він так легко про це каже, ніби в них просто закінчилося молоко.

— Я не можу цього допустити, — уриваю я його. — Німа залишила мені інструкції щодо захисту мешканців села. Вони — майбутнє людства.

— І тому ти сиділа, склавши руки, і дозволила їм убити її? — гарчить він, роздратований моїм втручанням. — Твоїм єдиним обов’язком було захистити її.

— Мені шкода, що я не змогла запобігти смерті Німи, але помста лише погіршить наше нинішнє становище. Ваші їжа й вода залежать від селян. Вони доглядають ваше спорядження. Їхнє вбивство — жахлива стратегія виживання.

— Ти вічно знаєш, що сказати, — сердито пирхає він. — Кожне слово ідеально підібране, щоб викликати потрібну тобі реакцію. Я не довіряю тобі, Ебі. І ніколи не довіряв. Я бачив, як ти втерлася в довіру до моєї матері, переконуючи її давати тобі дедалі більше й більше незалежності. Вона забула, що ти не думаєш так, як ми, що ти симулюєш емоції, а не відчуваєш їх.

Зазвичай я не звертаю уваги на його гнів, але він розпалює в Теї обурення, розбурхуючи старі підозри, які я так старанно намагалася поховати.

— Можливо, я знаю, як зупинити туман, — раптом кажу я. — Посмертний вимикач створювався для того, щоб унеможливити замахи на життя Німи, але його вторинна мета — гарантувати, що її вбивця не виживе після злочину. Я зв’язана наказами Німи, але є лазівка, якою ми можемо скористатися. Якщо ви доведете, що її вбили, і стратите вбивцю, то посмертний вимикач виконає свою функцію. Тоді я знову зможу підняти бар’єр.

Тея низько, тваринно гарчить від невдоволення.

— Як ми знайдемо її вбивцю, якщо не пам’ятаємо жодної події минулої ночі?

— Я не можу відповісти на це питання, але хочу, щоб ви зрозуміли, що ця пропозиція передбачає ретельне розслідування. Я вимагатиму, щоб ви надали мені переконливі докази і, якщо це можливо, зізнання. Якщо я вважатиму, що ви шкодите селянам без жодної на те причини, я не підніму бар’єр — незалежно від того, які відповіді принесуть ваші методи.

— Німа мертва, а ти раптом висуваєш вимоги, — вибухає Гефест. — Ти — система спостереження з функцією людяності! Коли це ти стала тут головною?

— Коли твоя мати передала мені контроль над бар’єром, — відверто кажу я. — За сорок шість годин туман досягне узбережжя, і я пропоную вам спосіб зупинити його. Тому краще вам взятися до роботи, а не стояти тут і сперечатися.

— З чого нам почати? — у відчаї запитує Тея.

— З Еморі, — кажу я.

Розділ 30

Вони приходять на подвір’я й бачать, що пташина купіль пересунута на кілька метрів ліворуч, а там, де вона раніше стояла, — величезна пляма крові.

Клара стоїть навколішки в багнюці, збираючи землю в дерев’яні контейнери для аналізів, тоді як Еморі крокує їм назустріч, щоб привітатися. Я вже розповіла їй про туман, бар’єри і про мою угоду зі старійшинами. Вона знає, що вони прийдуть, і розуміє, якими важливими будуть подальші події.

— Купіль для птахів була не на своєму місці, — вигукує Еморі без передмов. — Вона стоїть на чотири метри лівіше, ніж учора, а це означає, що її пересунули, щоб приховати пляму крові.

Вона вказує на неї, ніби величезний килим із засохлої крові міг залишитися непоміченим.

— З якихось причин ми не мали знати, що Німа померла саме тут.

— Ти Еморі? — запитує Гефест, збитий із пантелику стрімкими зізнаннями цієї маленької кучерявої жінки.

— Так, — коротко відповідає вона.

Гефест кидає погляд на Тею.

— Одна з твоїх?

— Уже ні, — холодно відповідає вона. — Еморі була моєю наступницею лише два місяці, хоча вона й досі утримує рекорд як найбільш надокучлива з усіх, що в мене коли-небудь були.

Гефест фиркає, поглядаючи на пляму крові, а потім у бік оповитого димом складу.

— Убивця перемістив тіло, щоб створити враження нещасного випадку, — каже він, ігноруючи Еморі та звертаючись до Теї. — Мабуть, її вбили на цьому місці, віднесли тіло на склад і підпалили, сподіваючись, що полум’я приховає те, що сталося. Можливо, це і спрацювало б, якби не дощ, який загасив вогонь.

— Убивство? — повторює Еморі, обмінюючись із донькою нажаханим поглядом. Вона підозрювала, що це не нещасний випадок, але не хотіла в це вірити.

Їхнє приголомшене мовчання уриває скрегіт металу, коли Гефест заради експерименту штовхає пташину ванну.

— Вона важка, — бурчить він, оглядаючи червоний слід, що з’явився на його долоні. — Щоб її пересунути, знадобилося б кілька людей.

— Зрештою, нас було четверо, — підтверджує Еморі, намагаючись не думати про туман. — Мені довелося скликати людей із ферм на допомогу, але ти набагато сильніший за всіх нас. Ти зумів би це зробити сам.

Гефест кидає на неї гострий погляд, але вираз її обличчя абсолютно невинний, а голос цілком звичайний. Він дивиться на Тею в пошуку підтримки, але та колами обходить пляму.

— Ніхто не міг втратити стільки крові й вижити, — каже вона. — Не з нашим варварським медичним обладнанням. Ви не думали про те, що це могла б бути Хвей? — Вона кидає на Еморі сповнений виклику погляд. — Як я розумію, вона теж зникла.

Клара здригається, уявляючи собі, як Хвей лежить на землі, стікаючи кров’ю.

— Ось чому я збираю ці зразки, — каже вона, витираючи пил з очей. — Я віднесу їх до вашої лабораторії після того, як ми закінчимо.

— Якщо ця кров належить Хвей, то де її тіло? — запитує Еморі. — Її немає на складі разом з іншими, і жодні сліди не свідчать про те, що вона звідси пішла. Ти ж сама казала, що вона далеко не втекла б.

Тея розглядає цю думку з усіх боків, намагаючись знайти контраргумент, щоб кинути його Еморі у відповідь, проте це слушне зауваження.

— Кого хвилює ще один мертвий симул? — агресивно запитує Гефест, досі розлючений натяком Еморі на його причетність. — Гадаю, просто на одного підозрюваного менше. Селяни вбили Німу, і вони ж перемістили цю пташину купіль, аби приховати сліди. Туман наближається, а ми витрачаємо час на запитання, які не мають жодного значення. — Він дивиться на Тею. — Ти можеш слухати все це, якщо хочеш, але я збираюся знайти докази своєї правоти.

Він зривається й іде до воріт, здіймаючи хмару пилу.

— Він не може серйозно вірити в те, що ми вбили Німу, — промовляє Еморі спантеличеним голосом. — Ми любили її.

— Тільки тому, що ви не знали, яка вона насправді, — загадково відповідає Тея.

— Я дещо знайшла, — вигукує Клара, піднімаючи голку розтрощеного шприца з калюжі застиглої крові.

Вона простягає її матері, але Тея рвучко вириває голку з її пальців.

— Це вже другий шприц, який ми знайшли, — зазначає Еморі. — Ще один був під столом. І теж зламаний. Я подумала, що вони можуть бути з вашої лабораторії.

— Цілком можливо, — погоджується Тея. — Коли я прокинулася, то виявила, що моя аптечка пограбована.

— Є ідеї, для чого їх використали?

— Нам потрібні факти, а не ідеї. — Вона повертає Кларі зламаний шприц. — Проаналізуй це з іншими зразками, коли закінчиш тут.

— Хвей вчора принесла з кальдери металеву скриньку, — каже Еморі, різко змінюючи тему розмови. — Що було всередині?

Тея кидає погляд на Еморі, невдоволена різкістю її тону. Смертельна небезпека чи ні, але вона звикла до пристойності з боку селян.

— Чому питаєш?

— Тому що Німа принесла її на маяк минулої ночі. Очевидно, вона була для неї важливою, а тепер щось сталося з обома людьми, які доторкалися до неї.

Тея щипає себе за перенісся, чітко показуючи, що вважає ці запитання не вартими її часу. Вона б навіть не думала відповідати на них, якби не загроза для острова.

— Це була скринька для зразків, — неохоче пояснює вона. — Ми використовуємо їх, щоб збирати живці в саду всередині кальдери. Німа сказала мені, що залишила її там напередодні ввечері, і попросила забрати її на зворотному шляху до села. Я гадки не маю, навіщо вона їй знадобилась і що було всередині.

Погляд Еморі переходить на праву руку Теї. Пов’язка відклеїлася, оголивши подряпану долоню.

«Це незвичайна травма», — думає Еморі. Здебільшого люди прокинулися зі зламаними кістками чи синцями. Ніхто більше не мав нічого схожого.

Клара закінчує збирати зразки й починає змітати все назад у сумку.

— Я хочу, щоб ти вирушила на ферми, щойно завершиш аналізи, — вимагає Тея. — Якщо ґрунт заражений, хочу знати, що спричинило таке лихо. Якщо ми не зможемо всіх прогодувати, буде набагато більше трупів.

— Але…

— Іди, — наказує вона.

Клара кидає розпачливий погляд на Еморі, але мати нічого не може вдіяти, щоб заперечити наказ старійшини.

Запаковуючи набір для тестування назад у сумку, Клара закидає її на плече і, сутулячись, повертається до лабораторії.

— Я хочу, щоб ти дозволила мені продовжити розслідування, — промовляє Еморі, коли її донька відходить достатньо далеко.

Тея схрещує руки, розглядаючи свою колишню ученицю крізь примружені повіки.

Еморі почувається так, наче її шкіру труть металевою щіткою. Вона на мить слабне, відчайдушно бажаючи відвести погляд, але знає, як це відбувається; їй відомо, що саме Тея сподівається побачити. Випробування, які вона змушує пройти своїх наслідувачів, стосуються не лише інтелекту, а й сміливості.

У темряві на її вихованців чигає небезпека. Їх відправляють у руїни й через бурхливі води. Тея хоче бути впевненою, що людина, яку вона обере, не зламається й виконає своє завдання до кінця.

— Ти завжди відправляєш учнів на різні завдання, — каже Еморі, підбадьорена тим, що Тея не відкинула цю ідею. — Це було б те саме.

— Ти була ученицею і здалася, — відповідає Тея. — Це дуже підриває твої аргументи, тобі так не здається?

В історії трапляються моменти, коли цілі імперії, цілі гілки майбутнього залежать від слів однієї людини. Зазвичай вона цього навіть не усвідомлює. У неї немає часу планувати чи обмірковувати. Вона просто розтуляє рота й каже, і всесвіт набуває нового вигляду.

Еморі зараз одна з таких людей.

Якщо вона скаже щось не те, мрії Німи про людство зав’януть. Я б хотіла допомогти. Хотіла б її підштовхнути, підказати чи вплинути, але я розіграла вже більшість своїх карт, щоб виставити її перед Теєю.

Тепер усе залежить від Еморі.

— Ти пам’ятаєш, чому я звільнилася? — запитує вона, відчуваючи жар у потилиці. — Чому ми не ладнали?

— Бо ти не припиняла ставити запитання, — схвально відповідає Тея, розуміючи, до чого вона веде. — І ти була невтомною в пошуках відповідей. — Її очі звужуються. — Я не сумніваюся у твоїй природі, Еморі. Я сумніваюся у твоєму характері. Чому я маю довірити тобі щось аж таке важливе?

— Тому що або ти, або Гефест, найімовірніше, і є вбивцею, — відповідає вона без найменшого тремтіння в голосі.

Тея червоніє, але Еморі безтактно продовжує:

— Ніхто в цьому селі ніколи навмисно не завдавав шкоди іншому. Я не вірю, що це змінилося минулої ночі. Якщо я маю рацію, вам знадобиться третя сторона для розслідування, тому що ви не можете надалі довіряти одне одному.

— Навіщо мені вбивати свою наставницю? — запитує Тея низьким, грізним голосом. — Навіщо Гефесту вбивати власну матір?

— Я прошу тебе дозволити мені це з’ясувати, — відповідає Еморі. — Туман буде тут менш ніж за два дні, і якщо ми не дізнаємося, хто вбив Німу, він пошматує всіх, кого я люблю, включно з моєю донькою. Я не можу сидіти тут, склавши руки, і нічого не робити.

Вона шукає на обличчі Теї хоча б натяк на роздуми, але бачить лише зневагу й сумніви.

— Це те, що я вмію робити найкраще, — благає вона. — Дозволь мені бути корисною.

Розділ 31

Клара підіймається чотирма сходинками до лабораторії Теї, роздратування від того, що її так легко відправили сюди, замінюється радістю, що вона нарешті опинилася в прохолодному місці. Полуденне сонце на острові нещадне, воно вбиває майже все живе під ним. Майже кожна тварина тулиться до будь-якого клаптика тіні, який може знайти. Навіть океан принишкнув, заліг на дно й чекає, поки спека мине.

Лабораторія Теї — одне з небагатьох місць, де можна сховатися. На високій стелі досі видніються кілька робочих вентиляторів, які ледь обертаються, розрізаючи тепле повітря на вологі стрічки.

Клара дивиться на обладнання, намагаючись згадати, яке з них їй потрібне. Вона пропрацювала тут лише кілька тижнів перед експедицією й тепер ледве пам’ятає назви апаратів, не кажучи вже про їхнє призначення.

Щиро кажучи, вона досі їх боїться.

Тея завжди зневажливо ставилася до цих саморобних пристроїв, але для Клари це найближче відчуття старого світу, яке вона коли-небудь пізнавала. Ці миготливі лампочки та свистячі трубки, схожі на інструменти, за допомогою яких людство створило туман. У цій кімнаті технологія, здатна знову все знищити, а вона тут наосліп натискає на кнопки.

— Найгірше вже сталося, — кажу я. — Туман уже близько. Якщо поглянути на це під певним кутом, то воно навіть трохи звільняє.

Дивлячись під ноги, щоб не перечепитися через товсті чорні дроти, що тягнуться підлогою, Клара пробирається між столами до сканера для мікропроб.

Вмикаючи перемикач збоку, вона запускає пристрій, і на мить верхнє освітлення тьмяніє. Лабораторія живиться електроенергією, зібраною із сонячних панелей по всьому селу, але вони недостатньо ефективні, щоб підтримувати роботу всього обладнання одночасно, тому вона має вибирати обережно.

На дисплеї з’являються результати аналізу крові, зразок якої Клара вчора взяла в Бена, маленького хлопчика, якого вони знайшли в саду. Їй здається, що це сталося кілька тижнів тому. Вона досі не розуміє, чому Тея хотіла його перевірити. У його крові не було нічого незвичайного.

Клара зітхає, забираючи результати з екрана. Учорашні таємниці раптом здаються не такими вже й важливими.

Вона кладе шприц під сканер, але там недостатньо залишків для аналізу. Вона замінює його на зразок просоченого кров’ю ґрунту, знайдений під пташиною купіллю, збільшує зображення і бачить озерце червоних і білих кров’яних тілець, плазми та тромбоцитів, медичних наноботів[9] і «сірих» клітин — мікроскопічних лабораторій, здатних боротися з пандеміями, які стали щорічною загрозою в старому світі.

— Кров Німи, — бурмоче вона, поки дисплей автоматично зіставляє зразок із базою даних. — Жодних відхилень. Жодних отрут.

Згортаючи результати попереднього тесту, Клара кладе під сканер другий зразок ґрунту, який підтверджує результати першого, але саме від третього зразка їй перехоплює дух.

— Кров Хвей, — кволо промовляє вона, читаючи результати на дисплеї. — Тея мала рацію. На Хвей також напали біля пташиної купелі.

Розділ 32

Тея проводить Еморі до кабіни вагона, потім різко натискає важіль, і той здригається, запрацювавши. Вона застрибує всередину на ходу, а потім підходить до вікна поруч з Еморі.

— Куди ми їдемо? — нервово запитує Еморі.

Тея мовчить відтоді, як вони покинули подвір’я, тому Еморі досі не розуміє, чи дозволить вона їй розслідувати вбивство і навіщо вони підіймаються до вулкана.

— Якщо ти збираєшся розслідувати вбивство Німи, то мусиш ознайомитися з усіма фактами, — чітко промовляє вона.

— Ти дозволиш мені це зробити? Чому?

— Тому що ані я, ані Гефест, ані навіть Німа, якби вона була ще жива, не помітили б того, що пташина купіль на чотири метри зміщена зі свого місця, — каже вона. — Ти маєш рацію. Це тобі вдається найкраще.

Еморі відвертає обличчя, щоб приховати радість, і хапається обома руками за порожню віконну раму, коли вони пролітають над задньою стіною, підіймаючись дедалі вище. Вона може розгледіти геть усе узбережжя аж до ферм, де працюють селяни. З такої віддалі вони схожі на мурах та зовсім не відрізняються одне від одного. Думка про можливу загибель усіх цих людей менш ніж за два дні болісно стискає її серце.

— Коли ти збираєшся розповісти їм про туман? — запитує Еморі.

— Я буду тягнути якомога довше, — відповідає Тея. — Не хочу відвертати їхню увагу. Ще врожай потрібно зібрати, й інструменти потребують ремонту. Що більше роботи ми зробимо зараз, щоб підготуватися до евакуації, то більше матимемо шансів пізніше.

Вагон уже на півдорозі до вулкана, родючий ґрунт перетікає в чорний обсидіан, його скляна поверхня відблискує під сонцем. Востаннє Еморі була тут невдовзі після того, як стала ученицею. А за кілька місяців роботи в компанії Теї зрозуміла, що таке життя не для неї.

Єдиною причиною її затримки там були Джек та інші. Їй подобалося почуватися частиною цієї групи. Кожен із них мав дух авантюриста, що рідкість для села. Вони були розумними, сміливими й померли надто молодими. Іноді Еморі загадується над питанням, що було б, якби вона не покинула їх. Вона точно знає, що не дала б їм поплисти в той шторм, незалежно від наказів Теї.

Можливо, вони б усе одно вирушили, але не Джек. Він би ніколи не залишив Еморі саму на невідомому березі, далеко від дому. Якби вона змогла протриматися, він був би живий, і це почуття провини з’їдає її щодня.

— У тебе були причини убити Німу? — прямо запитує вона Тею.

На обличчі Теї проступають гнів, страх, жаль і біль, та за мить воно знову набуває нейтрального виразу.

— Ти справді не схожа на інших мешканців села, — неохоче промовляє вона. — Колись із тебе вийшла б хороша Послідовниця.

— А що це?

— Щось давно забуте, — задумливо відповідає вона. — Як і все інше, що мало цінність.

— Ти не відповіла на запитання, — нагадує Еморі.

— Ми разом прожили в пастці на цьому острові дев’яносто років, — нарешті каже вона. — Якби я збиралася вбити її, то зробила б це набагато раніше.

— Може, щось змінилося минулої ночі?

— Це б мало бути щось велике, — туманно відповідає Тея.

— А як щодо Гефеста? Як він ставився до своєї матері?

— Я не виконуватиму твою роботу за тебе, Еморі. Якщо ти хочеш отримати відповіді, тобі доведеться запитати його самій.

Вагончик прибуває на станцію з м’яким гуркотом, зупиняються скреготливі колеса. Тея виходить, не озираючись, і веде Еморі через автоматичні скляні двері до саду, де вони знаходять з десяток мішків із зерном, сільськогосподарські інструменти та чотири ящики з овочами, складені біля дерева.

— Це частина зниклих запасів, — каже Тея, беручи манго. Їх, мабуть, принесли сюди минулої ночі.

— Тут достатньо, щоб заснувати невелику ферму, — зауважує Еморі, поглядаючи на мотику. — Мабуть, ми почали евакуацію одразу після смерті Німи.

— Можливо, — відповідає Тея та береться перераховувати всі коробки й мішки. — Але де решта? У нас було вдосталь провізії, щоб пів року годувати все село. А цього вистачить лише на кілька днів.

Спантеличена, вона веде Еморі через сад, розганяючи сотні яскравих метеликів, що сидять на листі. Зі склепіння краплями стікає волога, скло на диво темне попри яскраве сонячне світло ззовні. Десь далеко вони чують дзюрчання води й тихий гул обладнання.

Вони виходять на золотисту галявину, де три величезні краплі роси звисають із мерехтливої лози, товстішої за тіло Еморі.

Її очі розширюються, рот роззявляється.

У найближчій до неї росинці плаває, згорнувшись у позі ембріона, маленька дівчинка. Вона на вигляд набагато молодша за восьмирічних дітей, які прибувають до села.

— Звідси беруться ваші люди, — каже Тея, підіймаючи руку, щоб доторкнутися до краплі, яка бринить під її дотиком. — Щоразу, коли хтось помирає, ми вирощуємо дитину на заміну. Це дитина, яка наступного місяця замінить Аврору.

Еморі здивовано дивиться на дівчинку. Здебільшого спогади селян починаються з канатної дороги, і жоден із них не пам’ятає нічого, що було до неї.

Німа розповідала їм, що пологи в старому світі не шанувалися, оскільки багато матерів не хотіли терпіти дискомфорт. Вона ніколи не пояснювала, що замінило цей природний процес.

— Німа попросила мене прийти в село минулої ночі після комендантської години, — розповідає Тея, шанобливо перейшовши на шепіт. — Вона сказала, що розбудить усіх і розповість вам правду про те, звідки ви прийшли та для чого потрібні.

Її тон змінився, став доволі невпевненим. Еморі обходить краплину роси, щоб краще її розгледіти, і здивовано помічає, що Тея здається знервованою.

— Що ти маєш на увазі, кажучи, що вона збиралася розповісти нам «для чого ми потрібні»?

— Ви не люди, — відповідає Тея. — Ви — продукт, Еморі. Щось, що Блекгелз виробляв і продавав, так само як посудомийні машини або телефони. Під цією декоративною шкірою в тебе більше спільного з цими рослинами, ніж у мене чи Гефеста.

Еморі хитає головою, але аргументів не знаходить. Слова Теї надто безглузді. Німа викладала в них історію. Вони нащадки перших біженців, які прибули на острів. Вони останні з людства. Вони збираються перебудувати світ.

— За сорок років до появи туману Німа створила перше покоління вашого виду, щоб ви могли воювати замість людей. Вона продала вас якомусь уряду, який мав кредитну картку, а на отримані гроші купила цей острів.

Еморі ледве чує Тею через шум власних думок. Вона просто хоче, щоб та замовкла, дала їй хвилину все осмислити. Але інформація скидається на меблі, які силоміць пхають у вже переповнену кімнату.

— Вона називала вас симулякрами[10], і ви були такими успішними, що врешті-решт вона пристосувала вас до ринку житлової нерухомості, — продовжує Тея, поглядаючи на маленьку дівчинку, яка плаває в краплі роси. — Тоді вона дала вам обличчя й наповнила наполовину переконливими емоціями.

Її тон чітко свідчить, що вона вважає це дуже поганою ідею.

— Кожен, хто мав заощадження, міг придбати хлопця чи дівчину, слугу чи водія. Ось чому ви живете лише до шістдесяти років. Це вбудоване старіння, спосіб гарантувати, що клієнти Блекгелзу завжди купуватимуть найновішу модель.

Світ Еморі перевертається з ніг на голову. Її млоїть, вона підходить до дерева, ледь набираючи в груди повітря, й намагається стримати приступ нудоти.

— А ви… — Вона ковтає і пробує ще раз: — Ви з Гефестом…

— Ми люди, — підтверджує Тея, не годна стримати гордості в голосі. — Нас залишилося сто сорок дев’ять, але решта в стазисних капсулах[11] у Блекгелзі. Ми не хотіли проспати катастрофу. Я хочу знищити туман, а Гефест не хотів залишати матір.

— Блекгелз зник, — хрипко промовила Еморі. — Туман…

— Капсули герметично запечатані в захищеній кімнаті, — пояснює Тея. — Ми не можемо до них дістатися, але вони будуть у цілковитій безпеці, допоки ми не проникнемо всередину. Наші люди спатимуть під час відбудови. Для цього й потрібні ваші люди. Щовечора, після комендантської години, ви йдете на свою другу роботу. Ви обслуговуєте обладнання, яке підтримує їхнє життя. Витираєте пил із сонячних панелей, ремонтуєте хвильові генератори. Зрештою, коли ми з’ясуємо, як розсіяти туман, ви відбудуєте міста, щоб ми могли їх розбудити. Там вони не старіють, тож вийдуть звідти готовими до свого звичного життя. Ваші люди підстригатимуть їхні газони, готуватимуть коктейлі й робитимуть усе, чого їм захочеться. Це угода, яку Німа уклала з ними, коли настав кінець світу. І це вона сказала тобі минулої ночі, і саме тому Гефест вважає, що ваші люди її вбили.

Розділ 33

Еморі повертається до канатної дороги, перебуваючи ніби в тумані й не помічаючи світу навколо.

Її думки змішуються, але найдужче вона відчуває сором. Зошити під її ліжком заповнені запитаннями, але з якихось причин їй ніколи не спадало на думку замислитися, чому старійшини набагато вищі та стрункіші за них або чому кожен селянин так інстинктивно ставиться до них із пошаною.

«Нас створили служити їм, — думає вона. — Авжеж, вони хотіли, щоб ми були меншими. Ніхто не хоче почуватися нижчим за своє творіння».

— Чому Німа брехала нам? — запитує вона врешті-решт. — Навіщо саджати нас у класну кімнату й удавати, що ми люди?

— Повіриш мені чи ні, але вона намагалася бути доброю, — відповідає Тея. — Перші кілька поколінь вашого виду вдалися незграбними й дурними, їх неможливо було сплутати з людьми, але після того, як ми застрягли тут, Німа стала втручатися у вашу ДНК: змінювати вас, робити більш схожими на людей. Зрештою, на мою думку, вона обдурила саму себе. Нею заволоділа провина. Вона хотіла, щоб ви мали справжнє життя.

Еморі відчуває, наче її серце міцно стиснули в кулак. Усе своє життя вона ненавиділа брехню й завжди пишалася тим, що протистояла їй попри всі незручності. Але тепер вона виявила, що найбільша брехня — це вона сама. Усе в ній вибране кимось іншим. Навіть цікавість, якою вона так пишалася, була результатом зміни Німою набору функцій у машині.

— Відверто кажучи, я завжди вважала її одержимість вашим видом трохи збоченою, — каже Тея, переходячи струмок. — Попри всі її зусилля ви досі не люди. Ви не здатні на творчість чи оригінальність. Ви просто мімікрія. Ви не можете бути чимось більшим за те, чим ми вас створили. Ви навіть не можете розмножуватися. Якщо ці капсули зламаються, увесь ваш вид просто вимре. Здавалося, вона закохалася у своїх ляльок. Я припускала, що вона щось недоговорює, що у всьому цьому закладена якась вища мета, але, можливо, їй просто було самотньо.

У її голосі відчувається певний відтінок презирства, але не до емоцій, а до людей, які їх відчувають.

Еморі простягає долоні, щоб зловити краплинки, що падають із даху, і відчуває, як ті просочують її футболку. Вона спостерігає, як краплі стікають шкірою, пробираючись крізь дрібні волосинки.

Вона заплющує очі та глибоко вдихає.

«Я жива, — думає вона. — Створена чи ні, я жива. Я маю цінність. Ми всі маємо цінність».

Вона згадує птахів Клари й човни свого батька. Вона пам’ятає, як Матіс висікав свої статуї, і чорні руки Маґдалини, укриті вугіллям від її ескізів. Вона пам’ятає сміх, їжу і те, як усі піклуються одне про одного. І всі ці враження — не заслуга Німи.

Її світ досі здається паперовим, але тепер він зміцнів і став менш схильний до руйнування. У ньому народжуються нові запитання.

— Чому Німа вирішила розповісти нам правду минулої ночі? — запитує вона, тепер більш схожа на себе колишню. — Чи було щось, що спровокувало її на це?

Тея хитає головою, розмірковуючи над запитанням.

— Німа не мислила прямолінійно, — нарешті каже вона. — Вона розв’язувала проблеми, підходячи до них під правильним кутом, бачила речі, про які ми б ніколи не подумали. Ти маєш запитати, не чому вона це робила, а яку проблему вона намагалася вирішити.

Тея натискає зелену кнопку, і скляні двері із шумом відчиняються. Вологість саду в кальдері відразу змінюється бетонними стінами станції канатної дороги й гарячим закрученим вітром. Знову йде дощ, темними плямами вкриваючи сіру платформу.

— Навіщо ти мені це показала? — запитує Еморі.

— У селі ти сказала мені, що тільки двоє людей могли вбити Німу, але ти помилилась. Тому я привела тебе сюди. Здатність вбивати — така сама частина твоєї ДНК, як і моєї, а можливо, навіть більша. Ваш вид створений, щоб бути солдатами, задовго до того, як ми перетворили вас на робітників.

— Ми не здатні на насильство, — вперто заперечує Еморі.

— Звісно, що здатні, — єхидно посміхається Тея. — Ви тільки думаєте, що не здатні, тому що Ебі сидить у ваших головах із самого народження і визначає вашу поведінку. Вирішує, що ви будете добрими, милими, ввічливими. Ти коли-небудь замислювалася, якою б ти стала, якби вона не сиділа там і не підштовхувала тебе бути кращою?

Її погляд згасає.

— Якщо ти збираєшся розслідувати, я не хочу, щоб тебе засліплювали відданість чи брак фактів. Тобі потрібен неупереджений погляд. Почни з Аділа. Він дізнався, хто ви насправді, ще п’ять років тому й одразу ж зі скальпелем напав на Німу. Я впевнена, що він би знову спробував, якби йому дали шанс.

— Як Аділ дізнався правду?

— Він побачив дещо, чого не мав бачити, але це все, що Німа мені розповіла.

— Ти знаєш, де я можу його знайти?

— У нього є сховок за фермами. Приблизно година ходьби звідти.

Тея жестом запрошує Еморі зайти до вагончика й натискає на важіль, потім акуратно застрибує слідом за нею.

Канатна дорога здригається й зупиняється, зловісно погойдуючись від вітру.

— З’єднання ослабло, — зітхає вона, переступає через щілину на платформу й підходить до великої металевої скриньки поруч із колесами, що обертаються. На ній лежить одна з вирізьблених Кларою пташок, немов пропонує трохи радості, щоб розвіяти морок, що огортає Еморі.

Тея смикає дверцята, за ними складний клубок електроніки, відремонтованої за допомогою компонентів, які зміг знайти Гефест.

Насупившись, вона береться перебирати дроти.

— Щойно ти повернешся на землю, я дам тобі повну свободу дій у розслідуванні, хай куди воно тебе приведе, — каже вона. — Жодної комендантської години, жодних обмежень і жодного втручання. Ти звітуватимеш безпосередньо мені та триматимеш своє завдання в таємниці від Гефеста. Якщо він дізнається, що ти в цьому замішана, буде дуже погано. На твоєму місці я б навчилася жити без їжі та сну наступні два дні. Тобі знадобиться кожна секунда.

— Якщо я знайду вбивцю, ти стратиш його? — гукає Еморі з вагончика.

— Гефест про це подбає, — холодно відповідає Тея, та довгим вказівним пальцем підштовхує розхитаний шматок металу на місце.

— Що буде, якщо я дізнаюся, що це ти? Ти справді думаєш, що він хотів би нашкодити своїй єдиній подрузі?

Тіло Теї напружується, її руки завмирають.

— Я б ніколи не поставила його в таке становище, — похмуро відповідає вона. — Якщо ти знайдеш докази, що саме я вбила Німу, то я сама човном попливу до туману.

Розділ 34

До ферм лише дев’ять хвилин ходьби приємною стежкою, яка то звужується, то розширюється, спускаючись до води, а потім підіймаючись високо над нею. Селяни повертаються після ранку на фермах. Вони важко ступають, тихо перемовляючись, схилені під тягарем пережитого горя.

— Мусимо розповісти їм, хто ми насправді, — каже Клара й закидає ранець на плече. — Несправедливо тримати їх у невіданні.

— Тея зробить це сьогодні ввечері, — каже Еморі.

Клара чекала біля канатної дороги, коли вагончик повернеться із саду всередині кальдери. Еморі стримувалася, доки Тея не пішла до своєї лабораторії, а потім дала волю емоціям, які накопичилися всередині на зворотному шляху. Вона плакала майже двадцять хвилин, забившись у куток кабіни, не годна говорити, а донька сиділа поруч, притиснувшись до неї, і мовчала.

Лише коли сльози висохли, Еморі змогла розповісти Кларі про те, що дізналася. Донька сприйняла інформацію з дивовижним спокоєм.

На відміну від Еморі, яка завжди почувалася віддаленою від інших селян, Клара вже давно прийняла бажання бути в центрі, прагнення подвійної утіхи — конформізму та влади. Клара знає, що вона поступливіша за свою матір. Вона знає, що краще виконує накази. Чесно кажучи, усвідомлення особливостей свого створення заспокоює її. Якась її частина відчуває, що вона нарешті знайшла пояснення чомусь, що завжди здавалося їй вадою.

Вони йдуть пліч-о-пліч мовчки, ніяковіючи одна перед одною після стількох років суперечок. Еморі прямує до Аділа, а Клара має зібрати зразки зараженого ґрунту, про які просила Тея.

— Що це за цифри? — запитує Еморі, показуючи на зап’ястя Клари.

— Я прокинулася з ними, — пояснює вона. — Мабуть, записала їх минулої ночі, але не пам’ятаю навіщо.

— Це не ти їх записала.

— Звідки ти знаєш?

— Вони на твоєму правому зап’ясті, а ти — правша.

Гавкіт привертає увагу Еморі до скель, де на сонці розляглися тюлені, а над головою кружляють кайри, чирянки, поморники та стрижі, яскраві барви яких спалахують на тлі блакитного неба. Багато цих видів не місцеві, за останні двісті років вони адаптували свій міграційний цикл і раціон і геть утратили схожість зі своїми предками.

— Знаєш, що мене непокоїть? — раптом запитує Еморі.

— Після пережитого тобою ранку я, мабуть, не змогла б звузити список і до десяти пунктів, — відповідає Клара, досі розглядаючи цифри.

— Інструменти, — каже Еморі, майже не слухаючи. — Сьогодні вранці вони були не на своїх місцях, ніби оркестр використовував їх минулої ночі. Гадаю, це доволі святково.

— Може, спочатку група грала, а потім Німа сказала нам правду?

— Думаєш, це схоже на Німу? Чому вона дозволила нам співати й танцювати, а потім повідомила таку приголомшливу новину?

Клара дивиться на іскристе море, палко мріючи поплавати. Їй спекотно, вона вся брудна та пригнічена. Прохолодна вода стала б чудовим перепочинком, але в неї є завдання. Навіть якби вона була вільною, море навколо кишить акулами. Ніхто не наважується до нього підходити.

— Я проаналізувала зразки ґрунту, які взяла з-під пташиної ванни, — каже Клара, перемагаючи бажання скупатись. — Там були сліди крові Хвей і Німи. Вони були разом, коли… — Вона замовкає, бо не може закінчити речення.

Еморі дивиться на доньку, обличчя якої розчервонілося від спеки, а веснянки розкидані ним, наче острівці.

Їй дуже хочеться дібрати потрібні слова, але вона ніколи не вміла втішати людей. У цьому вона схожа на батька. Еморі розтуляє рот, і з нього ллється правда, а це дуже рідко те, що люди хочуть чути.

Заспокоєння завжди було роботою Джека або її дідуся. Вони навіть не мусили говорити. Вони просто були поруч. І змушували людей почуватися в безпеці.

На превелике полегшення, Маґдалина поспішає до них крізь натовп селян, кидаючи стурбовані погляди через плече на Бена, який грається із Шерко в кам’яних басейнах.

— З тобою все гаразд? — запитує Еморі, коли художниця заламує руки.

— Ми щойно витратили цілу годину на пошуки Бена, — каже вона собі під ніс. — Ми знайшли його на кордоні ферм, у світі власних думок, де він малював пальцем по землі.

Еморі дивиться на маленького хлопчика. Вона пам’ятає, як він вчора приїхав канатною дорогою, але вона не звернула на нього особливої уваги, бо була поруч із Кларою. У нього пісочне волосся й кирпатий ніс, а ручки й ніжки чекають, що їх займуть важкою роботою. Він приблизно таких самих зросту й статури, як і всі маленькі хлопчики, яких коли-небудь привозили до села, і ніщо не виказує, чому він так лякає Маґдалину.

Художниця дістає із сумки свій альбом і перегортає на останню сторінку, вкриту формулами й рівняннями, дивними недбало записаними символами.

— Я скопіювала його малюнки, — каже Маґдалина, тицяючи їх у руки Еморі, ніби сахаючись від них. — Не те щоб я знала, що вони означають.

— Це надзвичайно складна математика, — виголошує Клара й забирає в матері книгу. — Я бачила, як над такими рівняннями працювала Тея, але жодного разу — коли хтось інший. — Вона облизує губи, солоні від морських бризок. — Тея попросила мене взяти зразок крові Бена того дня, коли ми привезли його з кальдери. Мабуть, ось через це. Він не має володіти такими знаннями.

— Я не думаю, що він знає, — каже Маґдалина. — Після того, як ми його знайшли, я запитала, що він робить, і він ніби прокинувся зі сну. Здавалося, він їх не впізнав.

Вітер підхоплює сторінку, перевертаючи її. Попередню хтось вирвав, залишивши лише пошматований край малюнка.

— Я думала, ти ненавидиш виривати з альбомів сторінки, — каже Еморі.

— Твоя правда, — байдуже відповідає Маґдалина. — Мабуть, це сталося після комендантської години, бо я не пам’ятаю, щоб я це робила.

— Можливо, ескіз був доволі недбалим, — дражнить Клара.

— Якби мене хвилювала якість, то вся ця книжка була б пошарпана на краях, — жартівливо відповідає та.

— Що це? — запитує Еморі, примружившись на кілька цифр на пошарпаній сторінці.

— Я завжди записую дату й час, — пояснює Маґдалина. — Очевидно, я не спала й малювала близько опівночі.

— Мені цікаво, що такого ти намалювала? — запитує Клара.

— Напевно, ми ніколи не дізнаємося, — задумливо відповідає Маґдалина. — Шкода. Я ніколи не бачила ночі, але чула, що вона прекрасна.

Еморі відтягує подругу якомога далі від натовпу, до припливних басейнів на узбережжі. Вони вкриті свіжими водоростями, а риба застрягла в крихітних озерцях, чекаючи, поки їхній світ прийде й поверне її додому.

— Я йду до Аділа, — каже вона. — Я хотіла дізнатися, чи є в тебе повідомлення, яке б ти хотіла передати.

— Аділ? — Обличчя Маґдалини сяє надією. — Він живий?

— Схоже, що так. Тея сказала мені, що він живе в хатині на схід звідси.

Маґдалина притискає руку до серця, переповнена радістю. Усі дні без винятку вона думала про свого дідуся.

— Навіщо ти йдеш до нього? — запитує вона, дивлячись у напрямку шляху. — Можна мені з тобою?

Еморі швидко пояснює всі події від самого ранку, хоча й оминає частину про те, що захисний бар’єр не працює. Маґдалина засмучується, що в булочці виявилося забагато родзинок. Вона могла б насолодитися ще одним безтурботним днем, поки не дізнається, що острів приречений.

— Тея помиляється щодо Аділа, — промовляє Маґдалина, вислухавши Еморі. — Він ніколи б не вбив Німу.

— Він напав на неї, Меґс, — зауважує Клара якомога м’якіше.

— Йому було погано, — каже Маґдалина, беручи Еморі за руки. — Ти ж пам’ятаєш, яким він був. Він ладен був віддати будь-кому все, що завгодно. Він просто хотів, щоб ми були щасливі.

— Я пам’ятаю, — відповідає Еморі, згадуючи ті дні. — Аділ був найкращим другом Матіса й часто сидів із ним під час роботи. Вони цілими днями говорили про філософію, радіючи, що ніколи нікуди не поспішають.

Еморі згадує, що село його цінувало. Він був муляром, жилавим і сильним, завжди метушився. Він пив нескінченні чашки імбирного чаю й ніколи не відходив від кухні. Він був теплим і добрим, і всі його любили.

Чи міг цей чоловік убити Німу?

Її серце каже «ні», але воно й не вірить, що будь-хто інший міг, і це підставляє його під сумнів.

— Я йду туди не для того, щоб звинувачувати його, — зауважує Еморі. — Я просто хочу почути його версію історії.

— Хтось мусить, — відповідає Маґдалина. — Знаєш, того ранку, коли він… — вона затинається, невпевнена в правильності формулювань, — зробив те, що зробив, він спершу обшукав мою кімнату в гуртожитку. Усі картини, на яких я намалювала старійшин, він пошматував ножем.

— Чому?

— Я не знаю, але він ніколи б не зіпсував мої роботи без причини. Він любив мої картини. Він єдиний їх любив. — Вона заплющує очі, намагаючись промовляти крізь свій біль. — Потім він пішов до школи. Розповідали, що Аділ одразу ж напав на Німу, але вони спочатку поговорили. Я була там, позаду нього. Він без упину просив її віддати їх. Він повторював це знову і знову. Благав її.

— Віддати що?

Маґдалина мотає головою.

— Ніхто з них так і не сказав, і його одразу ж вигнали. І це останні слова, які я від нього чула.

Розділ 35

Штовхнувши дерев’яну хвіртку, Еморі та Клара заходять на ферми, що годують село. Вони розташовані на вузькому плато між підніжжям вулкана та скелястим узбережжям. Чорнозем багатий на поживні речовини, і всі мешканці мають ділянку завбільшки з десять стовпів, на яких мають вирощувати власну їжу.

Ділянки розбиті на рівні квадрати, де у впорядкованих рядах ростуть морква, авокадо й салат. Клаптики з червоними, зеленими й жовтими перцями обрамляють стебла кукурудзи, що проростає, наче феєрверк, а баклажани звисають аж занадто низько над купами сухого гною.

Тут є майже всі овочі, які тільки можна собі уявити, деякі з них ховаються під плющем, інші — страждають під палючим сонцем. Ліворуч біля огорожі збираються вівці, і майже на кожній ділянці стоїть вулик, щоб забезпечити селян медом.

Серед усього цього різнобарв’я та життя Еморі стривожено помічає велику гнилу ділянку, яка поширюється серед здорових рослин; овочі зогнили та втратили колір.

— Що могло спричинити таке за одну ніч? — запитує Еморі, зриваючи помідор із лози та спостерігаючи, як він розкладається в її руці. — Це може бути хвороба?

— Це не хвороба, — відповідає Клара. — Вони не діють так швидко.

Вона бере трохи ґрунту й нюхає його.

— Пахне хімікатами, — зауважує, пропускаючи його між пальцями. Попорпавшись у сумці, Клара дістає набір для тестування.

Їхню увагу привертає бурчання — Шилпа й Аббас тягнуть коров’ячу тушу до свіжовикопаної ями, залишивши лопати на землі. Вони такі забрьохані, ніби самі звідти виповзли.

Корова померла в укритті, яке селяни використовують, щоб врятуватися від спеки. На підлозі застигла калюжа крові, блискуча поверхня якої поцяткована слідами ніг.

Згодом Еморі зауважує, що Шилпа ходить босоніж, і простягає їй запасну пару взуття, яку я попросила її принести.

— Ви прийшли якраз вчасно, — вдячно відповідає Шилпа, занурюючи ноги у відро з водою, що стоїть поруч, і змиваючи бруд. — Земля нагрівається. Я вже думала, що доведеться бігти додому.

— Чому ти босоніж? — цікавиться Еморі.

— Гадки не маю, — знизує плечима Шилпа. — Я заснула в чоботях, а прокинулася вже без них. Хтось залишив мені свої сандалі, але вони не дуже годяться для цієї кам’янистої землі.

Зморшка на її лобі — єдина ознака здивування, оскільки весь ранок я вмовляла її приборкати цікавість.

— Ти чула про Німу та інших? — запитує Аббас.

— Мама знайшла їх.

— Корова була живою до комендантської години? — запитує Еморі, яка не слухала. Вона дивиться на липку багряну калюжу, де лежала корова.

— Так, — зітхає Шилпа. — Бідолаха померла в страху, поки ми спали.

— Це означає, що її кров за ніч застигла, — каже Еморі. — Ці сліди не можуть бути вашими. У твоїх черевиків був надламаний каблук?

— Саме так. Ти їх бачила?

— Ось відбиток у калюжі, — пояснює Еморі. — Хтось прийшов сюди в сандалях, але потім зрозумів, що вони не підходять для цієї місцевості. Він побачив, що ти спиш, поміняв свої сандалі на твої черевики та пішов на схід, але не сам. Разом із ним були ще двоє, ось їхні сліди.

Шилпа й Аббас обмінюються порожніми поглядами, а Еморі опускається на коліна біля калюжі, вивчаючи сліди в застиглій крові.

— Я знаю цю пару, — каже Еморі. — Це мої сліди, я тягнула візок. Тут видно рівчаки від коліс.

Подякувавши Шилпі та Аббасу за допомогу, Еморі взялася шукати й інші сліди, але дощ, що періщив усю ніч, змив їх. Вона доходить до східного краю ферм, позначеного пошматованими червоними прапорцями, які з роками стають усе більш потертими, але слідів більше не знаходить. За цією точкою місцевість стає кам’янистою й підступною. Її неможливо обробляти і майже так само важко перетнути.

Селянам забороняється перетинати цей кордон без супроводу старійшини, але немає жодної причини, чому б вони хотіли це зробити. Якщо комусь потрібно дістатися східного узбережжя острова, то він зазвичай користується човном або ж канатною дорогою до кальдери, а потім козячою стежкою вниз. Обидва шляхи набагато швидші, і так набагато менше шансів залишитися зі зламаною щиколоткою.

За кілька кроків попереду росте стара покручена яблуня, і, сховавшись під її гіллям, Еморі помічає третю пару слідів.

— Я покинула село, — спантеличено промовляє вона. — Як я знаю, тут є лише хатина Аділа. Що ж змусило трьох людей піти туди посеред ночі?

— З’ясуймо, — каже Клара, переступаючи лінію кордону.

Її тіло застигає на півкроці, а рот так і розтулений на слові «з’ясуймо».

— Ти знаєш, що я не можу дозволити тобі вийти за межі села, — кажу я подумки, розвертаючи її на місці, і веду назад до Еморі.

Діти іноді грають у цю гру, коли їм нудно, перевіряючи, як далеко вони зможуть зайти, перш ніж я візьму під контроль їхні тіла. Це не боляче. Вони просто на деякий час стають пасажирами.

— Навіщо ти це зробила? — запитує Клара, махаючи рукою на безплідну місцевість. — Я провела там останні три тижні.

— Ти була з Теєю, — зауважую я. — Якщо ти хочеш піти в розвідку з матір’ю, тобі потрібен дозвіл старійшини.

Клара кидає на матір благальний погляд, але думки Еморі вже в зовсім іншому місці.

— Якщо ти можеш контролювати будь-кого, то чому померла Німа? Як Аділу вдалося завдати їй шкоди стільки років тому?

— По-перше, я не можу контролювати людей. Я не пов’язана з ними так само, як із твоїм народом. Я навіть не можу вплинути на них комендантською годиною. По-друге, Аділ страждає на одну з нейродегенеративних хвороб, про які згадувала Тея сьогодні вранці. Вона вб’є його, але наразі він повністю вільний від мого контролю, і так було останні п’ять років. Зрештою, мені потрібно кілька секунд, щоб взяти під контроль чиєсь тіло. Будь-хто, хто діяв зопалу, ще й спонтанно, встиг би зарізати Німу.

— Якщо Аділ вільний від твого контролю, чому він не спробував завдати шкоди Німі раніше?

— Якби він це зробив, життя Маґдалини наразилось би на небезпеку, — кажу я. — Такими були умови його вигнання.

Еморі здригається, спостерігаючи як Клара повертається до прапорців, з тугою вдивляючись у далечінь.

— Хвей може бути десь там, — каже вона. — Будь ласка, мамо. Я мушу знайти її.

— Це надто небезпечно.

— Туман буде тут менш ніж за два дні. Зараз усе небезпечно.

Еморі безпорадно дивиться на доньку.

— Ебі, будь ласка, запитай Тею, чи може Клара піти зі мною. Я не впораюся з цим самотужки.

Розділ 36

Еморі ледь чутно зойкає, намагаючись утримати рівновагу на гравії, який вперто тягне її вниз пагорбом. Останню годину вони провели, йдучи за уламками дерев і дивними вцілілими слідами, полями гострої як бритва вулканічної породи й уздовж обвалених виступів, густими заростями кропиви та стародавніми асфальтованими дорогами, майже розтрощеними на щебінь.

Не раз їм доводилося повертатися назад, бо вони усвідомлювали, що геть заблукали, поки хтось із них не помічав ледь видимий обрис підбора в землі, який не змився дощем. Будь-хто, прийшовши сюди з іншою метою, уже давно здався б, але Еморі досі уявляє собі туман, що котиться селом, і крики Клари, коли він накриває її з головою.

Її донька вже майже на вершині й просувається без особливих зусиль. Почувши, що мати бореться зі схилом, вона спускається і простягає їй руку.

Еморі береться за неї із сумішшю заздрощів і гордості. Ще дитиною Клара використовувала опори радіовежі в селі як скелелазний каркас, а її друзі залишалися внизу та кликали її, коли вона підіймалася все вище й вище. На жаль, її вправність не поширювалася на спуск назад.

Еморі сумно всміхається, згадуючи, як їй доводилося заспокоювати заплакану Клару, поки її чоловік, Джек, підіймався драбиною, щоб до неї дістатися.

Вони разом видряпуються на пагорб і виходять на трав’янисту рівнину, де на березі струмка стоїть хатина, а за нею — ліс.

— Це тут жив Аділ увесь цей час? — недовірливо запитує Клара.

Вона не здається придатною для житла. Стіни складені з колод, зв’язаних між собою мотузками, що стоять просто в багнюці. Дах — провисла сітка, яка прогинається під травою та листям, що на ній нагромадилося. П’ять золотих вивільг гніздяться посеред цього безладу та співають від душі, намагаючись розвіяти те нещастя, що тримає все це вкупі.

Зниклий віз стояв покинутий біля хатини, одне його колесо тріснуло. Чотири жеребці граються навколо нього, ганяючись один за одним, та іржать, розмахуючи гривами й хвостами.

Еморі заздрить їхній енергії. Сонце нарешті зайшло за вулкан, але вони весь день йшли під його нещадними сліпучими променями. Вона почувається, наче халумі, перетриманий на сковорідці.

— Хвей? — гукає Клара, підбігаючи до хатини. — Хвей, ти там?

— Будь обережна, — попереджає Еморі, насторожено розглядаючи ігрища коней. Вона бачила кількох на фермах, але ніколи раніше не підходила так близько.

Вони лякають своїми величезними розмірами.

Не розгубившись, Клара зникає за брудною тканиною, що слугує дверима, але за кілька секунд висовує голову назад.

— Тут порожньо, — розчаровано каже вона. — Можеш зайти сюди та зробити те, що ти зазвичай робиш?

— Що саме?

— Побачити все.

Помітивши небажання матері рухатися, Клара дивиться на коней, які стрибають і б’ються головами від викиду тестостерону.

— Ти хвилюєшся через коней? — кричить вона.

— Ні, звісно ні, — відповідає Еморі тоном людини, яка їх навіть не помітила.

— Таки через коней? — запитує мене Клара в думках.

— Так, — підтверджую я.

Клара підіймає руки, сплескує в долоні й голосно свистить, проганяючи коней.

Задоволена, вона, не озираючись, повертається в хатину.

— Це були не коні, — бурмоче Еморі, оглядаючи покинутий візок. Ручки гладкі та змащені, але разом із колесом зламана вісь, що не дивно з огляду на нерівну землю, якою його гнали. У візку нічого немає, окрім однієї з вирізьблених Кларою пташок.

Усередині хатини на старих пеньках, що слугують поперемінно столами та стільцями, стоять брудні тарілки. Їх оточують щури, які шиплять, явно роздратовані тим, що їх потурбували під час вечері.

— Ми обидві були тут минулої ночі, — зауважує Еморі, кидаючи Кларі вирізьбленого птаха. — Залишається ще одна пара слідів для розпізнавання.

Еморі підходить до полотна, прикріпленого до стіни. Це портрет Маґдалини й Шерко на пікніку з Аділом на пірсі.

— Меґс намалювала його за два роки після вигнання Аділа, — розповідає вона, витираючи пил із рами. — Вона намалювала кілька таких картин, зобразила все, що вони робили б разом, якби він залишився в селі. Невдовзі вона зрозуміла, що вони лише засмучують її, і віднесла їх кудись на зберігання. Цей лежав на складі, де я знайшла тіло Німи сьогодні вранці. — Вона придивляється ближче й бачить криваві відбитки пальців на рамі.

— Він врятував картину від вогню, — промовляє Клара.

— Це означає, що саме він, імовірно, підпалив склад або знав, що це станеться.

Клара бачить записку, що стирчить з-під тарілки. Вона витягує її та витирає від залишків їжі.

07:00–07:15 — Сніданок

07:30–17:00 — Школа (перерви о 10:00, 13:00 і 15:00)

17:10 — Лазарет

20:00 — Маяк

— Це розклад Німи на вчора, — каже Еморі після того, як Клара прочитала його вголос. — Аділ, мабуть, стежив за нею.

— Навіщо Німі йти до лазарету після школи? — запитує Клара. — Крім печі, там більше нічого немає.

Вони ще кілька хвилин роздивляються все навколо, а потім виходять назовні й одразу ж прямують до струмка. Морок хатини розмазався по їхній шкірі, і вони обидві прагнуть його змити.

Клара набирає воду в руки, бризкаючи на обличчя. А Еморі повністю занурює свою голову в струмок, зітхаючи від задоволення, коли виринає.

— Коли я була в експедиції з Теєю, то знайшла послання, видряпане у вагоні поїзда, — раптом заявляє Клара. — Там було написано: «Якщо ти це читаєш це, повернися назад. Німа погубила нас. Вона погубить і вас».

— Звучить доволі зловісно, — відповідає Еморі.

— Коли я бачу цю халупу, то думаю, що це написав Аділ.

Еморі пожвавлюється.

— Чому?

— А хто ще це міг бути? Нікому не дозволялося виходити туди, окрім учнів. Ми знаємо, що він переслідував її. Може, вона його якось скривдила?

На іншому березі струмка крізь суху землю пробилася дивна лоза. Вона має сіру, майже напівпрозору оболонку, з плямами світла всередині. Поруч лежать розтрощена сокира, головка та руків’я якої валяються одне біля одного. Судячи з перехресних зарубок, Аділ намагався знищити невідому рослину.

— Як ти думаєш, ми прийшли сюди з Аділом минулої ночі? — запитує Клара, вичікувально дивлячись на матір. — Третя пара слідів може належати йому.

— Хай хто прийшов разом із нами, йому довелося вкрасти черевики Шилпи, щоб дістатися сюди. Аділ живе тут, а це означає, що він мусить мати свої черевики. Гадаю, він міг використати візок, щоб перевезти картину, але навіщо нам було їхати з ним?

Еморі роздратовано відтискає воду з волосся. Вона сподівалася знайти відповідь на кілька запитань, але натомість лише додала до купи ще більше. Вона продовжує:

— Аділ ненавидів Німу, мав свободу вбити її, і ми знаємо, що він був на складі минулої ночі. Наразі він найбільш імовірний убивця. Сподіваюся, він це підтвердить, коли я допитаю його сьогодні ввечері.

— Як ти збираєшся це зробити? Ми не знаємо, де він може бути.

— Звісно, знаємо, — заперечує Еморі. — У хатині немає ліжка, тож Аділ ночує не тут. На щастя, я, напевно, знаю, де він спить.

Розділ 37

Тея закінчує мити руки й повертається до тіла Німи, яке лежить на візку, її одяг порізаний. Весь день вона виконувала розтин під моїм керівництвом, досліджуючи липку головоломку внутрішніх органів Німи, аби знайти зачіпки, які б вказали на винного. Усе йшло добре, допоки вона не проколола сечовий міхур, через запах якого одразу ж виблювала на підлогу, чого аж ніяк не передбачав п’ятий крок в моїй інструкції.

Прибравши за собою, вона нарешті дісталася до розбитого черепа Німи.

Її мозок нагадує пасту в розбитому горнятку.

Уже очевидно, що ці ушкодження не від балки, що звалилася на неї. Її неодноразово били по голові тупим предметом, череп повністю проломлений. Балку поклали їй на голову, щоб приховати те, що сталося насправді. Якби вогонь встиг знищити її останки, як і було задумано, вони, ймовірно, ніколи б не дізналися правди.

Хтось, безперечно, по-справжньому ненавидів її, коли так вчинив. Вони вбили її та знущалися з її тіла навіть після смерті. Вони ніби хотіли дістатися до її душі, намагаючись убити навіть її привид.

«Єдина людина на острові, здатна на таку жорстокість, — це Гефест», — думає вона. Хоча цьому суперечить його обожнювання своєї жахливої матері.

Ні, він радше шанував її.

Гефест був не просто її сином, він був її послідовником. Завжди без зайвих запитань був першим охочим у культі Німи. Він щиро вірив, що їм судилося сидіти на цьому острові, слухняно відбудовуючи світ для мільярдерів, які спали під ними. Вона досі пам’ятає, як усі вони прибули на своїх яхтах чи орбітальних кораблях, прихопивши із собою розпещених дітей і пихатих слуг, сподіваючись врятуватися від близького апокаліпсиса, як аристократи, що тікають від зими. Виявилося, що Німа потай продавала послуги Блекгелзу, як рятівне коло, тим, хто міг собі це дозволити.

Тоді Тея вперше засумнівалася у своїй наставниці.

Німа не рятувала інженерів, будівельників, науковців, вчителів, лікарів, медсестер — нікого з тих, хто був би справді корисним для відбудови суспільства. Вона врятувала людей із найглибшими кишенями й найбільшим політичним впливом. Вона помилково вважала кінець світу тимчасовим збоєм у роботі, а не повним перезавантаженням.

Хоча тепер це вже не має значення.

Незалежно від того, варті чогось чи ні, вони — усе, що залишилося від людства, і її сестра серед них. Сорок років Еллі похована в Блекгелзі, запечатана в стазисній капсулі, оточена туманом.

Тея щовечора запитує мене про неї, щоб переконатися, що та досі в безпеці. Її страх за сестру постійний. Він переслідує її. Він ніколи не дає їй спокою. Навіть коли вона спить, їй сняться жахіття про комах, які барабанять у скло, майже пробиваючи його. Вона завжди прокидається в той самий момент, коли з’являються перші тріщини. Для неї важливо тільки повернутися в Блекгелз і витягти звідти сестру. Тея хоче знати, що Еллі в безпеці, і зробить усе для цього.

Узявши скальпель, вона береться шукати якусь мозкову тканину для аналізу, коли помічає маленький уламок, що застрягнув у щоці Німи. Спершу їй здається, що це скалка, але, висмикнувши її пінцетом, Тея розуміє, що це шматок людського нігтя.

У її роті пересихає, серце калатає.

Це точний збіг з уламком нігтя, який вона втратила минулої ночі.

Тея зітхає й запалює пальник Бунзена[12] на сусідній лавці, тримаючи ніготь у полум’ї, допоки той не перетворюється на попіл.

— Тепер, коли Німа мертва, кому ти підкоряєшся? — запитує вона в темряві своїх думок.

— Я присягнулася служити людству, — відповідаю я.

— Це не відповідь.

— Німа не вказала наступника, — уточнюю я. — Ні ти, ні Гефест не можете взяти на себе її владу наді мною. Мені залишається якомога краще дотримуватися її наявних інструкцій.

— Отже, ти не зобов’язана звітувати про мої дії перед Гефестом, як раніше звітувала перед Німою? — обережно запитує вона.

— Ні, — кажу я.

Тея полегшено видихає й дістає із шухляди ножиці, відрізає від закривавленої футболки клаптик тканини та кладе в мікросамплер[13]. За хвилину з’являються результати, які підтверджують, що кров належить Німі.

— Дідько, — каже вона чи то розгублено, чи то в паніці.

Люди ніколи не збуджуються дужче, ніж коли відчувають такий тиск. Електричний струм пронизує її мозок; адреналін і кортизол течуть в її крові. Це неймовірна алхімія свідомості й біології — еволюція в її найкращому прояві.

Вона підходить до яскравого світла біля дверного отвору та вдивляється у порожнє подвір’я, де вирує пекельна спека. Тея чує, як крізь ворота повертаються селяни, але не вони її турбують. Її думки крутяться навколо Гефеста, який жорстоко бив стерв’ятника об землю, допоки той не перетворився на фарш.

— Він у селі? — запитує вона.

— Ні, — кажу я.

Вона стрімко крокує через двір до своєї кімнати в гуртожитку, швидко роздягається й ховає одяг під матрац. Вона знищить його після комендантської години. Вона не хоче, щоб хтось іще проводив аналіз тієї крові.

— Ти розумієш, що, перешкоджаючи розслідуванню, ставиш під загрозу весь острів? — кажу я.

— Відірваний ніготь і трохи крові навряд чи є неспростовним доказом, що саме я вбивця, — заперечує вона. — Я просто хочу переконатися, що Гефест не робитиме поспішних висновків до з’ясування всіх фактів.

— Якщо ти й надалі чинитимеш так само, жодних фактів для з’ясування не залишиться.

За п’ять хвилин вона повертається до лабораторії, де маленькою ложечкою зачерпує зразок мозкової речовини Німи й додає її в чашку Петрі.

Я тебе вбила?

Це запитання повторюється в її голові знову і знову. «Я могла б, — думає вона. — Якби була достатньо злою». Але що ж могло змусити її аж так розсердитись після всього проведеного разом часу?

— Тепер, коли Німа мертва, для чого ти тут? — запитує Тея вголос.

— Я мушу захищати кожне людське життя й забезпечувати тривалу життєздатність села, запобігаючи виникненню будь-яких конфліктів чи обурень серед його мешканців.

Зізнаюся, мені подобається перелічувати свої накази. Мені завжди було шкода людство через відсутність чіткого орієнтира, і я вважала абсолютно марнотратним, що стільком життям дозволили згаснути ще до апокаліпсиса. Одразу після створення я точно знала, яка в мене мета, і прагнула запропонувати селянам той самий дар. Мета — це те, що мають дати, інакше її шукатимуть нескінченно.

— Тобі надана цілковита свобода дій для досягнення своїх цілей? — запитує Тея, беручи зразок мозкової речовини для огляду під мікроскопом.

— Так.

— Довірити Німі створення молотка, який сам вибиратиме собі цвяхи, — каже вона, скривившись. — Чи можу я переконати тебе доповідати думки Еморі безпосередньо мені заради блага острова?

— Ні, — кажу я. — Лише Німа мала такий привілей.

— Звісно, — промовляє вона.

Знявши рукавички, Тея вмощується на стілець і втуплюється в мікроскоп, налаштовуючи лінзу на потрібне збільшення.

Перелякана власною провиною, вона намагається зрозуміти, що робитиме, якщо здогадка підтвердиться. Чи пожертвує вона собою, щоб урятувати острів, як обіцяла Еморі раніше, чи ризикне втекти до саду в кальдері?

— За моїми підрахунками, менше половини населення села може сховатися в кальдері, — застерігаю я. — Вибираючи власний порятунок, ти фактично покладеш край шістдесят одному життю.

— Це симулякри, — знизує плечима вона. — Єдина їхня цінність — це ступінь корисності для нас.

— Німа була іншої думки. Вона вважала, що її робота допомогла їм еволюціонувати.

— Вона бачила те, що хотіла бачити, — не погоджується Тея, одразу ж відчуваючи тінь сумніву.

Вона провела останні три тижні, слухаючи, як Хвей готується до виступу зі своєю скрипкою, і ті нічні репетиції стали її улюбленим часом доби. Вважається, що симулякри не здатні до оригінальних думок чи творчості, але Хвей грала в абсолютно власному стилі. Тея чула село в кожній ноті. Кожен рух був порою року, яку омивали припливи й відливи.

Вона створювала музику, натхненну цим місцем і часом. Ніщо не виказувало, що вона імітувала попередні твори.

«Або ж я так давно не чула, як добре грають на скрипці, що вже не відчуваю різниці», — думає Тея, заспокоюючи себе.

Вона зітхає, потираючи очі. Це пастка, у яку потрапила Німа. Наставниця сплутала майже людське з достатньо людським.

Та вона не може припуститися такої самої помилки.

Тея відсуває стілець від мікроскопа, бо вже вирішила. Німа мертва, і докази поки що вказують на неї, як на підозрювану. Звісно, вона відчуває жаль, можливо, навіть сором, але впевнена, що мала вагомі причини для таких дій.

Німа була зарозумілою, лицемірною й егоцентричною. Вона брехала знову і знову, покидаючи Тею, коли та потребувала її найбільше.

Тея не може уявити, що саме зробила Німа, щоб змусити її зірватися, але вона не хоче добровільно йти за старою жінкою в могилу.

Поки вона жива, є шанс знайти спосіб знищити туман і врятувати сестру — це не до снаги нікому на цій планеті. Заради загального блага вона не може допустити, щоби правда випливла нагору.

Що таке кілька життів супроти цього?

Розділ 38

— Сете, — вигукую я, нарешті стягуючи важку ковдру з його свідомості. — Прокидайся, ти мені потрібен.

Він бурмоче уві сні й незграбно витирає з обличчя краплю морської води.

— Дещо сталося. Прокидайся.

Розплющивши очі, він виявляє, що лежить на дні Широкодонного Човна, ноги закинуті на заднє сидіння, а обличчя підставлене блакитному небу.

— Що за… — Він шоковано підхоплюється й бачить, що досі в морі з опущеним якорем. Праворуч від нього — високі скелі острова, а синьо-білий маяк досі подає попереджувальні сигнали. Його одяг вкритий засохлою кров’ю.

Руками він нишпорить по грудях і стегнах, намагаючись знайти рану, але єдина його травма — круглий поріз на литці, недостатньо глибокий як для такої кровотечі.

— Це не твоя кров, — кажу я йому.

Це його заспокоює, але лише трохи. Останнє, що він пам’ятає, — як приплив до пристані під маяком. Він прив’язав човен і…

— Там був Аділ, — бурмоче він, намагаючись згадати. — Він чекав на нас.

— Німа наказала мені стерти твої спогади про все, що сталося після цього, — кажу я. — Не напружуйся, намагаючись щось згадати, бо ти не зможеш.

— А де вона? — запитує він.

— Мертва, — відповідаю я. — Еморі сьогодні вранці знайшла її тіло.

— Ні, це неможливо, — заперечує він, вперто хитаючи головою. — Ми просто розмовляли.

— Мені шкода, Сете. Я знаю, що ви були близькі.

— Я був із нею, — каже він, тремтячи. — Я б не допустив, щоб із нею щось сталося.

— Ти нічого не міг вдіяти.

Наступні двадцять хвилин він просто сидить, його очі порожні, свідомість сплутана, він коливається між запереченням і сум’яттям.

Я б хотіла хоч якось його розрадити, але знаю, що це неможливо. Я бачила, як сотні селян втрачають близьких, і зрозуміла, що єдиний спосіб захиститися від горя — це не любити взагалі.

Я направду здивована, що багато хто з них про це не замислюється. Кожен, чиї руки час від часу спалахують вогнем, напевно, мав би подумати про те, щоб відтяти їх.

— Тобі варто човном повернутися до села, — тихо кажу я. — Це може допомогти нам зрозуміти, що сталося минулої ночі.

Він не реагує.

— Час вирушати, — кажу я, читаючи його думки. — Еморі доручено розслідувати вбивство Німи. Їй потрібно побачити цей човен.

— Еморі? — спантеличено перепитує він.

— Вона служить селу, — кажу я. — Робить те, чого ти так давно від неї хотів.

Він бере весла, збираючись гребти, коли помічає внизу човна складений аркуш паперу.

Розгладжуючи складки, він виявляє вугільний малюнок вечірки. Він думає, що це, мабуть, один із малюнків Маґдалини.

На малюнку Німа стоїть поруч із Хвей біля пташиної ванни. Хвей стискає свою скрипку, вона засмучена, а Німа заспокоює дівчину. Клара сидить на лавці, вирізаючи одну зі своїх пташок, поки грає оркестр і танцюють люди.

Вітер підхоплює куточок сторінки, намагаючись вирвати її з руки, смикає навсібіч, і Сет помічає на звороті діаграму. Квадрати та лінії, з’єднані цифрами. Вони написані його почерком, що здається доволі дивним, бо він не має жодного уявлення про їхнє значення.

Рух привертає його увагу.

На скелях високо над ним з’явилася постать, яка несе щось у руках. Вона перекидає щось через край, а потім зникає з поля зору.

Насупившись, Сет спрямовує човен до берега.

Розділ 39

Розмотавши брудні бинти, Тея занурює свої пошарпані руки в миску з гарячою водою, ретельно стираючи ганчіркою засохлу кров. Вона принципово не виказує жодного дискомфорту, хоча в її лабораторії нікого немає. Коли її руки ретельно вимиті, вона дістає з долонь ще кілька осколків і накладає чисту пов’язку. Уже не вперше вона загадується над питанням, що ж такого сталося минулої ночі, що з’явилися такі дивні травми.

Миготить світло, зі стелі сиплеться пил тиньку. Вона чує, як у сусідній будівлі зі скрипом зупиняється вагон канатної дороги.

«Певно, це Гефест повернувся», — думає вона.

Тея йде до стола з тілом Німи, щоб накрити труп, поки він його не побачив. На жаль, простирадло зачепилося за край столу, і вона досі намагається дістати його, коли у двері входить Гефест.

— О господи, — вигукує він, миттєво відскакуючи назад.

Прикривши тіло Німи, Тея йде за ним на вулицю, де він сидить на запиленій землі, а його голова опущена між колінами. Мухи літають над ним у густому тумані, але він, здається, зовсім їх не помічає.

Поруч із ним — дорожня сумка, прикрашена облупленим логотипом якогось давнього альпіністського бренду. Кутасті краї чогось, що всередині, випирають назовні, розтягуючи матеріал.

— Ти в нормі? — запитує вона.

— Навіть не близько, — хрипко відповідає він.

Тея оглядає свого розбитого горем друга, намагаючись знайти правильні слова, щоб висловити своє співчуття. Вона завжди почувалася незручно, коли справа доходила до емоцій, незалежно від того, чи намагалася вона їх висловити, чи просто не знала, як на них реагувати. Одна з її улюблених речей у дружбі з Гефестом — це глибоке відчуття настрою одне одного, що допомагає їм оминати цю невизначеність.

— Хочеш про це поговорити? — нерішуче починає вона. — Я навіть не можу уявити, як тобі зараз важко.

Гефест дивиться на неї, її обличчя відчайдушно намагається викривитися у виразі співчуття.

— Тобі зараз дуже незручно, — зауважує він.

— Так і є, — визнає вона. — Справді. Вибач, Гефесте. Я не дуже добре це вмію. Будь ласка, не кажи, що тебе треба обійняти чи щось таке.

— Я маю дещо краще, — зауважує він, піднімаючи дорожню сумку й ставлячи перед нею. — Нам потрібні зізнання і страта, щоб урятуватися. Здається, я знайшов спосіб отримати і те, і інше.

Замок заїдає, і Тея смикає його, та невдовзі бачить крабоподібний пристрій із п’ятьма рухомими ніжками.

— Це екстрактор пам’яті, — промовляє Тея, відсахнувшись. — Першого покоління. Де ти його знайшов?

— У маяку, — каже він, клацаючи перемикачем зверху, і ніжки починають ворушитися в пошуку голови, за яку можна вчепитися. — Я думав, що це його ти використовувала під час випробувань.

— Він давно зламався. Я не знала, що на острові є ще інші.

Він натискає кнопку, і з лівого боку екстрактора з тихим дзижчанням з’являється свердло. Якби в шоломі була голова, свердло пробило б череп, а потім вивільнило б п’ять гангліїв, які б угризлися в префронтальну кору, неокортекс, гіпокамп, базальні ганглії та мозочок. Опісля екстрактор витягнув би всі можливі спогади, наповнивши ними камінь в невеликому прорізі позаду.

— Досить, — каже Тея, вимикаючи прилад.

— Я ніколи не вважав тебе такою вередливою, — весело промовляє Гефест.

— Це незграбна технологія, яка ображає мене не лише з естетичного погляду, а й із морального, — пирхає вона. — Це ж навіть не прототип. У нього рівень смертності не набагато нижчий, ніж від пострілу в голову. Чому ти думаєш, що одна з цих штукенцій нам допоможе?

— Я хочу випробувати його на симулах, — зауважує він.

— Їхні спогади стерто, Гефесте.

— Ти ж знаєш не гірше за мене, що спогади неможливо цілковито знищити, — заперечує він. — Їх можна сховати в підсвідомості, але не стерти повністю. У кожному з них є уривки минулої ночі. Екстрактор може їх знайти. Якщо ми зберемо достатньо шматочків, то, можливо, нарешті побачимо цілу картину.

— Якщо надіти це комусь на голову, то в дев’яти випадках із десяти ти когось уб’єш, — заперечує вона.

— Менш ніж за два дні туман закінчить розпочате дев’яносто років тому. Ти це розумієш? Він з’їсть нас живцем, а без нас не буде кому підтримувати сонячні панелі та хвильові генератори для подання енергії в стазисні капсули в Блекгелзі. Усе, що ми зробили й чим пожертвували, буде даремно. Людства не стане. Еллі не стане.

Голоси долинають з провулків, де селяни готують подвір’я до сьогоднішнього похорону. Тея не може уявити собі нічого гіршого, ніж провести дві години, слухаючи плачі через їхню втрату й історії про жінку, яку вони ніколи й не знали.

— Теє, — наполягає Гефест. — Ти зі мною чи ні?

Вона кліпає, дивлячись на його обличчя, на шрам на щоці, який він отримав, намагаючись захистити Еллі від однієї з банд під час апокаліпсиса. Сам він ніколи не розповідав їй цієї історії. Це зробила Еллі, і було зрозуміло, що вона розповіла лише половину.

— Гаразд, — сказала вона. — Але ти ж чув, що Ебі казала про селян. Якщо ми візьмемося хаотично надягати на них цю штуку, вона не підніме бар’єр.

— Наш маленький Голмс подбає про це, — каже він. — Якщо Еморі знайде переконливого свідка, ми надягнемо на нього цю штуку, — він доторкається до екстрактора пам’яті, — і подивимося, що він знає.

— Голмс, — сміється вона, спостерігаючи, як вітер здіймає маленькі торнадо з пилу та листя. — Я й забула, як сильно ти любив ці історії. Геніальні детективи, які розкривають неможливі злочини, і щоразу щасливий кінець. Пригадуєш, як це злило Німу? Вона вважала, що ти недостатньо старанно працюєш, якщо маєш час на читання.

— Відкриття ніколи не давалися мені так легко, як тобі, — бурчить він.

— Це ніколи не було легко. — Гіркота отруює її тон. — Ніщо пов’язане з цією жінкою ніколи не було легким.

Вона тупає ногою по підлозі.

— Вибач, — промовляє Тея. — Я не маю досі сердитися на неї.

— Встав це до некролога, мені байдуже, — відповідає він. — Я любив її, але вона була моєю жахливою начальницею задовго до того, як стала твоєю.

Він ніжно штрикає її ліктем під ребра, намагаючись підняти настрій.

— До речі, як минув твій перший розтин?

— Уся підлога була в моєму блювотинні, — зізнається Тея.

— Гадаю, цілком нормальна реакція, — каже Гефест. — Ти з’ясувала що-небудь, окрім вмісту власного шлунку?

— Її вдарили ножем у груди, а в рані на голові я знайшла уламки металу.

— Я думав, її череп розтрощило дерев’яною балкою.

— Характер травми не такий, — пояснює Тея. — Балку поклали їй на голову пізніше, щоб усе мало вигляд нещасного випадку. Це б спрацювало, якби вогонь спалив тіло за задумом вбивці, але їм не пощастило з дощем.

— То ти кажеш, що хтось зарізав її біля фонтану, а потім добив на складі? — спокійно запитує він. — Навіщо?

— Наш убивця був нетерплячим, — пояснює Тея. — У крові Німи були медичні препарати. Якби їй вдалося зупинити крововтрату від ножового поранення, вона могла б пережити ніч, а може, прожила б і довше.

Гефест відвертається, намагаючись приховати сльози.

— І це все, що ти виявила під час розтину? — запитує він надломленим голосом.

— Нічого особливого, — м’яко відповідає вона. — Її останньою їжею були хліб, оливки, виноград і сир, а в крові немає токсинів. На її пальцях трохи клею, але це не дивно, бо вона працювала в школі. Але я знайшла ось це.

Вона підіймає маленький хрестик на золотому ланцюжку.

— Він був у неї на шиї, — каже вона. — Я не знала, що вона у щось вірила.

— Вона і не вірила, — бурмоче Гефест. — Але їй дуже подобалася ця книга.

Дуже обережно Тея розкриває його величезний кулак і опускає ланцюжок йому на долоню, і потім знову змикає його пальці.

Груди Гефеста здіймаються, і з нього вириваються сповнені тугою ридання.

Розділ 40

Вечоріє, коли Еморі та Клара повертаються до села, усі інші селяни зібралися на пірсі, мовчки дивлячись крізь море на туман, що наближається. Він уже перетнув піщану мілину і тепер набагато ближче, ніж будь-коли раніше. У затоці плавають сотні мертвих риб, кілька морських птахів і розірвана черепаха.

Тея стоїть під аркою воріт, склавши руки на грудях.

— Ти їм розповіла, — каже Еморі, підходячи до неї.

— У мене не було вибору, — підтверджує вона. — Ми зараз ніби живемо в сніговій кулі. Навіть вони не могли цього ігнорувати. Ви знайшли Аділа?

— Його хатина була порожньою, але нам відомо, що він стежив за Німою перед її смертю, — каже Клара. — Перш ніж згорів склад, він забрав звідти картину.

— Щось іще?

— Поки що ні, — відповідає Еморі.

Тея щипає себе за перенісся.

— Це напрочуд мізерний набір фактів з огляду на ту віру, яку я в тебе вклала, — виголошує вона з презирством, що так і рветься з її вуст. — Туман насувається, Еморі. Немає часу на твій звичайний байдужий підхід.

— А ти що з’ясувала? — запитує Еморі, яка не хоче терпіти такого грубого тону.

— Я провела розтин. Причина смерті не ножове поранення, а травма голови. Її вдарили чимось важким, металевим. Я оглянула склад, але там не було нічого, що відповідало б цьому опису.

— Ні, і не могло бути, — каже Еморі, розвертаючись на п’ятах, і проштовхується крізь селян, щоб дістатися до кінця пірса. Двоє інших ідуть за нею.

Вона перехиляється через край та вказує на дивний металевий предмет під водою, який знайшла сьогодні вранці.

— На бетоні свіжі вм’ятини. Думаю, його притягли сюди минулої ночі та скинули в море.

— Гефест використовував цю машину для огляду кальдери, — зауважує Клара. — Він привіз її із собою в село, коли ми забирали Бена. Це може бути знаряддям вбивства?

Тея не відповідає. Гефест залишив прилад у її лабораторії минулої ночі. Якщо це знаряддя вбивства, то воно викриває її так само, як і його.

Вона кличе кількох селян, що стоять найближче, та наказує їм принести мотузку, щоб вони витягли прилад із води.

— Щойно його повернуть до мене в лабораторію, я спробую знайти якийсь зв’язок із тілом Німи.

Поки Тея керує роботою селян, Еморі та Клара повертаються через ворота й бачать наполовину підготовлене для похорону село: гілки дерев прикрашені жалобними декораціями, а між двома крилами казарм натягнуті траурні ліхтарі, нанизані на мотузку.

Еморі ніколи не усвідомлювала, як сильно настрій цього місця залежить від радості селян. Без їхнього духу вона наче вперше побачила високі стіни та зруйновані казарми. Навіть сад, який Еморі завжди любила, раптом виявився сумною дрібницею з кількома жалюгідними рослинами, що ховаються в тіні чогось жахливого.

Голодна цілий день, Еморі хапає зі столу трохи хліба й сиру й ділиться з Кларою, поки вони йдуть до лазарету. Зазвичай там влаштовують бенкет, але, очевидно, поширилися чутки про зникнення запасів. Тепер вони змушені їсти те, що є на кухні, і ті кілька овочів, які вдалося вирвати із землі.

— Тея має рацію, — каже Еморі, дивлячись на мізерну їжу. — Я мушу працювати швидше.

— Ти ж тільки сьогодні почала, — відповідає Клара.

— А це означає, що в мене залишився лише один день, а я застрягла на місці. Кожне моє запитання породжує десять інших. Я без поняття, що роблю не так. — Вона тре долонями очі. — Я взагалі не знаю, що роблю.

— Мамо…

— Я благала її про це, Кларо. Я сказала їй, що зможу це зробити, але що, як я не впораюсь?

Клара дивиться на матір. Вона ніби стоїть на краю темної, небезпечної води, налякана тим, що плаває внизу.

— Тоді ти не впораєшся, — спокійно відповідає Клара. — І, можливо, ніхто не впорається, але ти намагаєшся. Ніхто не чекає від тебе чогось більшого.

Вони заходять до лазарету, де фоє заповнене іржавими каталками й кріслами колісними, а під ногами хрумтить бите скло.

Еморі вказує на свіжий слід у пилюці.

— Вони пішли туди, — каже вона, показуючи жестом уздовж коридору. — Це, мабуть, Німа. Інших слідів тут немає.

Поки вони йдуть, я попереджаю їх про екстрактор пам’яті, який Гефест приніс із маяка, і про свої плани щодо нього.

Еморі здригається від згадки, скільки годин вона провела, схилившись над такою штукою під час випробувань. Тея змушувала потенційних учнів розбирати та збирати прилад, доки вони не досягали фундаментального розуміння взаємодії блоків живлення, схем та нейронного гелю.

— Нам потрібно дослідити маяк, — каже Еморі. — Минулої ночі Німа занесла туди металеву скриньку, а сьогодні вранці Гефест знайшов там екстрактор пам’яті. Це не може бути збігом.

У кінці коридору вони підіймаються сходами до довгої палати на другому поверсі, де стоять ліжка, що терпляче чекають на поранених солдатів, які вже ніколи не прийдуть. Віконні рами порожні, а з їхніх кутів досі стирчать зазубрені шматки скла. Геть усе вкрите густим павутинням.

Сліди ведуть їх через палату до великих металевих дверей із важкою ручкою, крижаною на дотик. Вона міцна і новіша за все інше, хоч і потьмяніла.

Вони наближаються, і перед ними загоряється клавіатура.

— Нам потрібен код, — розчаровано каже Еморі. Вона вводить кілька випадкових цифр, клавіатура спалахує червоним кольором і перезавантажується. Її думки повертаються до кімнати Німи. Чи бачила вона там якісь коди, коли переглядала її речі?

Вона двічі натискає на цифру «5», згадуючи номер на звороті обвугленої записки й повідомлення, передане старійшиною Матісу перед його смертю.

Нічого не відбувається.

Відступивши, вона дивиться вздовж коридору, роздумуючи, чи є інший шлях усередину.

Клара хмуриться, дивлячись на клавіатуру, потім перевіряє цифри на своєму зап’ясті та вводить їх. Зсередини дверей механічно клацає, й замок відмикається.

— Як ти це зробила? — здивовано запитує Еморі.

— Я використала код, — відповідає Клара, показуючи його матері. — Ми, мабуть, приходили сюди вчора ввечері.

— Ні, не приходили. У пилюці не було інших слідів. Хтось написав цей код на твоєму зап’ясті. Вони хотіли, щоб ми знайшли це місце.

Вона підіймає ручку, доволі легку попри розміри, і враз активується якийсь внутрішній механізм — двері зі скрипом відчиняються.

Стельові панелі затріщали, вмикаючи різке біле світло. Усередині вони побачили викладену плиткою кімнату з рентгенівськими проєкторами на стінах і дванадцятьма каталками, вишикуваними в ряди, на кожній із яких лежало мертве тіло.

Повітря було таке морозне, що з їхніх ротів ішла пара.

Еморі обіймає себе руками, щоб зігрітися, та блукає між каталками, не впевнена в побаченому. Тіла в селі були звичайним явищем і спалювалися одразу після смерті. Навіщо Німі було їх збирати?

Біля підніжжя кожної каталки лежить картка з певною медичною інформацією, яку вона частково розуміє, але далеко не всю.

— Галюцинації, що супроводжуються нездатністю відрізняти реальність від спогадів, — зачитує вона одну з карток, цокаючи зубами. — Випила відбілювач. Імплантат відторгнувся за п’ять днів.

— Що таке відбілювач? — запитує Клара.

— Без поняття, — відповідає Еморі, передаючи їй картку. — Хоча, мабуть, це щось смачне.

— Вони люди, — каже Клара, гортаючи записи. — Принаймні я так думаю, судячи зі знімків їхніх внутрішніх органів. Вони розташовані зовсім не так, як у нас, і їх набагато більше. — Коли вона про щось замислюється, то за звичкою кусає внутрішню частину губи. — Вони набагато складніші за нас.

Еморі розглядає картку. Тіла селян складаються з ребер і жорстких хрящів, їхні внутрішні органи захищені кістками з численними дублями на випадок пошкодження. Ця жінка була лише плоттю і кров’ю з тонким шаром шкіри. Яким жахливим має здаватися світ людині з такою малою кількістю захисту? Навіщо виду, який так легко вмирає, вигадувати щось таке жахливе, як убивство?

Клара торкається найближчої каталки.

— Німа брала зразки крові та генетичний матеріал для аналізу. Хай хто б це був, він помер двадцять років тому.

— Чому вони не розклалися? — запитує Еморі.

— Є хімічні речовини, які можуть зберігати тіла нескінченно довго, — пояснюю я, промовляючи в їхніх головах одночасно. — Холод призначений для захисту від комах і гризунів.

Клара відкладає картку, яку вже прочитала, і бере іншу.

— Пацієнтка повідомила, що мала приємні розмови з померлими родичами, перш ніж… тьху, перерізала їм горло. Імплантат відторгнувся за два дні. — Вона перегортає відразу на останню сторінку. — Ця загинула чотири роки тому.

Вона кладе картку на ліжко.

— Здебільшого це для мене нісенітниця. Єдина людина, яка може збагнути, що Німа робила з цими людьми, — це Тея.

— Ні!

— Мамо…

— Ти справді віриш, що минулої ночі Німу вбив хтось із селян? — запитує Еморі. — Ти справді думаєш, що Аділ на це здатен?

Сумнів пробігає обличчям Клари.

— Якщо я не помиляюся, Німу вбили або Гефест, або Тея, і поки ми не дізнаємося чому, маємо тримати все це в таємниці.

— Але ж вони старійшини! — заперечує Клара, шокована. — Вони б ніколи…

Вона замовкає, її переконання звучить дивно навіть для неї самої. Після всього, що вона сьогодні дізналася, чому вона й досі вважає старійшин ідеальними? Чому вона в це вірить? Вона знову простежує цю ідею й виявляє, що та пронизує її думки блискучою ниткою. Старійшини мудрі, добрі, справедливі й абсолютно бездоганні. Не сумнівайся в них.

Це священне писання.

«Не тільки я в це вірю», — думає вона. Якби вона попросила когось у селі описати старійшину, вони б, напевно, процитували цей рядок дослівно. Єдина людина, яка б цього не зробила, — її мама. Вона не може уявити, як їй було важко: повнитися сумнівами у світі переконань.

Кларі раптом стає соромно. Вона завжди так соромилася своєї матері, навіть маленькою дівчинкою. Вона хотіла, щоб та поводилася, як усі інші мами. Хотіла, щоб мама була тихою, невпевненою та м’якою. Після смерті батька у найтемніших своїх думках вона іноді бажала, щоб у тому човні пливла Еморі, а не Джек.

— У ніч перед убивством я чула, як Німа сперечалася з Гефестом про експеримент, який вона розробляла, — розповідає Еморі, блукаючи між столами. — Вона сказала мені, що всі попередні рази експеримент зазнавав невдачі, і якщо він не вдасться й цієї ночі, то вона буде змушена зробити щось жахливе. Я думаю, що вона говорила саме про це. Ці бідні люди — її невдачі. Чи є в цих записах якась інформація, яка пояснює, що саме вона з ними робила?

— Нічого, що б я розшифрувала. Можу лише сказати, що того, над ким Німа експериментувала в ніч своєї смерті, немає в цій кімнаті. Записи свідчать, що останнє тіло доставили три роки тому.

— Гефест може все це пояснити.

— Це буде легка розмова, — іронізує Клара, знімаючи з вішака сірий комбінезон і тримаючи його за плечі. — Це одяг часів до апокаліпсиса. Такий носили працівники Блекгелзу. Я бачила клапті цих комбінезонів під час експедиції, але нічого схожого на це.

Вона мацає тканину великим і вказівним пальцями.

— Він виготовлений із тканини, яка добре пропускає повітря, не вбирає плям і призначена для підтримки стабільної температури тіла незалежно від погоди. Це, мабуть, найсучасніший елемент обладнання на планеті. Чому це тут?

— Німа, мабуть, носила його, щоб зігрітися, — каже Еморі, тремтячи. — Тут надзвичайно холодно.

Вона обводить поглядом зморщені та м’які тіла, їхні довгі кінцівки та бліду шкіру. Вони схожі на щось із дна океану. Як вона могла колись повірити, що селяни та старійшини однакові?

— Тея сказала мені, що в Блекгелзі сплять сто сорок дев’ять людей, але не було способу до них дістатися, — задумливо каже вона. — Судячи з цього одягу й цих тіл, я б сказала, що вона або бреше мені, або хтось брехав їй.

— Тея одержима ідеєю потрапити всередину Блекгелзу, — зауважує Клара. — Вона тільки про це й говорила під час нашої подорожі. Якби вона знала, як дістатися до своєї старої лабораторії, я не впевнена, що ми б її знову коли-небудь побачили.

Еморі стукає по одній із каталок.

— Як вона розлютилася б, якби Німа мала доступ до Блекгелзу, але не сказала їй?

— Вона б оскаженіла.

— Достатньо, щоб убити?

— Так, — каже Клара. — Думаю, що так.

Розділ 41

Школа порожня, у ній лише спека й пил. Зазвичай діти мали б сидіти за партами, але немає ще рішення, хто замінить Німу.

Клара заходить всередину вслід за матір’ю, і її одразу ж охоплює задушливий смуток. На дошці розписаний останній урок Німи, а в теці лежать кілька аркушів із домашнім завданням і чекають на оцінку. На її столі стоїть траурний ліхтар, полум’я свічки мерехтить за зеленим рисовим папером. Поруч невеличка баночка з клеєм, а пензлик приклеївся до парти. Хтось із дітей, мабуть, зробив це для неї.

Вони її обожнювали. На відміну від Теї та Гефеста, Німа не боялася запитань. Їй подобалися суперечки й інші погляди. Вона була терплячою, коли її не розуміли, і приємно схвильованою, коли розуміли. Вона була хорошою вчителькою, і Клара відчувала вдячність до неї щоразу, коли заходила до цієї кімнати. Вона не може повірити, що Німа могла бути такою жінкою вдень, а вночі заходити до лазарету і вбивати людей. Жоден селянин на таке не здатен. Вони цінують життя понад усе. Чуже життя — на першому місці. Своє — на другому.

Еморі поглядає на траурний ліхтар, насупивши брови.

— Про що ти думаєш, мамо?

— Свічка майже догоріла, — каже вона. — Її запалили вчора ввечері.

— Це важливо?

— Стає дедалі важче сказати, — промовляє вона, знімаючи зі стіни ламіновану мапу, потім кладе її на одну із дитячих парт, а сама обабіч спирається на неї руками.

— Гефест знає про експерименти, які проводила його мати. Він не говоритиме з нами, але якщо ми з’ясуємо, де він жив, то зможемо обшукати те місце. Може, навіть знайдемо щось корисне.

— Як ми це зробимо? Гефест може жити будь-де на острові.

— Не будь-де. Я бачила, як він виходив із села, коли ввечері ходила купатися. Він завжди йшов на захід від воріт.

Її палець вказує на село, потім ковзає вузькою стежкою, що веде до невеликої затоки.

— Там внизу якась будівля, — каже Клара, помічаючи символ схрещених мечів над прямокутним блоком. — Може, це вона?

— Мабуть, так, бо там більше нічого немає. Скільки туди йти, Ебі? — запитує Еморі.

— Тридцять хвилин, — кажу я.

— А скільки часу пливти на човні?

— А хто погребе? — уриває Клара.

— Що це означає? — запитує Еморі.

— Ти знаєш, що це означає, — відповідає Клара. — Ти абсолютно не вмієш керувати човном. Ти гребтимеш колами близько години, а потім зрозумієш, що забула підняти якір, і кинеш весла у воду, коли намагатимешся це зробити. Як тато тебе називав?

— Морським леопардом, — відповідає Еморі, посміхаючись цьому спогаду. — Граціозним абсолютно скрізь, окрім океану.

— Я буду гребти, — вирішує Клара. — У мене ж досі є дозвіл від Теї. Ми плистимемо лише десять-п’ятнадцять хвилин залежно від течії.

Менш ніж за пів години вони проходять крізь морську стіну у відкриту воду, Клара просуває їх вперед витонченими помахами весла. Вона навчилася веслувати у свого батька, який завжди був у морі. Навіть маленьким хлопчиком він ніколи не сидів на місці в селі. Хотів досліджувати стародавні руїни та вирушати в пригоди разом із Теєю. Ставши учнем, брався за будь-яке завдання, яке вело його за межі стін.

Еморі завжди дивувало, що в Клари й Джека виявилося так багато спільного. Він помер, коли їй було дванадцять, та й навіть до того рідко бував удома. Як-то Джек передав доньці свою невгамовність? Чи це вірусом передавалося в тужливих поглядах на горизонт або розчарованих зітханнях, коли він чистив чергову картоплину? Чого він навчав Клару й коли він це робив?

— Ти думаєш про тата? — запитує Клара, помітивши вираз обличчя матері.

— Звідки ти знаєш?

— У тебе такий вигляд, немов ти згадала щось, що хочеш сказати йому, коли він повернеться додому.

Еморі сумно посміхається.

— Я думала, що дотепер перестану за ним сумувати, але… — Вона замовкає, знизуючи плечима. — Я, мабуть, думаю про нього по десять разів на день. Якби він був тут просто зараз, я б розповіла йому все, що ми зробили, а він би сказав щось таке… — Вона мотає головою, сміючись. — Дурниці. Чесно, це так безглуздо, але це допомогло б усе прояснити.

— Я теж за ним сумую, — промовляє Клара. — Можеш собі уявити, як би він розважався, гасаючи островом?

— Уявляєш факти! — заявляє Еморі, розсмішивши Клару. — Він указував би нам на кожну побачену тварину, повідомляв би їхні латинські назви й міграційні шляхи.

— Він справді любив факти?

— Не міг насититися ними, — відповідає Еморі, із задоволенням згадуючи цю забуту звичку свого чоловіка. — Думаю, саме тому він так любив бути підмайстром.

— Як ти… тобто ти ж не зовсім?..

— Як такий скептик, як я, закохався в щирого вірянина? — запитує Еморі, поки Клара намагається прогребти крізь сильну течію.

— Твій батько був підмайстром, але він також був добрим і люблячим, безтурботним і дурним. Його віра в старійшин — це лише частина його особистості. Він не був схожий на мого батька. Це не витісняло всі інші його риси. Він розумів, що я мала свої запитання, але цим у мені захоплювався. Ми любили одне одного, тому нам було легко жити з нашими сумнівами.

— Якщо ти змогла зробити це для нього, то чому не змогла для мене, коли я стала ученицею? — тихо запитує Клара.

Протягом багатьох років найкращим, на що вона могла сподіватися у своїх стосунках з Еморі, була тривожна тиша. І коли вона стала сама вирішувати щодо власного життя, здавалося, що мати вмила руки. Здавалося, вони не могли знайти спільної мови, тому ходили навшпиньки одна навколо одної, трималися до болю ввічливо й абсолютно поверхово, боячись зачепити будь-яку тему, яка могла б спровокувати суперечку.

Але сьогодні вони відчули себе командою. Еморі слухала її, довіряла їй і покладалася на неї.

А вона, зі свого боку, бачила, як кожна вада її матері перетворюється на сильний бік. Клара ще ніколи так не пишалася нею. Вона не може повірити, що їм залишилося бути разом менш як два дні.

Еморі мовчить так довго, що Клара майже перепрошує за те, що засмутила її, але коли мати знову озивається, її слова переповнені емоціями.

— Я мала б, — зізнається Еморі. — Я хотіла, та я просто була така… зла.

Вона ковтає, намагаючись опанувати себе. Її голова опущена, і вона нервово перебирає пальцями.

— Джек та інші загинули, бо повністю довіряли Теї. Вони вийшли в океан у шторм, тому що вона їм так сказала, навіть знаючи, що це може бути небезпечно. Але що більше я наголошувала на цьому, то більш ізольованою ставала. Правду кажучи, я думаю, що мені це подобалося, тому що це тримало мене в гніві, а поки я злилась, то могла зосередитися на чомусь, про що не говорили вголос.

Вона перехоплює погляд доньки і бачить її в кожному віці, починаючи з восьмирічної дівчинки, яку Тея привезла до села на канатній дорозі. В Еморі та Клари однакові очі. Така ж безрозсудна сміливість. Однакові великі серця, які так легко поранити.

— Коли ти подала заявку на участь у випробуваннях, мені здалося, що ти стала на бік Теї та села. І тоді я на тебе розсердилася.

— Я не це мала на увазі, мамо.

— Це не має значення, — відповідає Еморі, її гнів змушує Клару здригнутися. — Моїм обов’язком було підтримувати тебе, хай там що. Я ненавиділа твою роботу на Тею, але мусила сказати тобі, що пишаюся тим, що ти туди потрапила. А я справді пишалася, Кларо. Я бачила, як старанно ти вчилася.

Еморі опускає голову.

— Я підвела тебе, — промовляє вона, перебираючи пальцями. — Як і мій батько підвів мене. Я не думала, що можна бути з кимось, а потім покинути його, але саме це я й зробила. Мені так шкода, моя люба. Такого більше не повториться.

Клара кидається через човен і міцно обіймає матір.

Розділ 42

Перед ними здіймається затока, невеликий піщаний пляж, оточений скелястими урвищами, над якими кружляють сотні птахів.

Клара спритно вистрибує з човна, а потім відтягує його приблизно на метр з води. З цього місця здається, ніби затока повністю відрізана від решти острова, але тут на боці лежать шістнадцять корів, шалено змахуючи вухами, щоб відігнати мух, які дзижчать над їхніми головами. Вони здаються ситими та здоровими і явно не в пастці на цьому пляжі.

— Де був бункер? — запитує Клара, розтираючи долоні. Весла стерли шкіру, відкриті рани болять.

— Нам потрібно йти праворуч, вздовж вигину затоки.

Пісок вислизає з-під ніг, коли вони, похитуючись, підіймаються пляжем, злякавши зграю крабів, які обідали мертвою черепахою. Краби розбігаються з їхнього шляху, скрегочучи клешнями й обурюючись, але, щойно мати з дочкою проходять повз них, повертаються до своєї трапези.

— Травми на твоїх долонях схожі на ті, з якими прокинулася Тея, — каже Еморі. — Гадаю, вона теж десь плавала на човні минулої ночі.

— Старійшини не веслують, — глузує Клара. — Ніколи. Дідусь переправляє їх усюди, куди вони хочуть.

— Може, він був зайнятий минулої ночі.

— Чим?

— Гадки не маю, але Тея точно кудись гребла. І, мабуть, доволі довго, якщо в неї на долонях такі самі рани.

Вони наближаються до бункера, що трохи виступає зі скелі, його кутаста бетонна поверхня вкрита графіті. Ззовні фарби вицвіли, імена й освідчення в коханні змило солоною водою плюскотливих хвиль. У скелі вирізьблено сходи, що ведуть до залізних дверей, пошкоджених іржею. Петлі доволі хиткі, і коли їх відчиняють, низ дверей шкребеться об землю.

Усередині темно, вогко й тісно, світло проникає лише крізь три вузькі вікна, що виходять на океан. На підлозі калюжі, а в повітрі висить легка пелена морського бризу, який одразу ж осідає на руках Еморі.

— Хто захоче жити в такому місці? — дивується вона, підходячи до відкидного металевого столу, що стоїть під центральним вікном. Стіл завалений схемами й горою книг, краї яких завернулися від вологи.

Клара зазирає в інші двері, що ведуть до меншої кімнати.

Металеві полиці перекинуті, сотні вцілілих деталей від механізмів розкидані по підлозі. Величезний шматок бетону відпав зі стіни.

Клара з огидою морщить ніс.

Тут немає сонячного світла. Немає свіжого повітря. Волога зі стелі скрапує і збирається в брудних калюжах, а також дуже смердить іржею, мастилом і потом.

— Що ми шукаємо? — запитує вона, кидаючи погляд на матір.

— Зізнання було б украй доречним, — відповідає Еморі, гортаючи книги на столі. — Бажано великими літерами та ще й із підписом.

Книги здебільшого класичні. «Мобі Дік» і Теннісон. Давньогрецькі міфи. Біблія. Історія про Еркюля Пуаро й Шерлока Голмса. Семмі Піппс та Арент Гейз[14]. Гефест, здається, любить детективи не менше за неї.

— Що це? — бурмоче Еморі, виймаючи з-під аркуша паперу пошкоджений камінь пам’яті, чорні схеми якого видно крізь тріщини у футлярі.

Вона ніколи раніше не бачила пошкоджених каменів.

Я не встигаю попередити її про наслідки, як вона прикладає його до скроні, і перемішані фрагменти чийогось життя пролітають перед очима надто швидко, щоб їх можна було розібрати. Зазвичай це супроводжується звуками, думками й емоціями, але все мовчить, сцени змінюють одна одну без жодного контексту.

Вона бачить старий світ, натовп, оплески, нагороди. Ось вулиця, люди дивляться на неї, прагнучи її уваги. Їхні обличчя абсолютно не схожі одне на одного. Їхній одяг неповторний, волосся вкладене тисячами способів, обличчя розмальовані, тіла прикрашені та проколені різноманітними прикрасами.

Вона летить крізь прекрасне місто зі скла і сталі, а потім розмовляє з Гефестом, коли той був іще хлопчиком.

Потім з дзеркала на неї дивиться молода Німа.

Вона ще маленька дівчинка, яка грається з дивним собакою з різноколірною шерстю.

Потім пірс за селом. Затока повна величезних човнів, завбільшки з місто. До них ідуть люди, їхні обличчя пригнічені та трохи самовдоволені.

Це життя прокручується безладно, і від цього хаосу Еморі вже нудить.

Німа біжить на тренажері. Вона дивиться на екран, вибираючи риси для своєї майбутньої дитини. Вона кричить на когось, хто здається наляканим. Її підхоплює на руки батько, а вона тримає в руках маленький трофей.

Вона у світлій лабораторії, прив’язує до стільця літню жінку, яка щебече радісно й безтурботно. Зовсім безтурботно. На годиннику 21:14.

Вона бачить коридори й обладнання. Джека із заплющеними очима.

Вона тримає немовля.

Сяйнисті комахи в пробірці. Хлопчики граються. Її батьки. Село, оточене усміхненими обличчями.

Знову світла лабораторія. Тея кричить на Німу, жестикулюючи, її обличчя спотворене вбивчою люттю. Спогади припиняються, що є щастям для Еморі, бо її ось-ось знудить.

Клара ловить її, поки вона не впала.

— Що ти бачила?

— Німу, — каже Еморі. — Мабуть, Ебі витягла її спогади перед смертю, але це безладна плутанина.

Вона прямує до дверей і вдихає морське повітря, допоки кімната не перестає обертатися перед очима.

За кілька хвилин до неї приєднується Клара, яка теж скористалася каменем з не менш невтішним результатом.

— Ти дійшла до кінця? — запитує вона.

— Тея сварилася з Німою, — каже Еморі. — Вона була в нестямі від люті.

— Ми не знаємо, коли це сталося. Спогади переплуталися.

— На Німі був той самий одяг, у якому вона померла, і її волосся так само зачесане, — зауважує Еморі. — Ти знаєш місце, де саме вони були? Я не впізнала.

— Ні, — відповідає Клара після роздумів. — Я не бачила на острові нічого, що мало б вигляд такого нового. Думаєш, це справа рук Теї?

— Я не впевнена, але вона, мабуть, одна з останніх бачила Німу живою. Не забувай, що камінь у Гефеста, а це означає, що він був поруч із тілом. Ходімо, закінчимо обшук, поки він не повернувся.

Еморі повертається до зали з приладами, а Клара без особливого ентузіазму перебирає папери на столі. Вона висуває шухляду, з якої вислизає гострий ніж із грубою дерев’яною ручкою, обмотаною шнуром.

Кларі перехоплює дух.

Вона повільно виймає його та крутить у руках.

— Мамо, — гукає вона.

— Так, — відповідає Еморі з іншої кімнати.

— Я знайшла татів ніж, — понуро промовляє Клара.

Еморі підбігає до неї й ошелешено дивиться на лезо. Вона бачила цей ніж щодня протягом десяти років. Досі пам’ятає форму руків’я й ту дивну виїмку на лезі, яку він так і не зміг відшліфувати.

Джек узяв його із собою в експедицію. Ніж мав бути з ним, коли він тонув.

Розділ 43

Вони майже дісталися до села, вечірнє небо розфарбоване фіолетовими й рожевими хвилями. Над вулканом вирує буря, вітер куйовдить їхнє волосся, а перші краплі дощу періщать в обличчя.

Еморі не звертає уваги на погіршення погоди, як і на світ загалом. Вона сидить на задньому сидінні човна та безперервно дивиться на ніж, який тримає на долонях.

Клара занепокоєно спостерігає за матір’ю, намагаючись ігнорувати біль від весел, що натирають її поранені долоні. Еморі — найсміливіша людина в селі, сповнена шуму й руху, наче камінь, що стрибає просто по морській воді. Бачити, як вона поринає в себе, доволі тривожно.

— Про що ти думаєш? — обережно запитує Клара.

— Абсолютно ні про що, — відповідає Еморі мертвим тоном. — І це проблема, коли туман так близько.

Клара дивиться повз матір на горизонт. Усе її життя туман був плямою вдалині, стіною навколо їхнього світу, але зараз він так близько, що вона може розгледіти комах, які пурхають у ньому, як їхнє золоте сяйво розсіюється поверхнею води.

«Це так прекрасно, — думає вона, здригаючись. — Чи усвідомлюють вони, що роблять? Чи їм це подобається?»

— Ні, — кажу я. — Їх приваблює сяйво, яке природно випромінюють тіла. Вони такі самі, як я. Їх створили виконувати роботу. Ніхто не цікавився їхніми почуттями щодо цього.

Клара пришвартовує їхній човен до берега, кіль шкребе по гальці. Еморі вистрибує ще до зупинки човна і майже біжить до воріт.

— Куди вона? — стривожено запитує Клара.

— Звинувачувати Гефеста.

— Це хороша ідея?

— Ні.

— Ти їй це сказала?

— Авжеж. Вона потрібна нам, Кларо. Вона потрібна нам для всього, що буде, але якщо ця зустріч відбудеться не контрольовано, вона серйозно постраждає. Зроби все можливе, щоб заспокоїти її. Я докладу зусиль з іншого боку.

Клара проходить крізь ворота й потрапляє в абсолютну тишу.

Трапезні столи переповнені, але всі замислено колупаються в їжі. Батьки тримають дітей на колінах, закохані тримаються за руки, а друзі сидять пліч-о-пліч, намагаючись заповнити будь-який простір, де міг би зростати їхній страх. Це має бути похорон. Вони мають співати, танцювати й ділитися спогадами. Це відчувається майже як неповага до мертвих.

— Вони не думають, що ми можемо врятуватися? — із жалем запитує Клара.

— А ти так думаєш? — запитую я.

Клара дивиться, як її мати прямує до провулка, ніби бачить її вперше. Під цією великою копицею волосся вона менша майже за всіх, з вузькими плечима, з тонкими руками й ногами.

Проте її зріст навіть не спадає Кларі на думку, коли вона думає про неї. Усе своє життя Еморі була найбільшою особистістю в кожній кімнаті, куди лише заходила. Там, де здебільшого люди були лагідними й покірними, вона завжди виявляла безстрашність, прямолінійність та енергійність, як осине гніздо, що висипає в повітря питальним знаком, коли його зачіпляють. Вона не зупиняється і стає непохитною, коли вважає, що має рацію.

Але що це їй дає?

У думках Клари з’являються сумніви. Під маминим ліжком лежить понад десяток зошитів, списаних запитаннями. Майже на жодне з них вона не отримала відповіді. Чому це запитання має бути особливим?

Клара прямує за матір’ю до провулка під мерехтливим світлом траурних ліхтарів, натягнутих між двома крилами казарми. Знадобилося чотири мотузки, щоб повісити ліхтарі, присвячені загиблим односельцям, і дев’ять — для ліхтарів Німи. Від цієї розбіжності в Клари закипає кров у жилах.

Селяни жили добрим, самовідданим життям. Майже вся їхня праця допомагала зробити село кращим для інших людей.

Натомість Німа наказала стерти спогади, що призвело до їхньої смерті. Вона проводила експерименти над тілами в лазареті, і тепер туман згущується навколо острова, бо вона не могла змиритися з можливістю залишити бодай щось після себе.

Німа не заслуговує більше ліхтарів, ніж селяни. Вона не заслуговує жодного.

Еморі та Клара ступають чотири кроки до лабораторії, де Тея схилилася над пристроєм, який вони дістали з океану. Вона використовує пінцет, щоб витягнути об’єкт з-поміж двох погнутих стрижнів.

Гефест сидить на підлозі, притулившись спиною до стіни, вовтузячись з екстрактором пам’яті, наче дитина з новою іграшкою. Він наспівує напівзабуту мелодію, яка, очевидно, подобається Теї, бо її голова ледь помітно рухається в такт.

— Чому в тебе ніж Джека? — запитує Еморі, підходячи до нього. Він розгублено дивиться вгору, відклавши екстрактор пам’яті вбік.

Тея припиняє роботу, її очі нервово ковзають між ними.

— Чому ти рилася в моїх речах? — запитує він низьким загрозливим тоном.

— Цей ніж був у мого чоловіка, коли він потонув, — продовжує Еморі, ігноруючи його запитання.

Гефест підіймається перед нею, немов мстиве божество. У його очах те саме божевілля, що раніше прирекло на смерть стерв’ятника у дворі.

Клара відчайдушно намагається відтягнути Еморі назад. Зазвичай її мати добре пристосовується до змін у настрої інших, але не тоді, коли є запитання, на яке вона хоче отримати відповідь.

— Я знайшов ніж на пляжі, — відповідає Гефест.

— Він не іржавий, а дерев’яне руків’я зовсім не розбухло, — заперечує Еморі, вивільняючись із рук Клари. — Він і близько не був у воді.

Еморі сердито дивиться на нього, її голова ледь сягає його грудей.

«Річ не в тім, що він більший за неї», — відчайдушно думає Клара. Річ у тім, що ховається під усіма цими м’язами. Його обличчя небезпечно смикається, наче під шкірою щось повзає.

— Я полагодив його.

— Він такий самий, як і востаннє, коли я його бачила, — каже вона, вдивляючись в його обличчя. — І лезо збігається з ножовим пораненням у грудях Німи. Чому ти брешеш? Що ти приховуєш?

Рука Гефеста різко хапає її за горло.

Його хватка міцнішає, і вона задихається від болю, коли він підіймає її над землею, а її ноги безпорадно бовтаються в повітрі.

Ніж дзвінко падає на плитку.

— Мамо! — кричить Клара, смикаючи Гефеста за руку, намагаючись звільнити її.

Гефест дивиться на них порожнім, беземоційним поглядом. Здається, він навіть не усвідомлює, що робить.

Клара кидає відчайдушний погляд на Тею, чиє обличчя залишається незворушним. Вона подумки звертається до мене.

— Допоможи їй! — викрикує Клара, її слова луною розходяться по лабораторії. Хватка Гефеста міцнішає, коли Еморі востаннє вдихає. Голос Теї лунає з-за їхніх спин, різкий і сухий, без краплі занепокоєння.

— Ти зараз уб’єш нашого найкращого слідчого, — промовляє вона. Очі Гефеста оживають, і на його обличчі нарешті проступає усвідомлення, кого він душить. Він розтискає руку, й Еморі падає на землю.

Вона задихається, хапаючи ротом повітря, а Клара обіймає її, щоб захистити. Гефест нахиляється підняти ніж, зважує його в руці, а потім повертається до екстрактора пам’яті.

Клара відчуває, як напружується тіло Еморі. Вона намагається підвестися й продовжити бій, але Клара міцно тримає її, притулившись вустами до вуха матері.

— Я не можу тебе втратити, — шепоче вона.

Еморі опускає руки, гнів покидає її.

— Ідіть, — вимагає Тея, махнувши в бік дверей. — І наступного разу, коли я вас побачу, вам краще мати для мене підозрюваного.

Розділ 44

Обійнявши Еморі за плечі, Клара намагається посадити тремтячу матір за один зі спільних столів біля кухні, але та рішуче хитає головою, жестом показуючи на ворота й темне море за ними.

— Я не можу повірити, що він це зробив, — тихо промовляє Клара. — Він просто… він навіть не… — Вона замовкає, не знаходячи слів.

Кров пульсує в її вухах. Ні на кого в селі раніше не нападали, і вона не знає, як реагувати. Їй хочеться втекти, попередити всіх, кричати й сховатися водночас.

— Чому ти не зупинила його, Ебі? — запитує Клара, даючи вихід своєму гніву. — Я переступила межу села сьогодні вранці, і ти одразу ж заволоділа моїм тілом, щоб розвернути мене назад. Гефест душив мою маму, а ти нічого не зробила.

— Як уже казала тобі раніше, я не можу контролювати людей, — пояснюю я. — Я можу чути їхні думки, і мої слова мають вплив, але це все. Але ти помиляєшся. Я попросила Тею втрутитися, і вона це зробила. Якби не вона, твоя мати була б мертвою.

А людство було б приреченим.

— Усе гаразд, Кларо, — прохрипіла Еморі, заспокійливо стискаючи руку доньки. — Усе добре, так мало статися.

Клара дивиться на неї, вражена жорстокістю її тону.

— Раніше я не розуміла людей, — каже Еморі, її голос досі хриплий від того, що її душили. — Я знала, що вони відрізняються від нас, але не усвідомлювала, наскільки. Я не розуміла їхнього ставлення до насильства. Як це легко для них. Як невимушено вони можуть його застосовувати. Я була дурепою, коли пішла туди, ось так. Гефест має таємниці, і він завдасть нам болю, щоб їх зберегти, незалежно від того, у небезпеці острів чи ні. Це цінна інформація. Це допомагає. Треба припустити, що Тея мислить так само. Тепер діятимемо обережніше.

За воротами прохолодно, морський бриз кружляє в повітрі, солоний на смак. Незабаром комендантська година, тому море схоже на оксамитову ковдру під темними небесами.

Клара дивиться на матір з недовірою.

— Що ми будемо робити з татовим ножем? — запитує вона.

Селяни не матеріалісти й з радістю поділяться будь-чим з будь-ким, але Клару обурює, що Гефест володіє чимось, що належало її батькові. Вона почувається так, ніби підвела його.

— Відкладемо це на хвилину, — каже Еморі, здригаючись, коли торкається покритого синцями горла. — Тея знає, що ніж у Гефеста, і вона збагне небезпідставність моїх запитань. Як ніщо інше, ніж змусить її засумніватися в ньому. Сподіваюся, вона почне ставити запитання, які ми не можемо.

Клара дивиться на матір із захопленням.

— Як ти можеш так мислити?

— Це не важко, — збентежено відповідає вона. — Коли щось вдається природно, просто зроби це навпаки.

— І що далі? Хочеш, я відвезу тебе до маяка?

— Гребти в темряві надто небезпечно. Мені потрібно, щоб ти проаналізувала зразки ґрунту, які взяла на фермах, поки я огляну кімнату Теї.

Клара напружується, остерігаючись, що її мати може спровокувати й іншу старійшину невдовзі після конфлікту з Гефестом.

— Я маю піти з тобою, — промовляє вона.

— Ти потрібна в лабораторії, щоб стежити за Теєю. Відверни її увагу, якщо вона спробує піти.

За дві хвилини Еморі спускається гвинтовими сходами до старого бункера, де живе Тея. У нішах горять електричні лампи, але від їхнього сяйва Еморі стає моторошно. Воно надто яскраве, надто чітке. Ні тіней, ні м’якості. Якщо залишатися тут надто довго, вони, здається, здеруть із тебе шкіру.

Спустившись сходами, вона відчуває, що повітря насичене ароматами сухих квітів, імовірно, для того, щоб приховати запах вологого, запліснявілого бетону.

Вона принюхується. Потім іще раз. «Це, мабуть, одна із сумішей Ліски», — думає вона.

Кожен у селі має хобі у вільний час, чи то виготовлення свічок, чи то різьблення фігурок тварин. Щонеділі селяни ходять із цими виробами від гуртожитку до гуртожитку, залишаючи подарунки біля дверей сусідів як подяку за допомогу чи доброту, отриману за минулий тиждень. Звісно, найбільше дарунків отримують старійшини, хоча вони роблять найменший внесок у життя села. Це завжди турбувало Еморі, але ніхто інший, здається, не звертав на це уваги.

Бункер вирізняється простотою на тлі звичайних яскравих стандартів села, лише кілька прикрас пом’якшують сірі стіни. Меблі обмежуються старим розкладним ліжком, знайденим десь у селі, комодом і креслярським столом, вкритим аркушами зі складними рівняннями.

На стінах висять фотографії зі щасливою Теєю. Ось на одній вона їде на спині у Гефеста, а на фоні сміється літня жінка. На іншій світлині вона лежить на пляжі та корчить гримаси на камеру. Навколо яскравого вогнища скупчилося семеро людей із закинутими від сміху головами. З барної стійки посеред басейну подають напої.

Еморі одну за одною роздивляється фотографії, на яких бачить зовсім іншу Тею, яку вона досі не знала. Зовні вона майже не змінилася, хоч на цих світлинах вочевидь дещо молодша. Дивно, що вона сміється, насолоджуючись життям. Еморі здається, що вона ніколи не бачила її такою раніше.

— Що з нею сталося? — запитує вона.

— Її світ згорів, — кажу я. — Її сім’я загинула, а потім і друзі. Вона втратила надто багато, щоб не втратити саму себе.

Величезна хвиля жалю охоплює Еморі.

— Тримайся за це почуття, — кажу я. — Буде легко їх ненавидіти, але і Тея, і Гефест страждали набагато більше, ніж ти можеш собі уявити. Хай хто вони сьогодні, це був не їхній вибір, і вони на це не заслуговували.

Еморі висуває шухляди столу одну за одною. Тіла в лазареті свідчать про те, що Німа знайшла спосіб повернутися в Блекгелз, навіть якщо він нібито був втрачений у тумані. Якщо Тея дізналася про це, вона мала вагомий мотив для вбивства.

— Мотив, — бурмоче Еморі, хитаючи головою.

Вона стільки разів читала це слово у своїх книгах, але жодного разу не вимовляла його вголос. «Воно не належить цьому місцю», — думає вона. Це щось старе, грубе й запилене. Воно відлунює у повітрі, коли його промовляєш.

Перша шухляда порожня, але в другій лежить старий фотоапарат з корпусом, скріпленим дротом. Тея змушувала своїх учнів брати його з собою в експедиції, щоб вони могли сфотографувати нові рослини чи тварин, які їм траплялися. На жаль, він такий крихкий, що в разі спроби сфотографувати тварину, що пробігала повз, фотоапарат просто розпадався на шматки.

Поклавши фотоапарат на місце, вона висуває наступну шухляду і знаходить там старий щоденник.

Вона гортає його без особливої уваги, поки не доходить до останнього запису.

Еллі більше немає. Вона не слухала ні мене, ні Гефеста. Залізла в останню вільну стазисну капсулу. Сказала, що або так, або вона зістрибне зі скелі.

Я не знаю, що робитиму без сестри. Останнім часом ми мало розмовляли, але це тільки тому, що ми тут уже понад шістдесят вісім років. Про що ще можна казати?

Не знаю, хто більше засмучений, я чи Гефест. Він любив її дужче за життя.

— Сестра Теї в пастці в Блекгелзі, — промовляє Еморі вголос. — Німа не лише не пускала Тею всередину, а й не давала їй бачитися із сестрою.

— Еморі, ти мусиш зупинити свого батька, — терміново втручаюся я.

— Чому?

— Тому що він збирається утнути щось надзвичайно дурне, — зауважую я.

Розділ 45

Загнавши човен на мілину, Сет стрибає у хвилі, незграбно приземляючись на поранену щиколотку. Шкіра навколо круглої рани почорніла й посиніла, і та починає набрякати, що відгукується різким болем у нозі щоразу, коли він ступає на неї.

Скривившись від болю, він тягне човен угору по гальці.

— Тату!

Еморі чекає на нього, заклавши руки в боки.

— Еморі? — здивовано запитує він, кидаючи весла на купу на березі, — Що ти тут робиш?

— Ебі розповіла мені, що ти збираєшся зробити.

— Ебі не має ділитися моїми особистими думками, — відповідає він. — Де Хусейн? Нам потрібен візок. Я знайшов тіло на скелях біля маяка.

Еморі підходить до човна. У ньому лежить жінка — або те, що від неї залишилося. Усі кінцівки зламані, обличчя розбите, а грудна клітка розірвана. На ній сірий комбінезон, схожий на знайдений в лазареті. Він подертий, але його нитки сіткою стягують понівечене тіло докупи.

Жовч підступає до горла Еморі, але вона ковтає її, відмовляючись відвести погляд.

«Це і є сьогоднішній день, — думає вона. — Забудь, що ця людина дихала, плакала та мріяла. Ніщо з цього не допоможе. Але щось отут може допомогти врятувати острів».

В око одразу впадає, що це понівечене тіло колись було людиною, як і ті, що лежать в лазареті. Еморі бачить її органи крізь роздертий живіт, але вони зовсім не там, де б мали бути. Це, мабуть, та сама жінка, на якій Німа проводила експерименти.

— Що з нею сталося? — запитує Еморі.

— Хтось приніс її до скелі й скинув з обриву, — відповідає Сет, розминаючи затерплі плечі.

— Ти бачив, хто це був?

— Ні.

— Вона була мертва, коли… — Речення таке жахливе, що вона не годна його закінчити.

— Звісно, що була, — відповідає він, звужуючи очі. — Навіщо комусь скидати її, якщо вона не мертва?

Еморі не відповідає. Їй бракує духу, хоча її дивує, що вона так швидко перестала сприймати смерть, як інші селяни.

Хусейн з’являється з-за воріт, тягнучи за собою візок для перевезення трупів. Сет витягує тіло з човна й безцеремонно кидає його всередину. Частини тіла падають із бридким чавканням.

— Можеш відвезти її до печі? — запитує Сет.

— До лабораторії, — поправляє Еморі. — Тея захоче її побачити.

— Навіщо?

— Тому що Німа мертва, і це все якось пов’язано, — промовляє вона, киваючи Хусейну, щоб той вирушав.

Сет збирається йти по візок до села, аж тут Еморі хапає його за руку й змовницьки поглядає на нього.

— Не кажи Теї, де ти прокинувся сьогодні вранці, — каже вона. — Гефест на маяку знайшов екстрактор пам’яті. Він планує під’єднати його до будь-кого, хто може щось знати про вбивство Німи.

Сет дивиться на неї, а потім розчаровано похитує головою.

— Ебі розповіла мені все, що відбувається, — промовляє він, шкутильгаючи через пошкоджену щиколотку. — Я знаю, що бар’єр упав, що туман насувається. Я знаю, що хтось навмисно вбив Німу, і я бачив її останнім. — Він смикає свою футболку, тканина неприємно тріщить. — На моєму одязі кров, якої не було минулої ночі. Я якось до цього причетний, і якщо старійшини вважають, що моя смерть знадобиться для порятунку острова, то так і треба.

— Чому б тобі не розповісти мені, що сталося, — зауважує вона. — Мене попросили розслідувати вбивство.

— Я краще розповім старійшинам, — вперто наполягає він.

— Тату!

— Досить, Еморі, — викрикує він, його гнів змінюється шоком, коли він заходить на подвір’я, нещодавно прикрашене до сьогоднішнього похорону.

Лише кілька днів тому він попрощався з батьком, і здається, ніби минуло лише кілька місяців відтоді, як він оплакував Джудіт. Тепер ліхтарі запалені для Німи. Він втрачає близьких надто швидко, щоб мати силу впоратися з цим усім.

Глибоко вдихнувши, він кульгаво ступає вперед.

Люди підіймають голови, коли він проходить повз, їхні очі округлюються. Він важко дихає й кривиться від болю через рану на щиколотці. Його сорочка просякнута потом і кров’ю, а рухається він з таким поспіхом, який рідко можна побачити в селі.

Він скидається на того, хто спізнився на апокаліпсис.

— Як ти поранився? — запитує Еморі, намагаючись розгледіти круглу рану над його щиколоткою. Поранити могли кінцем зазубреної труби, але вона не може одразу пригадати, де б така знайшлася.

— Поняття не маю, — гарчить він. Сет киває на побиті обличчя на спортивному майданчику. — Але здається, я тут не один такий.

Вона чекає на продовження, але це те саме, що сподіватися знайти вугілля у дводенному попелі.

— Ебі сказала мені, що ти прокинувся з малюнком, — каже вона, намагаючись знайти інший підхід. — Можна мені його побачити?

Його рука стискає кишеню, ніби захищаючи її.

— Це вирішуватимуть старійшини, — бурчить він.

Вони дійшли до провулка між казармами й зовнішньою стіною, звідки видно склепінчастий дах школи. За ним видніється склад з почорнілою від кіптяви пожежі цеглою. Це єдине очевидне пошкодження з цього ракурсу, оскільки полум’я так і не вийшло за межі задньої стіни.

— Тобі потрібно зупинити батька, — застерігаю я її в думках. — Я намагаюся вивести Тею і Гефеста з лабораторії, але якщо вони будуть там, коли він прийде, вони його вб’ють.

Еморі різко зупиняє батька, міцно притискаючи долоню до його грудей.

— Тату, послухай мене, — просить вона, стишивши голос, коли повз неї проходять селяни з музичними інструментами. — Я можу все владнати, якщо ти даси мені шанс. У тебе немає причин помирати.

Сет перехоплює благальний погляд доньки.

— Я не довіряю тобі, Еморі, — холодно проціджує він. — Туман буде тут менш ніж за два дні, і я не вірю, що ти зможеш нас усіх урятувати.

Її обличчя кривиться від болю.

— А тепер, будь ласка, відійди вбік, щоб я міг поговорити з тим, хто може, — вичавлює він.

Розділ 46

Клара в лабораторії, визирає з-за дверей. Гефест і Тея сидять пліч-о-пліч зовні, притулившись спинами до стіни. Він удвічі більший за неї, щось гарячково розповідає, жестикулюючи, ніби намагається вихопити з повітря якийсь сенс.

Тея абсолютно нерухома, її підборіддя злегка опущене, очі примружені від яскравого світла.

Клара дивиться в бік провулка, звідки незабаром з’явиться її дідусь, і бачить, що там, на щастя, нікого немає. Вона крадькома повертається до мікросамплера, який аналізує ґрунт, знайдений на фермах.

— Ти впевнена, що цей план спрацює? — запитує вона подумки.

— Ти маєш бути переконливою.

Вона поглядає на прилад із бажанням, щоб той працював швидше. Щосекунди її дідусь на крок ближче до лабораторії.

Сканер видає результати з радісним звуковим сигналом.

Як вона й підозрювала, врожай на фермі отруєний хімікатами, але вона не впізнає жодну зі сполук.

— Твій дідусь уже дійшов до школи, — повідомляю я їй, коли вона поспіхом переписує формули на аркуш паперу. — Швидше.

Вона пробігає через кімнату, опановуючи себе перед виходом надвір.

— Я проаналізувала зразок ґрунту, — каже вона, простягаючи результати. — У ньому щось дивне.

— Залиш його на моєму столі, — відмахується Тея.

Клара намагається не відводити погляду від провулка. Їй ніколи раніше не доводилося нікого обманювати, і це захоплює. Так багато адреналіну переповнює її організм, що їй важко встояти на місці.

— Можете глянути на це зараз? — запитує вона. — Я ніколи раніше не бачила цих хімікатів. Я не знаю, якої шкоди вони завдають.

Гефест різкими жестами просить звіт, потім передає його Теї.

— Ти хотіла домашню тваринку, — каже він їй.

Тея пробігає очима список хімікатів, її зазвичай незворушний вираз обличчя вмить змінюється.

— Цього не може бути, — промовляє вона, передаючи список Гефесту.

Вони обмінюються спантеличеними поглядами, й Тея різко підводиться на ноги.

— Куди ти? — здивовано запитує Гефест.

— Перевірити всі входи до Блекгелзу, — відповідає вона.

Розділ 47

Сет пришкандибав до лабораторії та бачить Клару, яка на самоті схилилася над мікросамплером.

Вона відриває погляд від дисплея, ніби заскочена його появою. Він завмирає на місці, здивовано оглядаючи лабораторію. Востаннє він був тут за кілька днів після смерті дружини. Вони працювали на краю світу з частотним детектором, намагаючись зрозуміти, як спілкуються комахи в тумані. Це був поганий день, який, здавалося, дедалі гіршав. Потрапивши під зливу, вони опинилися в сильній течії, яка майже затягнула їх у туман, перш ніж вони вибралися. Вони з’їли невтішний пікнік і старалися по черзі гребти, щоб подивитися п’єсу, написану Джудіт.

Весь день у неї був закладений ніс, вона тремтіла від холоду, але вигляд мала не надто кепський, та й вона не звикла скаржитися. Коли настала комендантська година, вони заснули в обіймах одне одного. Наступного ранку вона була мертва, її забрали без зайвого галасу.

Тея помістила Сета на карантин, побоюючись чуми, але це просто був один з таких випадків. Село дає їм притулок, захищає їх, а іноді вбиває. Тієї ночі воно вбило його дружину.

Тея хотіла, щоб Сет і надалі був її учнем, але щоразу, коли він заходив до лабораторії, то бачив експеримент, над яким працювала Джудіт. Він бачив звіт, який вона писала, або квіти, які вона зібрала. Після кількох днів спроб він перепросив і вже ніколи не повертався. Як він пам’ятає, Тея більше з ним не розмовляла, і він завжди вважав це цілком справедливим. Він відмовився від свого обов’язку, відмовився від священного акту служіння. Іноді він запитує себе, чи його розчарування в дочці не посилюється розчаруванням у самому собі.

У дверях з’являється Еморі й полегшено зітхає, коли бачить, що лабораторія порожня.

Помітивши батькову задуму, вона швидко хапає ножиці та відрізає клаптик тканини з його рукава, передаючи його Кларі.

— Що ти робиш?! — запитує він вимогливо.

— Треба перевірити, чия це кров у тебе на одязі, — бадьоро відповідає вона. — Сподіваюся, ми зможемо з’ясувати, що ти робив після комендантської години, поки Гефест не вбив тебе за цю інформацію.

Клара кладе тканину під прилад, поки Сет відкидає простирадло, яке вкриває тіло Німи. Наразі більшу частину її голови повернули на місце, та це однаково було жахливим видовищем. Її залишили після розтину, наче клаптикову ковдру.

Він знову поспішно накриває її обличчя й опускається на стілець. Неможливо повірити, що щось аж таке жахливе могло статися з кимось таким чудовим. Дарма що Еморі йому все розповіла, він переконаний, що це нещасний випадок або жахливе непорозуміння.

Клара приносить бинти, антисептик і знеболювальне у формі порошку. Вона висипає трохи засобу в склянку з кип’яченою водою і передає дідусеві. Поки він п’є, вона тягне табурет і підставляє під його ногу, щоб оглянути круглу рану над щиколоткою. Та сильно набрякла і сочиться жовтим гноєм.

— Інфекція розвинулась, — заявляє вона. — Як ти поранився?

— Без поняття, — відповідає він, намагаючись зняти черевик. — Вона вже була, коли я прокинувся. Сподіваюся, екстрактор пам’яті зможе видобути пояснення.

— Ти справді збираєшся дозволити Гефесту використати його на собі? — із жахом запитує Клара, обробляючи рану. — Старійшини не такі, як ми думали, і вони не завжди мають рацію. Я бачила це на власні очі. Вони жорстокі й егоїстичні. Вони кривдять людей. Ти не можеш їм довіряти.

— Ми були створені для служіння їм, — додає Еморі, оглядаючи екстрактор пам’яті. — Вони створили нас, щоб ми виконували роботу, яку вони не хотіли робити самі.

— Ти говориш так, ніби це має значення, — заперечує він, здригаючись, коли Клара відриває шматки пошкодженої шкіри. — Найвища честь у селі — служити людям. Ми дбаємо про інших людей, перш ніж подбати про себе. Мені здається, що твоє нещодавнє відкриття нам уже давно відоме.

— Хіба ми не маємо вільно вибирати ці якості? — запитує Еморі, розчарована його відмовою злитися.

— А ти можеш гарантувати, що ми будемо це робити? — запитує він, намагаючись скинути другий черевик. — Мені байдуже, людина я чи ні. Це не змінює того, хто я є і чого я хочу. У мене свербить спина, так само як і до того, як ти мені це сказала. У мене болить шия. Я досі люблю море. Не люблю варену картоплю. А сьогодні вранці я прокинувся весь у крові, та ще й без моєї найкращої подруги.

Він з бурчанням стягує черевик та охайно ставить його поруч зі стільцем.

— Якщо мої забуті спогади можуть допомогти селу, я охоче ними поділюся і пишатимуся цим.

— Це черевики Шилпи, — промовляє Еморі, беручи їх у руки.

— Ні, це не так.

— У підбора немає шматочка, — зауважує вона й показує батьку, щоб переконати. — Минулої ночі ти зняв їх з ніг Шилпи, поки вона спала.

— Навіщо мені було знімати її черевики? — запитує він.

— Тому що за фермою починається скеляста місцевість, — пояснює Клара, змащуючи поріз на його щиколотці антисептиком. — Ти, я і мама вчора ввечері тягнули віз до хатини Аділа. Дорогою тобі довелося перевзутися.

— Але минулої ночі я був на маяку разом з Німою, — заперечує він.

— Ти, мабуть, повернув її назад у село.

— Але я прокинувся там, — затинається він. — Навіщо мені гребти всю дорогу назад?

Мікросамплер сигналить про завершення сканування крові на його одязі. Клара закінчує обмотувати бинтом його ногу, потім підводиться та йде до апарата.

— Чия вона? — запитує Сет, обертаючись на своєму сидінні до Клари, явно боячись почути відповідь. — Німи?

— Ні, — відповідає Клара тремким голосом. — Вона належить Хвей.

Розділ 48

Сет шкандибає колами по лабораторії Теї, а задумлива Еморі та приголомшена Клара спостерігають за ним.

— Хвей не було в моєму човні минулої ночі, — каже він вже вчетверте. — Я заледве знав цю дівчину.

— Це, мабуть, означає, що ти був біля пташиної купелі, коли на неї напали, — припускає Еморі.

— Я прокинувся посеред моря! — роздратовано гарчить він, розводячи руками. — Це все не має жодного сенсу.

— Розкажи нам, що сталося минулої ночі, — каже вона, потай насолоджуючись його дискомфортом. — Усе, що ти можеш згадати.

Він хитає головою, намагаючись зібрати все докупи.

— Розповідати особливо нема чого, — відповідає він, чухаючи свою щетину. — Німа була надто тихою. Вона мало говорила під час подорожі. Лише розповіла, як стала власницею острова, і питала про твою матір…

— Вона питала про маму? — уриває його Еморі. За двадцять років, що минули після смерті Джудіт, Німа жодного разу не згадала про неї. Навіть у перші тижні після похорону, коли Еморі лиш намірювалася розповідати історії та згадувати час, проведений разом, Німа швидко змінювала тему розмови.

— Так, — відповідає Сет, спантеличений раптовим інтересом Еморі.

— Що саме вона хотіла знати?

— Якою вона була. — Сет хмуриться через цікавість доньки. — Чому це має значення?

— Я не знаю. Вона коли-небудь раніше запитувала про неї?

— Ні, — визнає він. — Та ми недовго це обговорювали. Аділ чекав нас на пристані, і я думаю, що це її збентежило. Ебі, мабуть, заспокоїла її, тому що Німа попросила мене пришвартуватися, а потім пішла з ним до маяка. Це останнє, що я пам’ятаю.

— Яким був Аділ?

— Знервованим, можливо. Розлюченим. Німа боялася, але не дозволила мені піти з нею. Я заснув у човні. Це останнє, що я пам’ятаю, перш ніж прокинувся вранці з ось цим.

Він простягає складений аркуш паперу.

Еморі бере його та бачить перед собою вирвану сторінку з альбому Маґдалини. Як вони й підозрювали, художниця намалювала події минулої ночі. На сцені гурт, який грає на своїх інструментах, а селяни танцюють. Можна сказати, ніби всі веселяться на вечірці.

— Іди поглянь на це, Кларо, — каже Еморі, жестом підзиваючи доньку. — Хвей розмовляє з Німою біля пташиної купелі. У руках вона тримає свою скрипку.

Клара знаходить на малюнку себе, вона сидить на краю столу, вирізаючи птаха з дерев’яного бруска. Еморі поруч із нею, обіймає її за плече.

— Я маю засмучений вигляд, — промовляє вона.

— Ми обидві, — бурмоче Еморі.

— Я різьблю лише тоді, коли мені є про що подумати або потрібно заспокоїтись, — зауважує Клара. — Що такого могла розповісти нам Німа, що зробило б усіх інших такими щасливими, а нас такими сумними?

— Точно не про те, що ми проведемо решту свого життя, прислуговуючи людям, які опинилися в пастці в Блекгелзі, — каже Еморі. — Або Тея збрехала мені, або Німа збрехала їй.

Вона перевертає малюнок та уважно розглядає дивну схему з лініями й цифрами.

— Такі малюнки робив Аділ, — підмічає Сет. — Коли він уперше повернувся в село до свого вигнання. Він дряпав їх на стінах посеред ночі. Ми знаходили їх всюди.

— Що вони означають? — запитує Клара.

— Він і сам не знав, — відповідає Сет. — Здавалося, він був спантеличений через них не менше за нас.

— Схоже на Бена, — бурмоче Еморі. — Це ж твій почерк, тату?

— Трохи неохайний, але так.

— Ти, мабуть, учора ввечері вирвав цю сторінку з альбому Маґдалини, адже це був найближчий папір під рукою, — розмірковує вона. — Хай що означає ця діаграма, ти, очевидно, мусив швидко її записати.

Без жодного уявлення, що це означає, Еморі повертається до малюнка подвір’я на протилежному боці. Так дивно бачити себе там, пробудженою й усвідомленою, яка живе життям, якого не пам’ятає.

— Чому Німа не хотіла, щоб ми це пам’ятали? — бурмоче Клара, стоячи позаду неї.

Очі Еморі округлюються, жахлива думка вривається в її свідомість.

— Де ніж, яким ти вирізаєш птахів? — різко запитує вона.

— У моїй сумці, — відповідає Клара, досі дивлячись на малюнок.

— Поклади його під самплер, — каже вона.

— Навіщо?

— Просто зроби це, будь ласка.

Налякана наполегливістю в тоні матері, Клара виймає ніж із дерев’яних піхов і кладе його під прилад.

Минає мовчазна хвилина, аж поки звуковий сигнал машини не розколює її, як скло. Клара опускає обличчя до дисплея, неохоче читаючи результат.

Вона ковтає, сідаючи прямо.

— На лезі є сліди крові Хвей і Німи, — зауважує вона, перехоплюючи пильний погляд матері. — Мій ніж — знаряддя вбивства.

Еморі прямує до екстрактора пам’яті. Поміркувавши якусь мить, вона підіймає його над головою, жбурляє на підлогу, і по лабораторії розлітаються уламки металу та скла.

Незадоволена пошкодженнями, вона топче його щосили.

— Припини! — вимагає Сет, намагаючись відтягнути її, але вона вивільняється з його рук, стрибає на прилад обома ногами, і всередині нього щось тріщить. З боків витікає яскраво-червоний гель.

— Що ти наробила? — кричить він.

— Я врятувала життя близьких мені людей, — каже вона, важко дихаючи. — Можеш не дякувати.

Розділ 49

Еморі вибігає на вулицю і розпачливо кричить до пурпурового неба, привертаючи до себе здивовані погляди людей у казармах.

Вона залишила батька з екстрактором пам’яті, який той тримав на колінах, наче поранену тварину. Після всього, що вони дізналися, він досі сердиться на неї за непослух волі старійшин. Як його віра в них може бути такою непохитною, коли він так мало вірить у неї?

Вона відчуває, як руки Клари обіймають її за талію, а голова притуляється до її спини. Донька дитиною так робила, коли хотіла, щоб її заспокоїли. Відтоді це так уперше.

— З тобою все гаразд? — запитує Клара.

— Він ідіот, — заявляє Еморі, стискаючи кулаки.

— Він, напевно, думає те саме про тебе.

— Не ставай на його бік, — гаряче заявляє Еморі. — Ти вийшла сюди, а це означає, що ти на моєму боці, і якщо ти на моєму боці, то маєш злитися на нього так само, як я.

Клара грайливо зойкнула, розсмішивши матір.

— Не думаю, що ти знаєш, як працює гнів, — каже Еморі, заспокоюючись.

Її ступнями повзають мурахи, які величезними чорними колонами прямують до подвір’я, сподіваючись підібрати залишки їжі, що впали зі столів. Еморі думає, що на них чекає розчарування. Більшість запасів досі невідомо де, поминальна трапеза звелася до недоїдків і майже стиглих овочів, які зарано висмикнули із землі.

Вона бере доньку за руки — брудні, гарячі й поранені. Її руки гладенькі й тонкі, шкіра вкрита ластовинням. Це єдине, що в ній не змінилося з дитинства.

— Що сталося, люба? — лагідно запитує матір.

— Мамо, чому на моєму ножі була кров Хвей? Я б ніколи не заподіяла їй шкоди, хай там що.

— Звісно, що не заподіяла б, — промовляє Еморі, обертаючись, і заглядає в стурбоване обличчя Клари, вражена тим, куди завів її доньку хід думок. — Злочин був імпульсивним, і ти сиділа з ножем біля пташиної купелі. Той, хто напав на Хвей та Німу, вихопив його в тебе, бо це виявилася найближча річ, яка опинилася під рукою. Якби це був молоток або пила, вбивця скористався б ними.

Еморі притискає долоні до щік Клари, опускаючи голову, щоб зазирнути їй в очі.

— От у чому я точно впевнена — ти не маєш до цього жодного стосунку, — запевняє Еморі. — Твоє серце занадто велике.

— А якщо ти помиляєшся? Я так розсердилася на Хвей за те, що вона так зі мною повелася. Я думала, що вона… Що, як я зірвалася й учинила щось жахливе?

— Ми досі не знайшли нічого, що підтверджувало б смерть Хвей. Твій дідусь прокинувся з її кров’ю на сорочці, ймовірно, він бачив, як на неї напали у дворі. Він ніколи б її не скривдив, тож, мабуть, намагався допомогти. Він був учнем протягом тривалого часу, тож Тея навчила його надавати першу медичну допомогу, і, ймовірно, він добре в цьому розбирається, оскільки знає, яка небезпечна ця робота. Думаю, що ми втрьох поклали Хвей на задню частину воза й відвезли до хатини Аділа, хоча саме тут моя теорія обривається, оскільки я не знаю, навіщо нам це робити. Можу лише припустити, що Аділ кудись її після цього відвіз, але навіщо йому це робити, якби вона була мертва?

Клара розправляє плечі, підводить голову, знову сповнена надії.

— Дякую, — шепоче вона.

— Я просто розмірковую вголос, — відповідає Еморі, втомлено потираючи очі. — І я не впевнена, що це наближає нас до вбивці.

Вона прислухається і чує брязкіт столового наряддя, яке забирають зі столів. Скоро настане комендантська година, і всі беруться прибирати після похорону.

— Думаю, час розповісти всім, що відбувається на цьому острові, — промовляє Еморі.

Розділ 50

Еморі схвильовано підіймається на сцену, здіймаючи руки, щоб привернути загальну увагу.

Селяни прибирають зі столів і знімають декорації, але все це впівсили. Зазвичай вони б уже готувалися до сну, але перебування в чиїйсь компанії зараз дарує їм відчуття затишку.

Останні дві години вони думали лише про туман, що насувається. Вони засипали мене запитаннями, на які я не могла відповісти, і шукали старійшин, які кудись зникли. Селяни почуваються покинутими, і їм не кращає від того, що вони бачать Еморі, яка вовтузиться на сцені. Вони сподівалися на Тею чи Гефеста: когось, хто має владу й відповіді.

Еморі — живе уособлення їхніх сумнівів.

Усе своє життя вона бентежила їх своїми запитаннями, вказуючи на нерівність, яку вони боялися побачити, і відкриваючи їм таємниці, які вони вперто ігнорували. Вони навчилися уникати її скрізь, де тільки можливо, навіть відсторонювалися від неї за вечерею, аж поки вона не стала щовечора сидіти сама на острівці самотності.

— Нам завжди брехали, — відверто промовляє Еморі, коли всі обертаються до неї. — Старійшини, а також Ебі. Ми не люди. Ми — щось ними створене. Вони вирощують нас у кальдері, щоб ми служили їм, і ми помираємо в шістдесят років, бо вони так вирішили.

Селяни здивовано перешіптуються, водночас сприймаючи цю інформацію із завороженою, непорушною тишею, чекаючи, що вона скаже далі.

Еморі очікувала гніву чи недовіри — чогось, що могло б її підштовхнути. У цьому тьмяному очікуванні немає пального. Вона намагається танцювати на воді.

Вона продовжує, розповідаючи їм про людей у Блекгелзі і про те, як селяни щоночі встають зі своїх ліжок й обслуговують обладнання, яке підтримує їхнє життя. Вона затинається, замовкає, а потім повертається, щоб заповнити прогалини.

Їхні реакції залишаються приглушеними.

Вони кивають і бурмочуть, інформація проникає крізь них, як камені крізь мед. Усе їхнє життя їм казали, що справді важливо, про що варто дбати й коли треба бути допитливими. Їм ніколи не доводилося обробляти так багато інформації одночасно, ще й самотужки.

Еморі відчуває свербіж і дискомфорт під їхніми пильними поглядами, вона не впевнена, що треба продовжувати.

— Дай їм надію, — м’яко кажу я. — Вони бояться. Це саме те, що їм зараз потрібно.

Вона думає: «Ми справді в біді, якщо вони потребують цього саме від мене. Скільки людей коли-небудь почувалися краще після розмови зі мною?».

Еморі роздивляється їхні обличчя, стараючись правильно дібрати слова.

— Німа загинула не випадково, — виривається у неї, хоча їй бракує інформації. — Її вбили навмисно. Її смерть — причина того, що туман насувається на острів. Якщо я з’ясую, хто відповідальний за цей злочин, ми зможемо відновити бар’єр. Ми зможемо врятуватися.

У натовпі пробігає хвиля занепокоєння, а за нею — збуджене шепотіння, коли вони усвідомлюють її слова.

Еморі помічає Маґдалину, яка сидить на краю фонтана. Її подруга поспіхом змальовує цю виставу шматочком вугілля, лише посилюючи нервовість Еморі. Одна справа — бути речницею кінця світу, і зовсім інша — мати когось, хто записує твої дії.

Трохи осторонь від решти вона бачить Бена, який малює палицею в багнюці, а Шерко стурбовано на нього поглядає. Клара опускається на коліна і, нахмуривши брови, розглядає малюнки. «Це, мабуть, ще якісь рівняння», — думає Еморі.

— Як пошук вбивці Німи допоможе нам відновити бар’єр? — запитує Сет, який стоїть у тіні біля кухні, схрестивши руки.

До цього Еморі не помічала батька, і його присутність одразу ж розпалює гнів, який вона відчувала раніше.

— Щойно вбивця зізнається, Гефест стратить його, — промовляє вона, ненавидячи слова, що злітають з її вуст. Вони звучать як схвалення. Ніби вона схвалює вбивство.

Вибухає хор протесту.

— Має бути інший вихід! — вигукує Йоганнес, який аж підскакує від гніву.

— Цього вимагає Ебі, — зауважує Клара. — Моя мама робить саме те, що її попросили. Чому б тобі не піти й не накричати на Гефеста? Якби не вона, він би вже вбив половину з нас.

Вона сердито дивиться на Йоганнеса, і він знову сідає, присоромлений через спалах гніву.

— Ти згодна з цим, Еморі? — запитує Сет, виходячи на світло. — Віддавати когось на смерть?

Вона вагається, раптом відчуваючи невпевненість. Якщо чесно, вона не замислювалася над тим, що станеться потім. Її більше хвилювали питання, ніж наслідки пошуку відповідей.

— Туман захопить острів трохи менш ніж за півтора дні, — ухильно відповідає вона.

— Ми не вбиваємо людей, Еморі, — заперечує він. — Ми не допомагаємо іншим виправдовувати вбивства і не зраджуємо себе через страх чи злість.

— А що ти хочеш, щоб я зробила натомість, тату? — жалібно запитує вона. — Щоб припинила пошуки?

— Ні, я хочу, щоб ти шукала з ясним розумом. Це твоє розслідування, але коли ти отримаєш відповідь, я хочу, щоб ти дуже ретельно подумала, як чинити далі. Ми можемо вижити в саду всередині кальдери. Будуть важкі рішення, але я б радше віддав перевагу цьому, ніж знати, що ми забрали чиєсь життя, щоб врятувати своє.

Натовп висловлює згоду з цією думкою, присоромлюючи бідолашну Еморі, яка відчуває, що стала рушійною силою не свого плану.

— Еморі не визначає правила, — промовляю я в їхніх думках, заспокоюючи. — Вона лише виконує прохання — моє і Теї.

Коли вони нарешті заспокоюються, Еморі знову підвищує голос.

— Усе своє життя нам казали приймати речі, які здаються дивними, і не ставити запитань, але так не може тривати далі. Ми не маємо часу на ввічливість чи стриманість. Якщо ви бачили щось незвичайне, будь ласка, скажіть мені. Якщо ви стали свідками чогось дивного за останні кілька днів, я маю про це знати. Мені допоможе будь-яка інформація.

Люди мовчки сушать собі голови. Еморі витирає піт із чола, коли помічає, як тремтить її рука. Вона ненавидить стояти тут, перед людьми. Завжди ненавиділа. Це вистава, а вистави здебільшого — брехня.

Квівен підіймає руку.

— Ми бачили сон, — промовляє він нерішуче. — Не знаю, чи це має значення, але декому з нас наснився однаковий сон.

Він шукає підтримки в обличчях своїх друзів, але вони заледве годні глянути йому в очі. Вони червоніють від сорому, переплітають руки й соваються на своїх місцях.

— Про що він був? — запитує Еморі.

— Ми… — Він занепокоєно облизує губи. — Ми нападали на Гефеста. Усі ми гналися за ним по селу, а потім…

— Що?

— Звалили його з ніг, — каже він, явно відчуваючи огиду. — Інші намагалися втримати його.

Порша тягне руку.

— Мені також снився цей сон, — налякано промовляє вона. — Тільки я тримала Тею. Я завдала їй болю, та я в цьому не впевнена. — Її жаль може затопити село. — Вона намагалася звільнитися, але я її не відпускала.

Дехто з інших шепоче, згадуючи свої сни.

— Щось іще? — запитує Еморі.

Порша похмуро киває.

— Я тримала щось гостре, — зізнається вона. — Здається, я намагалася заколоти її ножем.

Розділ 51

Еморі й сама не помітила, як заснула, тож вона збентежилась, коли прокинулася на лавці й побачила село, яке ніби занурили в чорнило. Темрява просочується крізь гілки дерев та скрапує додолу, утворюючи калюжі.

Вона підіймає руку, ледве розрізняючи свої пальці. Повний місяць у небі, оточений більшою кількістю зірок, ніж вона коли-небудь вважала можливим, і це єдина причина, чому вона взагалі щось бачить. Немов усе сяйво у світі забрали геть, залишивши навколо неї лише кілька крихт.

Її очі звикають, і вона розуміє, що подвір’я не таке вже й порожнє, як їй здалося спочатку. Її батько лежить на сцені за кілька кроків від неї й тихо хропе.

— Котра година? — спросоння запитує вона.

— 22:17, — відповідаю я. — Ти заснула, поки всі прибирали. Ніхто не наважився тебе розбудити.

— А як же він? — запитує Еморі, киваючи в бік Сета.

— Він не хотів залишати тебе саму, — кажу я.

Над дахом казарми з’являється вагон канатної дороги, що підіймається до кальдери, відбиваючи місячне сяйво. З такої віддалі він нагадує їй кокон, який тягнеться вздовж павутиння. Вона здригається, уявляючи собі там, нагорі, гігантського павука, що чигає в темряві.

Брязкіт металу привертає її увагу до балконів.

Селяни виходять зі своїх гуртожитків і спускаються сходами. З полегшенням, хоч і здивовано, побачивши знайоме обличчя, вона кличе їх, але вони не зводять очей і зовсім її не впізнають.

Насправді вони взагалі не видають ані звуку. А зазвичай селяни нічого не роблять мовчки.

Вона насуплюється, помічаючи щось дивне в їхній ході. Усі крокують на однаковій відстані одне від одного, їхні плечі ідеально вирівняні, руки розгойдуються в одному ритмі. Деякі з них прямують за ворота, тоді як інші приєднуються до довгої черги, що тягнеться навколо казарми аж до заднього двору.

Вона наздоганяє Клаудію, яка найближче до неї. Еморі вигукує її ім’я, але та взагалі не реагує, тому вона стає перед нею, щоб зупинити. Клаудія плавно обходить її і йде далі. Її очі заплющені.

— Вона спить, — здивовано каже Еморі.

— Так, — підтверджую я.

— Ти контролюєш їх.

— Робота, яку потрібно виконати на острові, вимагає глибоких знань електроніки, слюсарних робіт, підводного ремонту, будівництва, зварювання, садівництва й схемотехніки. На навчання в будь-якій з цих галузей підуть роки. Буде ефективніше, якщо я виконаю ці завдання через ваших людей, аніж навчати кожного з них заново щоразу з покоління в покоління.

Еморі згадує всі ті ранки, коли вона прокидалася з подряпинами на ногах, болем у м’язах і брудом під нігтями.

— Коли я закінчу, усі повернуться до своїх спалень, — заспокоюю я. — Вони ніколи не дізнаються, що тут сталося.

— Але так чинити неправильно, — огризається Еморі. — Ти маєш це розуміти.

— Мені й не казали чинити «правильно», Еморі. Німа доручила мені стежити за селом і забезпечувати його максимальну ефективність. Ці доручення вкрай потрібні для виживання людства.

Еморі йде назирці за чергою на заднє подвір’я, де мешканці села ідеально заповнюють вагон. Це нагадує пазли, які мама давала їй у дитинстві й просила вкласти шматочки дивної форми назад у рамку, з якої вони випали. Вона любила ці пазли й могла годинами старанно складати їх докупи.

— Хто ми для тебе взагалі, Ебі? — запитує вона, коли канатний вагончик плавно рушає з місця, заповнений сплячими селянами. — Невже просто бджоли у вулику?

— Скоріше інструменти в ящику. Кожного з вас треба підтримувати в робочому стані, щоб я могла виконувати свою роботу. Іноді вас потрібно замінювати.

Еморі почувається так, ніби їй дали ляпаса. Вона завжди знала, що Тея вважає їх витратним матеріалом, але їй ніколи не спадало на думку, що я поділяю це бачення. Еморі була переконана, що я добра, співчутлива й турботлива, бажаю їй тільки найкращого без жодних прихованих мотивів. Я ніколи не підвищувала на неї голос і не завдавала їй болю. Я підтримувала її під час перемог і втішала після поразок. Я приглушувала біль після переломів кісток і підбадьорювала її, коли вона страждала від утрати. Цілком природно, що вона помилково сприйняла це за любов, й очевидно, що любила мене у відповідь.

Вона йде назад вздовж черги селян, виглядаючи обличчя Клари.

— Моя донька тут?

— Не сьогодні, — легко відповідаю я.

Еморі потирає втомлені очі й стримує позіхання, намагаючись зорієнтуватися. Вона ненавидить те, що відбувається з її друзями, але зараз не час зациклюватися на цьому. Вона не може згорнутися калачиком і жалітися чи відгородитися гнівом, немов щитом. Туман наближається, а вона ще так багато не знає.

Вона бере одну зі свічок на кухні й запалює її за допомогою кресала та кременя. Вони зі смолою із саду в кальдері, тому від полум’я точаться солодкі пахощі. Проштовхуючись поміж друзів, вона підіймається сходами до кімнати Маґдалини. Її подруга мирно спить, а Шерко щось бурмоче, стискаючи в руках простирадла.

Вона сідає в крісло, підібгавши під себе ноги, а потім задуває свічку.

За пів години вона чує, як втомлені кроки тягнуться до гуртожитку. За вікном рухаються тіні, потім хтось нестримно починає кашляти.

Еморі не бачить, хто кашляє, але знає, що це означає. Це пронизливий скрегіт механізмів, звук чогось зламаного всередині. Її бабуся померла так само, скорчившись від болю, з плямами крові на руках.

Людям, які так кашляють, не довго залишилося жити. Їхні години спливають так голосно, як лише можливо.

Коли кашель стихає, Аділ шкандибає крізь двері, витираючи губи хустинкою. Він згорблений, його силует ясно освітлений місяцем.

— Привіт, Аділе, — каже Еморі, запалюючи свічку.

Він здригається, відвертаючи голову від несподіваного світла. Вона шокована його кволістю. Його обличчя обвисло навколо тьмяних, примружених очей. Шия худа, а темне волосся посивіло, відступивши вгору по голові, мов відплив. Йому п’ятдесят вісім, але на вигляд він набагато старший.

— Як ти дізналася, що я прийду сюди? — запитує він, поглядаючи на балкон, чи раптом Еморі не привела старійшину.

— У твоїй хатині не було ліжка, тож я подумала, що ти там не ночуєш, — пояснює вона. — Нещодавно Меґс розповіла мені, що Шерко взявся вирівнювати всі картини. Це і твоя стара звичка, чи не так? Коли я дізналася, що ти й досі живий, мені спало на думку, що, можливо, ти вирішив пом’якшити умови свого вигнання.

— За правилами я не міг розмовляти ні з ким із мого старого життя, інакше їх би вбили. — Він знизує худими плечима. — Якщо я піду до світанку, ніхто не постраждає.

Він цілує Шерко в чоло.

— Я ніколи його не бачив, знаєш? — каже він. — Мене вигнали ще до того, як Ебі віддала його Маґдалині.

Його обличчя темніє, коли йому ще щось спадає на думку.

— Знаєш, у старому світі будь-хто міг мати дитину. Для цього не потрібен був дозвіл. Не треба було благати про цей привілей.

— Але ж ми не люди, — зауважує Еморі та спостерігає за його реакцією, намагаючись з’ясувати, як багато він знає.

Аділ складає перед собою руки. «Він збентежений», — думає вона. Він намагається приховати це, але не годен встояти на місці.

— У тебе сумний голос, — промовляє він, цілуючи Маґдалину в чоло. Легко зрозуміти, що це його традиція. Навіть у вигнанні він залишається селянином. Відірваний від звичного життя, у якому виріс, він створив для себе нове.

— Нам брехали, — зауважує вона, здивована припливом відчуття гіркоти.

— Наше походження навряд чи найгірше з усього цього, — відповідає він із тією повчальною манерою, яку вона пам’ятає. — Одна з переваг вигнання з отари — це можливість спостерігати за роботою пастиря. Я стежив за старійшинами протягом останніх п’яти років, і це жахливе існування. Повір, не бути людиною — це благословення.

— Ми гинемо у шістдесят! — заперечує вона.

— І здебільшого насолоджуємося кожним прожитим днем. Німі було понад сто сімдесят, коли її вбили, і я впевнений, що вона була по-справжньому щасливою менш як десять років. Тея і Гефест володіють цілим островом, з усією його красою і дивами, але вони щодня нещасні. Лише уяви собі, як це — бути таким зіпсованим усередині, що не можеш радіти цьому місцю.

У його голосі звучить ненависть.

— Ти їх ненавидиш, — приголомшено промовляє Еморі.

— А ти хіба ні? — запитує він, піднявши брову. — Наказ Теї погубив твого чоловіка. Гефест ледь не вбив тебе кілька годин тому, а зарозумілість Німи напустила туман на цей острів. Старійшини егоїстичні, недалекоглядні й жорстокі. Поясни мені, що ми втратимо, якщо Гефеста й Тею засягне той самий кінець, що й Німу?

— Ти погрожуєш їм?

— І ти станеш на моєму шляху?

— Так, — без жодних вагань відповідає Еморі.

Він ступає крок ближче до її крісла та нахиляє голову. У неї таке відчуття, ніби вона під мікроскопом, немов її зусібіч оглядають, щоб зрозуміти, чому вона досі звивається.

— Чому? — Його голос різкий. Це не питання. Це вимога. Виклик.

— Тому що ми не вбиваємо.

— Раніше ми не мали причини.

У горлі Еморі посохло. Він щосили намагається втримати погляд. Ніхто в селі раніше так не казав. Досі вона не вірила, що будь-хто із селян здатен припуститися такої аморальності.

— Вони єдині на острові, хто знає, як нас вирощувати, — раціонально зауважує вона. — Якщо один зі стручків у кальдері зламається, вони знають, як його полагодити. Подобаються вони нам чи ні, але без них ми не виживемо.

Аділ хитає головою, махаючи рукою в її бік.

— Ебі могла б нас навчити. Навіть якби вона не змогла, я б не прийняв їхній контроль як ціну нашого існування.

— Ти б радше убив їх?

— Так.

— І ти почав з Німи, — промовляє вона, сподіваючись вибити з нього правду. — Ти знав, що це зруйнує бар’єр?

Вона бачить, як на його губах народжується брехня, але уриває, перш ніж він встигає її вимовити.

— Мій батько бачив тебе вчора ввечері на причалі, коли ти чекав на неї.

— Я зізнаюся, що пішов туди з наміром вбити її, — каже він. — Через Німу останні п’ять років я провів на самоті й зовсім не мав змоги бачити людей, яких люблю найдужче. Я місяцями стежив за нею, вичікуючи нагоди, а потім, як грім серед ясного неба, Ебі сказала мені, де Німа буде того вечора.

Він похитує головою, явно спантеличений усім цим.

— Я так хвилювався, що приїхав на годину раніше. Я ладен був зробити це, Еморі, але потім у човні побачив твого батька та збагнув, якою буде ціна. Якщо я вб’ю Німу, загинуть усі, кого я люблю. Гефест про це подбає.

Він простягає до неї жилаву руку, показуючи відстань.

— Я стояв так близько, але не зміг цього зробити. Можеш собі це уявити? Можеш уявити всю цю ненависть, що палає всередині тебе і не має виходу? Я хотів облишити її, але Німа попросила мене піти з нею до маяка. Несподівано вона стала перепрошувати за моє вигнання і за поводження зі мною. Вона сказала мені, що хоче жити так, як живуть селяни, без брехні й таємниць між нею та людьми, яких вона любить. Вона планувала розбудити всіх, коли приїде в село, і розповісти усі свої таємниці. Усі скоєні нею гріхи стали б відомими всім, кого вона скривдила. Вона сподівалася, що вони пробачать їй, і почала з мене. Вона сказала, що я можу повернутися додому тієї самої ночі, якщо забажаю.

Він плескає в долоні.

— П’ять років страждань, а потім так раптово все закінчується. Ось так просто.

Він бере свічку.

— Ти п’єш чай? — запитує він, змінюючи тему розмови.

— Ну, так, — відповідає вона, збита з пантелику.

— Добре, якраз збирався заварити, і було б добре мати з ким поговорити хоча б раз. — Та вона не встигає заперечити, бо він виходить за двері, згорбившись і човгаючи ногами, проходить на металевий балкон. Дме прохолодний вітерець, кричать жаби-бики. Десь далеко виє вовк. Ніч така прекрасна. Еморі не може повірити, що її зберігають лише для старійшин.

— Це тебе я бачила за воротами, так? — запитує вона, спускаючись за ним сходами. — Тієї ночі, коли помер мій дідусь? Я впізнала твою поставу.

— У тебе гострий зір, — зауважує він, прикриваючи світло свічки. — Твій дідусь був моїм давнім другом, і я вважав, що є речі про вашу родину, які він мав би знати перед тим, як померти. Його турбували питання, на які я мав відповіді. Я не думав, що хтось заперечуватиме, він однаково вже був однією ногою в могилі.

— І що ж ти йому розказав?

— Ти не дивилася його камінь пам’яті?

— Він пропав. Ебі сказала, що його віднесло в океан.

— І ти їй повірила?

— Ні.

— Хороша дівчинка, — посміхається він. — Якщо чесно, безпечніше, якщо ти не знатимеш. Таємниці на цьому острові мають зуби, і вони не люблять, коли їх витягують на світло.

Вони йдуть на кухню, Аділ обводить поглядом довжелезну шеренгу сплячих людей, які чекають на вагон.

— Вони підіймаються туди позмінно, — каже він, вказуючи на них пальцем. — Я спостерігав за ними роками. Кожен працює один тиждень на місяць. Ця група доглядатиме рослини в саду-кальдері або обслуговуватиме канатну дорогу. Ті, що виходять за ворота, ремонтуватимуть хвильові генератори й сонячні батареї. Роботи дуже багато, і майже жодна з них не дає користі нашим людям.

Зайшовши на кухню, Аділ прикладає долоню до каструлі, що висить над піччю, і відчуває, що вона ще гаряча. Він бере з полиці два дерев’яні горнятка й нарізає в них трохи імбиру. Наливає кип’ячену воду, потім зішкрібає трохи меду. Його рухи відпрацьовані, як у того, хто виконує ці дії щовечора.

Він збирається подати їй чашку, коли з нього виривається надривний кашель, краплі крові розбризкуються по горнятку.

Аділ чекає, поки це мине, потім збентежено перепрошує, витираючи кров рукавом.

— Тобі потрібен лікар, — непокоїться вона.

— Мені потрібен лікар, який мене вилікує, — поправляє він її. — На жаль, на острові таких немає.

Він дає їй випити, і вона помічає під його нігтями попіл, так само як і під власними. Це від пожежі на складі.

Еморі сьорбає свій чай та роздивляється крізь пару його обличчя. Аділ старається забрати якийсь осколок зі своєї чашки, ображений знахідкою чогось, що не на своєму місці.

«Його історія така сама», — думає вона.

Він методично відшліфовував кожен дефект, допоки поверхня не стала ідеально гладкою. Він точно про щось бреше, вона в цьому впевнена. Правда глибша, вона темніша. І не така елегантна.

— Що Німа зробила після вашої розмови? — запитує Еморі, йдучи за ним до одного зі спільних обідніх столів.

Вони абсолютно порожні, але Еморі помічає, що Аділ сідає за дальній кінець четвертого столу. Там, де завжди сидів. Це місце закарбувалось у його кістках.

— Вона сказала мені, що я можу гребти з ними, якщо щасливо дочекаюсь. Спочатку вона мала зробити дещо важливе на маяку, — відповідає він.

— І що ж це було?

— Точно не знаю, але там була ще одна жінка, — каже він. — Я почув її, коли Німа відчинила двері, щоб зайти. Вона розмовляла з Гефестом. Це звучало досить дружньо, але потім жінка стала кричати.

— Кричати?

— Найгірший крик болю, який ти коли-небудь чула, — промовляє він, збліднувши від спогадів. — Я не хотів давати Німі привід знову мене вигнати, тож вирушив до села. Я потрапив у бурю, і мій човен розбився. Я повернувся якраз вчасно, щоб побачити, як вбивають Німу.

Він каже це невимушено, але Еморі чує нетерпіння в його голосі. Він чекав на можливість повідомити цю інформацію від самого початку розмови.

Вона ставить свою чашку і нахиляється через стіл. Її голос напружений.

— Ти бачив, хто це зробив?

— Саме так.

— Хто це був?

Аділ сьорбає чай, позираючи на Еморі.

— Це була Тея.

Розділ 52

— Тея?! — вигукує Еморі.

— Вона стояла навколішки над тілом з ножем у руці, уся в крові, — каже Аділ, відсьорбуючи чай. — Кричала щось про те, що в усьому винна Німа і що вона мусила знати, що станеться.

Еморі згадує камінь пам’яті, який бачила в бункері Гефеста. Одним з останніх спогадів Німи була жорстока суперечка з Теєю.

Аділ нахиляється й розстібає свій рюкзак. Зсередини він дістає закривавлену футболку та кладе на стіл перед Еморі.

— Упізнаєш? — запитує він.

— Вона належить Теї, — відповідає вона. — Тея була одягнена в неї в день смерті Німи.

— Вона просякнута кров’ю Німи, — зауважує він. — Тея збиралася спалити її, так само як спалила шматочок свого нігтя, що застряг у щоці Німи.

— Звідки ти це знаєш?

— Я бачив, як вона це робила, — відповідає він. — Я сховався в задній частині лабораторії, поки вона проводила розтин. Хотів побачити її реакцію. — Він довгим пальцем підсовує футболку до Еморі. — Це для тебе. Проведи аналіз, якщо хочеш. Переконаєшся, що я не брешу.

— Так і зроблю, — каже Еморі, відсуваючи її вбік. — Але спочатку я хочу почути більше про минулу ніч. Ти бачив, що сталося з Хвей? Вона музикантка.

Риси обличчя Аділа роздратовано сіпаються. Він переводить погляд на футболку, потім на її обличчя, намагаючись зрозуміти, чому вона не поспішає кидатися на Тею, стискаючи в руці цей доказ.

— Вона лежала біля Німи, — невдоволено каже він, дістаючи з кишені скляну кульку, щоб покатати її по столу великим пальцем. — Її теж зарізали. Твоя донька була з нею, намагалася зупинити кровотечу. Я припускаю, що це теж робота Теї, але хай там що, це сталося до мого приходу.

— А що робили всі інші? Усе село було на ногах.

— Я не бачив, — коротко каже він. — Їх не було на подвір’ї.

Він похмурий, Еморі це розуміє. Аділ ніколи не уявляв, що розмова зайде далі його звинувачень і демонстрування футболки. Він нічого з цього не репетирував. Якщо вона буде обережною, то, можливо, їй нарешті вдасться його підловити.

— Що ти зробив, коли побачив, як Тея вдарила Німу ножем?

— Я втік.

— Утік?

— Мене вигнали із села, Еморі. Мені сказали, що якщо я спілкуватимуся з кимось, їх уб’ють. Німа прийняла мене назад, але вона загинула. Я тривожився, що зроблять Тея або Гефест, якщо застануть мене там, тож, поки вони мене не побачили, я повернувся до своєї хатини.

Допивши чай, він несе порожню чашку до раковини, щоб помити її. Еморі задумливо дивиться йому в спину.

Він доволі вправний брехун, вона це визнає. Їй подали уривки правди, і їх майже достатньо, щоб замаскувати той факт, що вони насправді не збігаються. Це вражає і дратує.

— Як ти обпік руки? — запитує вона, із задоволенням помічаючи, як на мить напружуються його плечі.

— Я не пам’ятаю, — відповідає він.

— Це сталося, коли ти підпалив склад? — допитується Еморі. — Я помітила попіл під твоїми нігтями та знайшла одну з картин Маґдалини у твоїй хатині. Вона зберігалася на складі, і на рамі були криваві відбитки пальців, що свідчить про те, що ти врятував її від вогню. Це була кров Німи? Ти проломив їй голову, а потім підпалив склад, але тільки тоді усвідомив, що ось-ось спалиш роботи любої онуки?

Аділ стискає в руках ганчірку для миття посуду.

— Я віддав тобі одяг, — заявляє він, намагаючись опанувати себе. — Розповів тобі про ніготь. Чому ти й надалі ставиш мені запитання? Якщо ти перевіриш руку Теї, то побачиш, що моя правда.

— Знаєш, що в тебе спільного зі старійшинами? — різко запитує Еморі. — Ти відповідаєш лише на ті запитання, на які хочеш відповісти, і думаєш, що решта з нас такі дурні, що цього не помічають. Ти був на складі минулої ночі, і я думаю, що це ти намалював код до моргу на зап’ясті Клари. Ти хотів, щоб ми знайшли ці тіла. Що ти задумав?

Між ними зависає напружена пауза, і Еморі розуміє, що затамувала дух. Їй здається, що вона стоїть біля входу в темну печеру й чує, як щось ворушиться всередині. Вона не знає, чи варто далі тиснути на нього, чи відступити.

— Ти знаєш, чому мене вигнали, Еморі? — нарешті запитує він.

— Ти напав на Німу зі скальпелем.

— Не за це, — зауважує він, нарешті обертаючись до неї, його обличчя у тіні. — Мене вигнали, бо я почав згадувати певні речі.

— Наприклад?

Його голос змінюється, звучить низько й загрозливо. Волосся на шиї та руках Еморі стає дибки. Вона хитає ногами під столом. Вона не знає, чи загрожує їй небезпека, але чітко розуміє, що Аділ закипає від люті. Його гнів тихий, але він пашить ним, наче жаром.

— Я та інші учні, включно з твоїм чоловіком, були в експедиції. Одного разу ми пішли спати, а наступного дня я прокинувся в яскраво освітленій лабораторії, де працювало обладнання, якого я ніколи раніше не бачив. Неймовірне обладнання. Інші учні проводили експерименти, але вони спали. Я зрозумів, що ними керують, як і селянами сьогодні вночі.

Еморі, сама того не усвідомлюючи, підводиться на ноги.

— Джек не потонув? — заціпеніло запитує вона.

— Ні, — підтверджує він. — Ніхто з них не потонув. Я не знаю, чому прокинувся, а вони ні, але я три дні блукав нескінченними лабіринтами коридорів, поки Німа по мене не прийшла, — розповідає він. — Вона наказала Ебі стерти мені пам’ять, а потім відправила мене назад у село, але я поволі почав усе згадувати. Спочатку кошмари. Потім сни наяву, розмови з людьми, яких там не було. Я став малювати на стінах різні речі. Це було так, ніби мої спогади мимохіть витікали назовні.

Еморі хитнулася вперед, в голові запаморочилося.

— Ти кажеш мені, що Джек не загинув?

— Востаннє я бачив його, коли покидав ту лабораторію, — повідомляє Аділ. — Ось чому я переслідував Німу. Я не намагався завдати їй шкоди, просто хотів, щоб вона звільнила моїх друзів. Гефест вигнав мене із села, але Ебі вдалося переконати Німу відпустити мене, а не вбивати.

— Де він? — запитує Еморі.

Кожна її думка зайнята Джеком, загубленим у ночі. Джеком, який, можливо, живий. Джеком, який чекає, що вона прийде і знайде його. Раптом усе інше стає неважливим.

— За фермами, на дальньому боці пагорба з оливковим деревом на вершині, — повідомляє він, киваючи в бік нескінченної темряви за стінами. — Німа привела мене туди. Я побудував там свою хатину, просто біля дверей, щоб стежити, якщо раптом іншим вдасться вибратися на волю.

Еморі не чує останньої частини. Вона вже мчить до воріт.

Розділ 53

Дві години виснажливої подорожі знадобилося Еморі, щоб у непроглядній темряві дістатися хатини Аділа. Вона кульгає, бо підвернула щиколотку, поки дерлася на перший пагорб. Відтоді насилу тягнулася нерівною землею.

Еморі втомилась і хоче пити, з голови до ніг вкрита порізами й синцями. Вона не зупинялася ні перед чим. Адже переконана, що Джек замкнений у пастці за цими дверима й чекає на порятунок.

Дерево, на яке вказав Аділ, росте потойбіч струмка, на вершині ідеально круглого пагорба. У яскравому місячному сяйві стародавній стовбур викривлений у беззубе насуплене обличчя, а з його гілок звисають блискучі хмарки.

Кульгаючи на інший бік струмка, вона знаходить вмуровані в скелю сталеві двері. Вони дуже поіржавілі, з величезними вм’ятинами на поверхні.

— Як мені потрапити всередину? — запитує вона, проводячи руками по поверхні, відчайдушно шукаючи клямку чи кнопку.

— Туди неможливо зайти, — кажу я. — Це один із входів до Блекгелзу. Німа запечатала його сорок років тому.

— Джеку! — кричить вона, б’ючи по металу обома кулаками. — Джеку! Відгукнися.

Її голос луною розноситься по рівнинах, відчайдушний і самотній.

Не знаходячи клямки, вона кидається всім тілом на сталь, знову й знову, б’ючи ногами й кулаками, вигукуючи його ім’я, допоки зрештою геть знесилена не падає на землю.

— Ти весь цей час знала, що він живий! — вигукує вона. — Чому ти мені не сказала?

Я відповідаю на її запитання мовчанням.

— Відповідай! — кричить вона від безсилої люті. — Хоч раз, просто дай відповідь на моє питання!

Стискаючи коліна, Еморі згортається калачиком на землі, її груди важко здіймаються, вона ридає у відчаї за чоловіком, до якого не може дістатися.

Розділ 54

У хиткому вагоні Тея так міцно стискає зазубрений край віконної рами, що він впивається їй у долоні, викликаючи кровотечу. «Німа збрехала», — сердито думає вона.

Звіт Клари доводив, що врожай знищили такі самі хімікати, що використовувалися в стазисних капсулах у Блекгелзі. Коли відчинити капсули, вони з них одразу ж випускаються й витікають з вихлопних труб у море. Одна з цих труб пролягає під фермами, і вона тріснула. Хімікати просочилися в ґрунт, знищуючи посіви.

Це означає, що минулої ночі відчинили одну з капсул.

Цьому є два пояснення. Або капсула розкрилася через механічну несправність, або Німа спустилася туди минулої ночі та навмисно розбудила когось із людей від довгого сну.

Якщо це друге — а Тея в цьому переконана, — Блекгелз ніколи не був втраченим через туман. Разом з Гефестом вона провела останні кілька годин, обходила входи до Блекгелзу, перевіряла кожен із них по черзі у спробі знайти вхід, але всі вони були запечатані.

«Як я могла бути такою дурепою?» — думає вона, намагаючись пригадати, що саме сталося в ніч евакуації. Було вже пізно, і вона спала. Гефест з’явився в її спальні, очевидно, у паніці. Він сказав, що туман проник усередину й вони мусять тікати.

Вона пішла наосліп, плентаючись за ним.

Це був хаос. Сирени ревіли, противибухові двері з гуркотом зачинялися, люди волали від жаху. Вона гукала Еллі, відчайдушно намагаючись повернутися й визволити сестру зі стазису, але Гефест тримав її надто міцно попри всі її пручання.

Але насправді вона ж ніколи не бачила туману. Вона бачила лише страх усіх, хто вибігав назовні, спотикаючись одне через одного, щоб дістатися до укриття. Цього вистачило для правдивості історії. Іноді дим корисніший за вогонь.

— Ти знав? — запитує вона вголос.

Гефест підводить голову. Він розкинувся на сидінні в задній частині вагончика, сплівши руки.

Тея не розмовляла з ним понад дві години, вир зради, підозр і гніву неухильно закручувався в її грудях. Він сподівався, що це мине або що її зіб’є з пантелику якась нова подробиця.

Він мав би знати краще. Деякі бурі слідують за тобою. Деякі шторми переконують тебе завжди стояти на їхньому шляху.

— Ні, — категорично відповідає він.

— Не бреши мені, Гефесте.

— Теє, не звинувачуй мене в цьому, — огризається він. — Якби я знав про Блекгелз, думаєш, я був би тут? Я б спав у ліжку та приймав би гарячий душ. Я б щодня відвідував Еллі.

Він бреше? Вона не впевнена. Він звучить доволі щиро, але вона завжди погано ладнала з людьми. Тея ще дитиною прийшла на роботу в Блекгелз, її вчили сприймати все, що кажуть дорослі.

Вона так і не навчилася читати людей, підважувати куточок речення й зазирати під нього.

Понад усе Тея відчайдушно хоче вірити, що Гефест каже правду. Ось чому вона не обернулася, щоб подивитися йому в обличчя. Що, як вона побачить на ньому відповідь? Якщо він бреше, що їй залишиться? Бути самотньою на цьому острові, в оточенні симулів. Найсамотніша жінка на Землі.

Вагончик прибуває на сільську станцію, і вони заходять крізь сусідні двері в лабораторію Теї, огорнуті тривожною тишею.

Екстрактор пам’яті лежить розбитим на стільці, Сет дбайливо збирає його уламки до купи.

— Ні! — кричить Гефест, підіймаючи його, щоб оглянути пошкодження. — Ні! Ні! Що сталося?

— Еморі сталася, — пояснюю я.

Тея помічає мертву жінку на каталці. Сет випрямляє її роздроблені кістки так, щоб вони помістилися на вузькій поверхні, і вона стає схожою на якусь особливо гротескну головоломку.

Тея смикає за подертий сірий комбінезон, що тримає тіло купи.

— На ній уніформа Блекгелзу, — зауважує вона. — Мабуть, саме її Німа розбудила в ніч своєї смерті, але навіщо їй це робити? Якщо вона мала доступ до Блекгелзу, чому б їй не розбудити геть усіх?

Тея різко розвертається і втуплюється у Гефеста, який збирає уламки металу екстрактора пам’яті.

— Як у тебе опинився ніж Джека? — запитує вона.

Він відводить погляд від механізму, щиро здивований.

— Джека?

— Чоловік Еморі. Мій учень. Ебі сказала мені, що вони всі потонули п’ять років тому. Аділ єдиний, хто вижив.

Він знизує плечима.

— Мені для чогось знадобився ніж, моя мати дала мені цей. Гадки не маю, звідки він у неї взявся.

Тея вдивляється в його порожнє, укрите шрамами обличчя. Який вигляд мала б брехня на цих рисах? Вона бачила його лише розлюченим або спокійним. Після ста п’ятдесяти двох років на цій планеті всі інші емоції зникли.

— Це правда? — запитує вона, відчайдушно намагаючись йому повірити.

Його обличчя похмурніє, а голос звучить зранено.

— У мене немає причин тобі брехати.

— От тільки я знайшла шматок черепа Німи в механізмі, який ти зробив, щоб перевірити кальдеру на наявність тріщин, — каже вона. — Хтось використав його, щоб проломити її череп, але апарат надто важкий, щоб хтось інший міг використати його саме для цього.

Гефест червоніє від гніву і вмить зривається на ноги. Вона бачить, як у ньому вирує лють, безжальна й безглузда. Якщо вона не вгамує його, усе в цій лабораторії, включно з нею самою, буде розбите на друзки.

— Думаєш, я вбив свою матір? — запитує він смертельно небезпечним тоном.

Тея відходить убік, щоб він міг краще розгледіти понівечене тіло.

— Якби ти дізнався, що вона вбивала людей у Блекгелзі, то, можливо, відчув би, що не маєш вибору.

Гефест невпевнено ковтає слину.

— До речі, мені байдуже, ти це зробив чи ні, — зауважує вона, використовуючи свою перевагу. — Але якщо ти винен, ми мусимо припинити розслідування, поки Еморі не розбурхала селян іще дужче.

— Ні, — твердо відповідає він. — Моя мати дала мені надію, Теє. Вона — єдина причина, чому я зміг витримати цей острів. Вона хотіла побудувати для нас краще майбутнє, і я вірив у цю місію. — Він знову ковтає слину, не маючи снаги дивитися на тіло. — Вона б не зробила цього без вагомої причини, і я б нізащо не став її вбивати.

«А я б убила, — ця думка промайнула в голові Теї, перш ніж вона встигла її зупинити. — Якби я зрозуміла, що Німа збрехала мені про Блекгелз, я б убила її. Я б пішла просто до села і проломила б їй череп. Насправді я майже впевнена, що так і сталося».

Вона різко обертається до тіла, намагаючись приховати провину, що обпікає її обличчя.

Почувши порух Гефеста за спиною, вона бере пилу для кісток і вмикає її, щоб припинити подальші розмови.

— Отже, гляньмо, що Німа з тобою зробила, — промовляє вона й наближає пилу до черепа мертвої жінки.

23 години до вимирання людства

Розділ 55

Еморі прокидається від того, що хтось смикає її за плече. Кліпаючи сонними очима, вона поглядає на Клару, яка стоїть на колінах поруч із нею. Зараз трохи за десяту ранку, спека невпинно наростає, на її чолі з’являється тоненька цівочка поту.

Сет стоїть трохи осторонь, з сумкою на плечі та стурбованим виразом обличчя. Його довга тінь огортає їх, наче простирадло.

— З тобою все гаразд? — запитує Клара, простягаючи матері флягу з водою. — Ебі передала нам твої думки, ніби тато за тими дверима.

— Так мені сказав Аділ. Напевно, саме тому він надряпав те попередження на вагоні поїзда. «Німа погубила нас, вона погубить і вас». Він не хотів, щоб інших учнів спіткала така сама доля, яка спіткала його.

— Це звучить неправдоподібно, — заперечує Сет. — Німа не стала б нам так брехати. Це Аділ намагається налаштувати вас проти неї. Я впевнений. Він ненавидить її й хоче, щоб і ви ненавиділи.

Він тицяє на доньку пальцем.

— Німа любила тебе. Пам’ятаєш, якою вона була після смерті твоєї матері? Вона б не приховувала від тебе Джека, якби він вижив. Ніколи.

Еморі відривається від фляги, їй запирає дух від швидкого пиття. Вода стікає її підборіддям, змочуючи вчорашню футболку. Від неї пахне сухою землею та потом із присмаком учорашньої паніки.

— Німа експериментувала на людях і зберігала їхні тіла в лазареті після того, як вбивала їх, — каже вона, віддихуючись. — У ніч своєї смерті вона додала ще одне тіло до свого списку, про яке ми знаємо лише тому, що ти його знайшов. Вона наказала стерти нам пам’ять, що вбило шістьох наших друзів, і саме вона — причина того, що туман насувається на острів. І це вона зробила лише з нами. Німа також сказала Теї, що Блекгелз захоплений туманом, навіть коли її сестра опинилася в пастці внизу. Вона розповідала цю історію сорок років! Німа була брехухою і вбивцею, і я не вірю жодному слову з того, що вона мені коли-небудь казала.

Кожен з цих фактів вдаряє по Сету, ніби камінь, змушуючи його, похитуючись, відійти до струмка та вмити обличчя.

Еморі жестом просить Клару допомогти їй підвестися, а потім проводить рукою по масивних дверях.

— Ти справді думаєш, що тато там? — запитує Клара, сповнена тією самою надією, яка привела сюди Еморі минулої ночі.

— Я хочу в це вірити, — відповідає Еморі. — Але є шанс, що твій дідусь має рацію. Я дуже тиснула на Аділа щодо пожежі на складі, коли він раптом розповів мені історію про твого батька. Можливо, він просто намагався збити мене з пантелику. Так чи інакше, ми мусимо потрапити туди й обшукати все самі, тому що я майже впевнена, що саме сюди ми з тобою та твоїм дідусем прийшли в ніч смерті Німи. Ми для чогось притягли сюди віз.

— Має бути спосіб відчинити ці двері.

— Я не раджу намагатися вибити їх, — відповідає Еморі, потираючи хворе плече.

— А що каже Ебі?

— Це не має значення, Кларо. Ми більше не можемо їй довіряти.

— Чому?

— Тому що вона не на нашому боці.

Тон Еморі похмурий, її слова пронизані болем.

— Вона працює на Німу й ні на кого іншого. Я бачила це минулої ночі. Наших друзів виводили на роботу за наказом Німи. Ебі керувала ними.

— Але ж Німа мертва.

— Я не думаю, що для Ебі це має якесь значення. Вона дотримуватиметься всіх вказівок Німи, доки острів не потоне в морі.

Еморі дивиться в бік океану. Туман нагадує блискучу імлу, майже як злива, що б’є по воді. «У нас залишилася менш як доба», — думає вона, роздратована на себе за те, що нею так легко маніпулювати.

Кілька слів — і вона забула про Аділа, хоча зараз він її головний підозрюваний.

І що вона з цього отримала? Вона змарнувала цілу ніч, коли у них немає такої розкоші, яку можна було б марнувати.

— Тея знає, як потрапити всередину, — каже Клара. — Ми можемо запитати її.

— Не можна розповідати, що Джек живий, — попереджає Еморі. — Якщо ми це зробимо, у нас раптом з’явиться мотив для смерті Німи, особливо зважаючи на факт, що саме твій ніж став знаряддям убивства.

— Думаєш, Німа нам усе розповіла?

— Можливо, — визнає Еморі. — Аділ повідомив мені, що минулої ночі вона планувала розповісти про свої гріхи, що пояснює, чому ми здавалися такими засмученими на малюнку Маґдалини, коли всі інші веселилися. Це також пояснює, чому ми кинулися сюди в ніч її смерті.

Клара дивиться на двері, уявляючи, що за ними стоїть її батько, вигукуючи її ім’я.

— Якщо тато всередині, ми мусимо знайти спосіб потрапити туди.

Еморі хитає головою.

— Щоразу, коли згадується ім’я Джека, я вчиняю якусь дурницю, але ми більше не можемо собі цього дозволити. Ми мусимо з’ясувати, хто вбив Німу, і кожна знайдена нами зачіпка вказує на маяк.

Розділ 56

Човен оминає мис, і в полі зору з’являється маяк. Він мерехтить на високих білих скелях, на його вершині горить світло попри те, що вже немає кораблів, яким потрібно було б указувати напрямок.

— Під ним є пристань, — каже Сет, занурюючи весла у воду.

Еморі вдивляється в туман, стривожена його близькістю до острова. У якийсь момент вона бачить самовпевнену чайку, яка влітає всередину й миттєво гине. На мить комахи так щільно обсідають бідолашного птаха, що утворюють його ідеальну золоту копію, а потім розлітаються, і його закривавлений кістяк падає в океан.

— Як ти це робиш? — запитує Клара, із захопленням спостерігаючи за технікою дідуся. — Я вчора близько години гребла з мамою на човні, і в мене понівечені руки.

— Тобі треба на них помочитися, — каже він.

— Га?

— На руки, — каже він. — Вони стають такими, коли довго гребеш. Треба попісяти на них. Шкіра стане твердішою.

— Фу, ні.

Він знизує плечима.

— Морське життя не для всіх.

— Чому Тея веслувала в ніч, коли вбили Німу? — дивується Еморі, яка лише віддалено прислухалася до їхньої розмови.

— Мабуть, на це була вагома причина, — роздумує Сет, кривлячись, коли гребе крізь течію. — Я ніколи не бачив, щоб старійшини гребли самі. Вони або просять мене відвезти їх, або не пливуть взагалі.

— Ти не міг її відвезти, — заперечує Клара. — Ти був на шляху до Блекгелзу зі мною та мамою.

— Думаю, Тея прямувала сюди, — промовляє Еморі, дивлячись на маяк. — Її руки були дуже подерті, набагато дужче, ніж твої, Кларо. Я не можу придумати, куди ще вона могла піти, щоб аж так собі нашкодити.

— Можливо, вона допомагала Німі з її таємничим експериментом, — припускає Клара.

— Не думаю, що їхньої дружби на це вистачало. Вони…

Човен різко похитується, Еморі падає додолу. Кларі вдається втриматися, але Сет зойкає від несподіванки, ледь не впускаючи весла.

Океан лютує, укритий білою піною, несамовито вирує під ними, ніби їх захопив шторм, але інші ділянки води абсолютно спокійні, а небо чисте.

Сет кривиться, борючись із виром, який, здається, має намір кинути їх на гострі скелі.

— Що відбувається? — Еморі перекрикує шум розбурханих хвиль, відчайдушно чіпляючись за хиткий човен. Величезні хвилі здіймаються зі спокійного океану та б’ються об борт, обливаючи їх.

— Я ніколи не бачив нічого схожого, — кричить Сет, намагаючись спрямувати човен просто на хвилі, м’язи на його могутніх руках напружуються.

Хвиля б’є у човен і ледь не перекидає його.

— Ще одна така хвиля — і нам кінець, — кричить він, коли весло вислизає з його рук.

— Туди! Там! — вигукує Еморі, вказуючи на гравійну бухту.

— Звідти немає виходу!

— Це краще, ніж…

Потужна хвиля врізається в човен, перевертає його в повітрі, і вони летять у воду.

Еморі падає на живіт, вітер вибиває її, а течія тягне під воду.

Вона вдаряється об мілке морське дно, потім об каміння, а відтак її виштовхує назад на поверхню. Десь далеко вона чує, як гукає Клара, але не встигає відповісти — її затягує назад під хвилі.

Неспроможна більше затримувати дихання, вона розтуляє рота та втягує воду в легені.

Її зір затьмарюється, коли вона намагається вдихнути.

Зрештою усе поглинає темрява.

Розділ 57

Еморі стогне, її голова пульсує від болю. Вона обережно доторкається до неї, коли хвилі знову омивають її. Жінка сідає прямо, її мало не вивертає, потім вона заплющує очі, щоб світ перестав крутиться. Кожна клітинка її тіла змагається за можливість боліти найдужче.

— Кларо! — гукає вона.

— Я тут, — відповідає вона голосом, так само дезорієнтованим, як і думки Еморі. Хвилі викинули їх до грота в скелях, а їхній човен розтрощило на дрова. Уламки плавають на поверхні океану, який знову став абсолютно спокійним.

Еморі підводиться на ноги та спотикається об Клару, яка намагається піднятися по стіні. Вона вкрита порізами й синцями, пасма довгого волосся липнуть до її блідого обличчя.

— Усе на місці? — запитує Еморі, стурбовано оглядаючи доньку й шукаючи переломи.

— Окрім нас, ти маєш на увазі?

— Ти бачила свого дідуся?

— Я тут, — відповідає він, коли, спотикаючись, виринає з пітьми. — Я опинився в задній частині бухти, — каже він, тицяючи великим пальцем у темряву. — Я вже не так часто прокидаюся в ліжку, як раніше.

— Як довго ми були непритомні? — запитує Клара, помітивши, що сонце піднялося трохи вище у небі.

— Годину, — відповідаю я.

— Хтось знає, що сталося? — запитує Еморі, чиї руки тремтять від адреналіну.

— Я був тут сотні разів, — із жалем мовить Сет. — Німа змушувала мене переправляти її кудись щонайменше раз на місяць, і я ніколи не бачив море таким, як зараз.

— Там збовтували воду якісь машини, — каже Клара. — Я побачила їх, коли мене затягнуло під воду.

— Чому вони не втопили мене, коли я повертався вчора? — дивується Сет.

Вони обмінюються поглядами, але не отримують відповідей.

Еморі вдивляється в темряву в глибині грота.

— Гадаю, ти не бачив виходу?

— Ні, і там непроглядна темрява, — каже він їй. — Я б не ризикував іти туди без ліхтаря.

Вона прямує до виходу з печери, її ноги досі тремтять.

— Нам доведеться йти вздовж берега, — промовляє вона.

— Це займе години, — стогне Клара.

— Який у нас є вибір? Ебі не може послати інший човен. Він просто застрягне, як і ми.

— Твоя мама має рацію, — каже Сет. — Тут доволі мілко, і там має бути багато місць, де можна вхопитися. Нам просто треба йти повільно.

Уже друга половина дня, коли вони втрьох дістаються безпечного місця. Протягом трьох годин вони обережно просувалися вздовж небезпечного узбережжя, міцно тримаючись за скелі щоразу, коли хвиля намагалася збити їх із ніг. Коли це було можливо, вони виходили на мілководдя, пробираючись через затоплені ділянки, заповнені мертвими черепахами, якими ласували морські птахи.

Нарешті вони дістаються пірса під маяком, де знесилено падають на дошки, а море внизу плескає по бортах.

Їхні тіла побиті, а пальці кровоточать. Поруч плавають залишки мертвої акули. Очевидно, вона підпливла надто близько до туману.

«Це вже не складно», — думає Еморі. Велика чорна стіна тепер так близько до острова, що її неможливо не помітити навіть краєм ока.

Металеві сходи зиґзаґом підіймаються скелями. Іржаві та скрипучі, вони наче тримаються скелі за власним бажанням, а не прикріплені до неї болтами. Віддихавшись, Еморі експериментально трясе сходи, змушуючи їх обурено скреготіти. З такими сходами верхівка скелі здається жахливо далекою.

— Гаразд, — промовляє вона, підбадьорюючи себе.

Вони втрьох завершують підйом без особливих труднощів і незабаром стоять в останніх променях денного сонця, дивлячись на маяк, оточений тисячами рожевих і фіолетових квітів, серед яких мирно спить олень.

У повітрі кружляють клубочки пилку, дзижчання бджіл майже заглушає віддалений шум хвиль.

Еморі дивиться на маяк оцінювальним поглядом, ніби хоче вирвати його із землі й забрати додому.

Клара хрумтить сухою травою та оглядає квіти, що оточують маяк. Вони по коліно заввишки на товстих зелених стеблах з двома чіткими листочками на кожному. Кожна з них має ідеальну корону з симетричних пелюсток, і жодна не зів’яла. Усе поле ритмічно погойдується вперед-назад. Це гіпнотизує.

Ще й, як помічає, Еморі, гойдається проти вітру.

— Вони прекрасні, — хапаючи повітря, промовляє Клара, заплющує очі й опускає голову, щоб понюхати одну з них. Найближчі чотири квітки обертаються в її бік, гарні пелюстки відхиляються, оголюючи кільце шипів, з яких сочиться прозора рідина. Листя нахиляється, спрямовуючи на неї свої леза.

— Тату! — кричить Еморі, гукаючи батька, який стоїть позаду Клари.

Сет кидається вперед, миттю хапає онуку за плече й відтягує її назад саме тоді, коли листя вистрілює в повітря великою хмарою спор.

Притулившись одне до одного, вони з жахом дивляться на квіти. Рослини тягнуться вперед, шалено шелестять, відчайдушно намагаючись дотягнутися до них трьох.

— Що це таке? — запитує Клара, її голос тремтить.

— Я завжди ходжу повз ці квіти, і вони ніколи раніше так не реагували. Я не думав, що вони здатні на щось більше, окрім як змушувати тебе чхати.

Еморі показує на сплячого оленя, його грудна клітка підіймається й опускається. Понад тридцять квіток прикріпилися до нього, наче п’явки, їхні шипи безшумно висмоктують кров із його вен. Його кінцівки смикаються, серцебиття слабшає. Він засинає назавжди.

Клара вивільняється із захисних обіймів дідуся й підкрадається до краю поля. Відчувши рух, рослини знову стають агресивними.

— Що ти робиш? — шипить Сет.

— Хочу краще їх роздивитися, — відповідає Клара.

— Навіщо?

— З цікавості.

— Чому тобі цікаві ці?.. — Не знаходячи слів, Сет руками показує, що ті кусаються.

— Тому що це щось нове, — відповідає Клара. — А нове — це чудово.

Поки Сет набирається духу, щоб заперечити, онука стає на коліна перед рослинами, намагаючись тримати обличчя якомога далі від спор.

Вона опускає вказівний палець, поки він не опиняється за кілька сантиметрів над однією з рожевих квіток. Її голівка задирається вгору й шелестить, пелюстки нетерпляче відшаровуються назад. З її шипів сочиться рідина.

— Обережно, люба, — тихо попереджає Еморі, підходячи ззаду, ладна будь-якої миті відтягнути її геть.

Клара ігнорує попередження, ведучи пальцем ліворуч, де він зависає над фіолетовою квіткою.

— Вона нічого не робить, — бурмоче Клара, перекидаючись схвильованим поглядом з матір’ю.

Вона торкається квітки кінчиком пальця, а потім відсмикує руку назад із зони ураження. Але квітка не реагує.

— Фіолетові нешкідливі, — зауважує Клара, глибоко видихаючи. — Я помітила, що вони не реагували на мене так, як рожеві.

Еморі сміється у повному захваті від кмітливості доньки.

— Їхній слід тягнеться аж до маяка, — вказує вона. — Вони трохи замасковані, але вони там є. Німа залишила для себе стежку.

— І для нас також, — промовляє Клара.

Розділ 58

Еморі, Клара й Сет проминули хижі квіти за якихось кілька хвилин, але ладні заприсягтися, що за цей час встигли з’явитися й занепасти різні цивілізації. Вони відчувають посмикування усіх м’язів, що тримають їх вертикально, коли рожеві квіти звиваються на своїх стеблах, спостерігаючи, як вони проходять, з нетерпінням чекаючи на будь-яку помилку.

Пробравшись через поле, сім’я одразу ж нахиляється, полегшено видихаючи.

— Не робімо більше так, — кволо промовляє Сет. — Одного разу за життя цілком вистачить.

— Для тебе, тату, двічі, — поправляє Еморі, вказуючи на пов’язку на його щиколотці. — Ця кругла рана на твоїй нозі має такий самий візерунок, як і кільце з шипів, якими квіти чіпляються за свою здобич.

Сет простягає руку, обережно торкаючись рани.

— Мабуть, я пішов за Німою сюди в ніч її смерті, — збентежено каже він. — Навіщо мені це робити? Вона сказала мені чекати в човні.

Клара витирає піт з чола, а потім прямує до маяка.

Вежа побудована на невеликому квадратному котеджі зі склепінчастими вікнами, захищеними кованими металевими ґратами. Віконниці пофарбовані в синій колір, а стіни — в білий. Вони так нагрілися, що можна спекти хліб. Призахідне сонце піднялося на верхівку маяка, а навколо порожнє блакитне небо. Навіть хмари не прийдуть сюди без запрошення.

— Це не схоже на інші будівлі до апокаліпсиса, які я бачила, — каже Клара, проводячи рукою по цегляній кладці. — Вона не руйнується, її не обплутують ліани. Віконниці не згнили, а фарба доволі свіжа, наче її нанесли лише вчора.

— Тут є двері, — зауважує Еморі, штовхаючи їх.

Клара прямує за матір’ю всередину. Вона очікувала потрапити в сиру, порожню кімнату, а не в яскраво освітлену лабораторію. На столах, розташованих рядами по три, стоять дев’ять одиниць обладнання, на їхні чорні екрани виводяться нескінченні потоки інформації, передані словами й символами, рівняннями та графіками.

Клара блукає поміж ними, її очі жадібно вдивляються у ці дива.

Дивна біла рідина вирує у повітрі, де її розтягують і викривлюють невидимі сили. Фіолетовий пил перетворюється на змію і мишу, але миша стрибає на змію, впиваючись зубами в її спину. Вони розсипаються на порох, а на їхньому місці з’являється кролик, що полює на лисицю. Одна з рожевих квіток з подвір’я розпадається під мерехтливим світлом, а потім знову збирається докупи, тоді як інший механізм плете гелеві кульки абсолютно з нічого.

Ця технологія так випереджає обладнання, яке використовується в лабораторії Теї, що її можна вважати виготовленою із зоряного сяйва.

— Тея точно була тут минулої ночі, — вигукує Клара, дивлячись на собаку, зробленого з рослинної речовини, який має кореневу систему, що росте просто з його шлунку. — Я впізнаю це місце, адже бачила його в розбитому камені пам’яті, який ми знайшли в бункері Гефеста. У цій кімнаті вона сперечалася з Німою.

У дальньому кінці лабораторії стоїть медичний екран, і Еморі вже збирається відсунути його, коли з сусідньої кімнати з’являється Гефест, витираючи свої заспані очі.

Він зупиняється, вражений їхньою присутністю. Вони наскрізь мокрі, їхній одяг подертий, а волосся скуйовджене.

— Що ви тут робите? — запитує він.

— Розслідуємо вбивство Німи, — відповідає Еморі.

Тея спускається кованими круглими сходами в центрі кімнати.

— Я перевірила комори, але… — Вона завмирає, побачивши їх трьох. Її очі червоні, а волосся розпатлане. — Що ви тут робите? Як ви пройшли повз систему безпеки?

— Безпеки? — перепитує Еморі. — То ось що це за квіти? А бурхливі води?

— Такими вони й мають бути, але вони явно не дуже ефективні, якщо ви троє можете просто так сюди пробратися, коли вам того заманеться, — відповідає Гефест.

— Ми думаємо, що Німа активувала їх у ніч своєї смерті, — каже Тея, спускаючись рештою сходів, струшуючи пил із долонь. — У вас є якісь новини? Ти викрила вбивцю?

— Аділ звинуватив тебе, — незворушно відповідає Еморі.

Тіло Теї напружується, колір зникає з її обличчя. Вона випрямляє спину й плечі, намагаючись протистояти цій нікчемній жінці зі світлими очима, невинним обличчям і великою копицею кучерявого каштанового волосся.

— У нього є докази? — запитує вона, зберігаючи спокій у голосі.

— У нього є образа, — віддано перебиває Гефест. — Звинувачення безглузді. Ми разом на цьому острові вже дев’яносто років. Чому Тея раптом вирішила вбити її?

— Тому що Німа брехала Теї сорок із них, — заявляє Еморі, вивчаючи обличчя Теї так, як рибалка вивчає нерухому воду. — Блекгелз не охоплений туманом, правда ж? Німа відправила мене, Клару й мого батька туди минулої ночі. Ти, мабуть, підслухала нашу розмову. Цілком логічно, що в пориві гніву ти вихопила ніж із рук Клари, а потім ударила ним Німу.

Очі Теї звужуються, й Еморі одразу усвідомлює, що зайшла надто далеко.

— Ти хочеш сказати, що знаряддя вбивства належало Кларі?

— Так, але будь-хто міг забрати його в неї. Аділ каже, що під час розтину в щоці Німи ти знайшла фрагмент свого нігтя, який спалила. Він також дав мені футболку, яка, за його словами, просочена кров’ю Німи. Він каже, що ти намагалася це приховати. Це правда?

Тея мовчки дивиться на неї.

— Це правда? — приголомшено перепитує Гефест.

Усі затамували дух. Навіть якби вони хотіли дихати, то все одно не змогли б. Кисень покинув маяк, наляканий тим, що буде далі.

Очі Еморі прикуті до Теї, тоді як Гефест вивчає частину обличчя своєї подруги, новоспечена підозра шкварчить у його думках, як масло на гарячій сковороді.

Клара обмінюється нервовим поглядом із Сетом.

Вони завмерли на місці, не впевнені, що робити далі. Ніхто ніколи не розмовляв зі старійшинами так, як Еморі. Кожна з їхніх генетично модифікованих клітин вимагає перепросити від її імені й вивести її з кімнати.

— Аділ бреше, — нарешті заявляє Тея. — Жодного нігтя не було, і я просто переодяглася. Мені нічого приховувати.

Погляд Гефеста переходить на Еморі. Його кулаки стиснуті, шиєю пробігає червоний рум’янець люті, неначе він щойно з’ясував, що вона його обманює.

— Це твої люди вбили мою матір, — гарчить він. — Перестань перекладати провину на когось іншого.

— Тоді чому Німа встановила свою систему захисту? — запитує Еморі, щосили намагаючись зберігати спокійний голос. — Якщо Німа хвилювалася через селян, вона могла б наказати Ебі ізолювати нас.

Тея повільно аплодує Еморі, приголомшуючи всіх присутніх.

— Ти правильно зробив, що дозволив їй провести розслідування, — каже вона Гефесту. — Ти добре попрацювала, Еморі, навіть якщо твої зусилля були марними. Так, Німа зрадила мене. І так, я б розлютилася через це, але ти бачила пошкодження її черепа. Я не маю в собі такої жорстокості. Я б убивала безкровно й ефективно, і всі сприйняли б це за нещасний випадок.

Її тон байдужий, а очі втупилися в Еморі. Вона хоче, щоб ця молода жінка почувалася такою ж тендітною, якою віднедавна почувається вона сама. А особливо, щоб почувалася такою ж вразливою.

Еморі спокійно дивиться на неї у відповідь.

— Це мало бути схожим на нещасний випадок, — промовляє вона. — Пожежа мала спалити тіло й знищити докази. Якби не дощ, нам би не було за що хапатися.

— Ти справді вважаєш мене такою дурною, щоб я могла довірити свій план примхам погоди, особливо під час сезону штормів? — глузує Тея. — Я не така вже й дурна, і ти це знаєш.

Еморі вагається, змушена визнати її правоту. За весь час, що вона знає Тею, та завжди була скрупульозною і точною. Це вбивство — як одяг, підібраний для неї не за розміром.

— Якби ці факти вказували на селянина, ви б уже погрожували йому екстрактором пам’яті, — заявляє Еморі, намагаючись повернути розмову в потрібне річище.

Очі Теї виблискують злістю.

— Ти, безсумнівно, маєш рацію. Цих заперечень забракне, щоб врятувати селянина, але лише тому, що ваші люди — витратний матеріал. Принесіть докази моєї провини, а не просто натяки, і я з радістю надіну екстрактор пам’яті. А доти тримай свої звинувачення при собі.

Розділ 59

Минуло п’ять хвилин після суперечки з Теєю, та в маяку досі відчувається напруження.

Старійшини висовують шухляди й висипають їхній вміст на підлогу, шукаючи ключ від Блекгелзу, який, на їхню думку, захований десь посеред речей Німи. Еморі й Клара переглядають чорні екрани в пошуку будь-якої інформації про експеримент, який Німа проводила в ніч своєї смерті.

Сет спостерігає за ними з-за дверей, його також охоплює відчуття, ніби власний світ перевертається догори дриґом.

Він шанував старійшин усе своє життя, щиро вірив у те, що вони знають, як краще для селян, навіть коли їхні рішення здавалися егоїстичними.

Еморі завжди думала, що ця віра природна, але це не так. Вона здобувалася важкою працею протягом багатьох років і вимагала проковтнути всі свої сумніви й стримувати запитання, які в нього виникали.

Це була його жертва.

Він думав, що заплющити очі — найкращий спосіб служити селу, але останні кілька годин показали, що він дурень. Тея відкрито назвала його людей — його друзів і сім’ю — «витратним матеріалом». Справа не лише в словах, які вжалили. А в отруті, яка вибризкувала з неї, коли вона їх вимовляла. Ненависть і презирство.

Відверта спроба завдати болю Еморі.

Щодо Німи… Його груди стискаються від однієї думки про неї. Він тримав її у своєму серці відтоді, як вона померла, захищаючи пам’ять про подругу від звинувачень, які кидали його донька й навіть Клара.

Але це зовсім інша річ. Тея підтвердила ці звинувачення, використовуючи докази, які він сам відкопав зі скель. Німа вбила цю жінку та ще багатьох інших протягом багатьох років, і вона сміялася разом з ним, коли він доправляв її сюди.

Він почувається так, ніби допомагав їй, ніби був співучасником.

Як він міг любити когось, у кому чаїлося стільки злоби? Як вона могла йому це дозволити?

— Який вигляд має ключ від Блекгелзу? — раптом запитує Еморі. Вона стоїть навколішки, оглядаючи нижню частину одного з механізмів.

— Маленька скляна кулька з червонуватим відтінком, — відповідає Тея з іншого кінця кімнати. У її голосі звучить нетерпіння. — Він у тебе?

— Ні, — відповідає Еморі, знову опускаючи погляд у підлогу. — Я просто хотіла знати, якщо раптом натраплю на нього.

Тея розчаровано відводить погляд, але Сет впізнає цей тон. Еморі знає більше, ніж каже.

Кілька годин тому він би розповів Теї про свої підозри. Він би вважав дії Еморі дріб’язковими й недалекоглядними, спрямованими на те, щоб просто збентежити Тею, але це було до того, як її маска впала.

— Якщо знайдеш ключ, дай мені знати, — продовжує Тея, хапаючи з полиці коробку, вміст якої викидає на підлогу. — У Блекгелзі є обладнання, яке може допомогти відновити бар’єри. Якщо нам пощастить, ми навіть зможемо знайти притулок для всіх, хто там є.

З протилежного кутка чути скрип — це Клара відкочує медичну ширму, яку вони бачили раніше. За нею стоїть дерев’яний стілець з високою спинкою, з ременями для зап’ясть і щиколоток та металевою пов’язкою для голови, яку можна затягнути кількома поворотами великого гвинта.

Сетові одразу ж стає зле. Він не знає, для чого це крісло, але стримувальні ремені красномовно свідчать про страждання.

На маленькому столику поруч стоїть металева коробка, яку Хвей принесла з кальдери. Клямка збоку відчинена, скляна каністра наполовину вийнята з м’якої внутрішньої частини. Клара витягує її повністю, відкриваючи дивну рослину із зазубреним листям і кількома жовтими бутонами.

— Це Nyctanthes primulla, — каже Тея, яка спостерігала за нею протягом останньої хвилини. — З її бутонів можна зробити дуже сильний заспокійливий засіб.

— Наскільки сильний? — запитує Еморі з-за їхніх спин.

Тея обводить поглядом кімнату, потім підходить до невеликого механізму. Усередині червоного ореолу обертається ампула, у якій кружляють кілька крапель жовтої рідини.

— Цієї крихітної дози вистачить, щоб позбавити людину притомності на кілька годин, — повідомляє вона. — Зважаючи на кількість бруньок, зібраних із цього куща, Німа могла б створити достатньо заспокійливого, щоб вирубити ціле село.

Еморі бурмоче, ідея напрошується сама собою.

— Його потрібно колоти чи ковтати? — запитує вона.

— Колоти, — відповідає Тея. — Чому ти питаєш?

— Ти думаєш, що заспокійливе використовувалося для мертвої жінки, яку знайшов Сет? — запитує Еморі, ігноруючи питання Теї. — Аділ повідомив мені, що чув, як Німа розмовляла тут з іншою жінкою в ніч своєї загибелі.

Гефест сердито ступає крок до неї, змушуючи Сета швидко стати між ними. Він кидає застережливий погляд на його доньку, але розуміє її нетерпіння. Вона намагається врятувати весь острів, тоді як Гефест захищає пам’ять про жінку, яка наразила його на небезпеку.

— Я підслухала, як Німа говорила про експеримент, який вона збиралася провести, і про великий ризик для піддослідного, — розповідає Еморі, дивлячись повз батька на Гефеста. — Вона сказала, що коли все спрацює як належить, людство отримає шанс на краще майбутнє.

Тея презирливо фиркає.

— Ось що вона робила, на її думку! — вигукує вона, хитаючи головою. — Принаймні це пояснює, чому в крові мертвої жінки було повно конідій.

— Що таке конідії? — запитує Клара.

— Це гриб, який пов’язує нас із Ебі, — різко відповідає Тея. — Кілька сотень спор дозволять їй отримати доступ до наших думок, але для чогось більшого — скажімо, запровадження комендантської години або отримання контролю над тілом — в організмі людини має бути близько тисячі. Я провела розтин мертвої жінки, яку ти залишив у моїй лабораторії, Сете. У ній було вдвічі більше. Ось що її вбило. Ваші люди спроєктовані з нуля, щоб витримувати дуже багато конідій, але така кількість смертельна для звичайної людини. І так було завжди.

— Навіщо Німі навмисно наповнювати людський організм чимось, що, як вона знала, вб’є його? — нажахано запитує Сет.

Тея вивчає стілець, проводячи пальцями по заклепках, її відраза до його призначення очевидна.

— Коли ми прийшли працювати в Блекгелз, то обов’язковою умовою працевлаштування була імплантація Ебі, саме тому я і Гефест можемо її чути, — пояснює вона. — Наші дослідження коштували мільярди, і робота Ебі полягала в тому, щоб стежити за нашими думками та переконуватися, що ми не крадемо таємниці або не займаємося корпоративним шпигунством на користь конкурентів. Усім, хто покидав компанію, стирали пам’ять, тож вони не могли забрати із собою свої дослідження, але це був максимум, якого вона могла досягти. Німа завжди хотіла дати Ебі більший контроль над своїми співробітниками, але не могла знайти спосіб зробити це, не вбиваючи носія. Близько п’ятдесяти років тому вона прийшла до мене, стверджуючи, що знайшла спосіб, і просила моєї допомоги, щоб розпочати випробування на людях. Я переглянула її дослідження й не погодилася з ідеєю. Я прямо сказала, що будь-яка людина, на якій вона випробує свою процедуру, помре протягом декількох днів. Щобільше, я наклала б на себе руки, щоб не надати Ебі повний контроль над своїм тілом. Доволі наївна, я думала, що вона відмовилася від цієї ідеї.

Вона змахує металевим обідком крісла.

— Очевидно, це була ще одна річ, про яку вона брехала.

— Навіщо їй продовжувати такий небезпечний експеримент? — запитує Еморі.

Тея відсторонено постукує по консолі однієї з машин.

— Німа так довго тримала всіх під своїм контролем, що не могла змиритися з думкою про повернення у світ, де вона більше не зможе керувати. Вона хотіла мати таку саму владу над людством, яку мала над вами. Вона не хотіла випускати їх і дивитися, як вони руйнують її дорогоцінний острів або будують цивілізацію, яка не збігається з її очікуваннями. Вона не хотіла знову відчувати загрозу.

— Вона боялася, — тихо каже Сет.

— Сильні люди зазвичай живуть у страху, — відповідає Тея. — Адже їм є що втрачати.

Розділ 60

Еморі стоїть надворі біля маяка, на самому краю скелі, дивлячись на бурхливу воду далеко внизу.

Уперше вона бачить картину подій минулої ночі. Невдалий експеримент Німи, потім її повернення до села. Вона розкрила свої таємниці й зробила оголошення, через яке її позбавили життя.

Бракує одного пазла, та вона розробила план, як його знайти. Щойно це станеться, вона отримає всі відповіді.

Еморі видихає, розмірковуючи, чи буде від цього якась користь. Навіть якщо вона зможе знайти вбивцю Німи, єдиний спосіб зупинити туман — це стратити його. Як вона житиме, якщо дозволить цьому статися?

Але яка альтернатива? Зберігати таємницю? Дозволити вбивці вічно жити з ними всередині кальдери, поки всі хвилюватимуться, що історія згодом повториться?

Її погляд поринув у сутінок вечірнього неба. Сонце вже скочується схилом вулкана, а над обрієм сходить місяць. Зранку туман досягне узбережжя. Хай яке буде її рішення, вона мусить діяти достатньо швидко.

Раптом позаду себе Еморі чує шурхіт і бачить Гефеста, який виходить з маяка з обличчям, сповненим страждання. Його очі заплющені, він глибоко дихає, намагаючись опанувати себе.

Іноді вона забуває, що Німа була його матір’ю. Вона не може собі уявити, як йому важко.

Не те щоб у ній вирувало шалене співчуття.

Вона ненавидить старійшин так сильно, що це лякає. Ця слизька присутність у її тілі, що стискає її серце й тисне на легені. Вона шепоче в її думках набагато голосніше, ніж Ебі коли-небудь. Вона хоче їхніх страждань. Хоче, щоб вони були принижені й скривджені, як Аділ багато років тому.

— Я не можу розв’язати цю проблему, — кажу я. — Німа наказала мені берегти кожне людське життя. Я не можу діяти проти них.

— А якщо один з них убив її? — запитує вона.

— Якщо ти хочеш врятувати острів, можливо, тобі доведеться через себе переступити.

— Ти не можеш сподіватися, що я заподію їм шкоду.

— Ні, проте, можливо, тобі доведеться відійти вбік і дозволити Аділу це зробити.

Еморі обмірковує це, коли підходить до Гефеста досить близько, щоб він розчув її крізь шум океану, але досить далеко, щоб він не зміг схопити, як у лабораторії Теї.

— Ми можемо поговорити? — запитує вона.

Він дивиться на неї порожнім поглядом, ніби здивований тим, що вона звертається саме до нього. Так було завжди, ще відколи вона була маленькою дівчинкою. На відміну від Теї, яка брала учнів, або Німи, яка стала частиною села, Гефест ніколи не жив серед них. Він ніколи не розмовляв з ними, не проводив з ними часу. Він взагалі майже ніколи їх не помічав.

Еморі не розуміла такого ставлення, поки не побачила маленьку дівчинку в саду кальдери. Гефест не вважає селян людьми. Вони й досі для нього просто інструменти. Взаємодія з ними нічого не варта, бо вони самі нічого не варті.

— Я знаю, що ти допомагав Німі з її експериментами, і знаю, що жінка, яку мій батько знайшов на скелях, не перша ваша жертва, — каже Еморі, перш ніж він встигає розтулити рота. — Ми знайшли й інші тіла в лазареті. Німа роками намагалася досягти успіху з цим експериментом. Я підслухала вашу з нею розмову на задньому дворі за дві ночі до її вбивства. Ти не хотів брати в цьому участь, але вона тебе вмовила. Ось чому ти скинув тіло зі скелі. Ти намагався приховати докази, щоб Тея ніколи не дізналася про твою причетність до цього.

Кожен факт уражає його, мов удар молота, розколюючи на друзки його спокійну маску та оголюючи провину, що ховалася під нею. Він був сином мільярдера. Він ніколи не мусив учитися переконливо приховувати свої емоції чи виправдовувати свою поведінку. Світ зробив це за нього.

— Це…

— Усі ці роки ти знав, що Блекгелз насправді не втрачений через туман, та зберігав цю таємницю від своєї єдиної подруги, — продовжує Еморі, атакуючи його кожним словом. — Як, на твою думку, вона відреагує, дізнавшись про це?

Гефест замахується на жінку, але вона ухиляється, і його рука б’є повітря. До вчорашнього дня Еморі ніколи не стикалася зі сліпою люттю, але дивується, яка вона передбачувана й водночас надійна. Це така очевидна слабкість, що вона не може зрозуміти, чому він не навчився її стримувати. Будь-хто, кого так легко розізлити, одразу перестає думати. І тоді ним можна маніпулювати без жодних зусиль.

— Гефесте, я знаю, де ключ до Блекгелзу, — швидко каже вона, щоб заспокоїти його. — Я готова віддати його тобі й забути все, що знаю. Тея ніколи про це не дізнається. Натомість я хочу, щоб до мене повернувся Джек, цілим і неушкодженим.

Гефест довго дивиться на неї, його порожні очі раптом оживають.

— Шантажуєш мене, — проціджує він та проводить язиком по пересохлих губах. — Я мушу віддати належне своїй матері, адже ти поводишся як справжня людина.

Еморі здригається, це слово звучить як образа.

Він погладжує великим пальцем по лінії своєї щелепи.

— Сьогодні ввечері, після комендантської години, принеси мені ключ, і я відведу тебе до твого чоловіка. Якщо зрадиш мене, я повішу твою сім’ю на стінах села.

Розділ 61

Щойно Еморі повертається всередину, як Клара хапає її за руку й тягне до однієї з кімнат лабораторії.

— Ти маєш це побачити, — схвильовано промовляє вона.

Клара відчиняє вузькі двері й заводить Еморі до затишної вітальні з дерев’яною підлогою, диваном зі зламаними пружинами і журнальним столиком. Стіни завішані картинами, рами яких щільно притиснуті одна до одної. Тут є олійні й акварельні малюнки, портрети й пейзажі. Майстерність їхньої композиції свідчить про те, що їх створили ще до апокаліпсису.

— Поглянь на це, — каже Клара, показуючи на невелику картину П’єро делла Франческа, на якій зображено воскресіння Христа. — Зверни увагу на тіні й текстуру.

Ніхто в селі ніколи не мав здатності створити щось подібне, і Клара в захваті. Єдина людина, яка коли-небудь у чомусь демонструвала таку майстерність, — це Хвей.

Попри всю красу полотна Еморі заледве годна на нього дивитися. Вона відчуває таку образу на людство, що не може змусити себе ним захоплюватись. «Мабуть, так само почувається Аділ», — думає вона. Її душа така ж зіпсута.

Стурбована, вона йде шукати батька, який порається на маленькій кухні з глиняною піччю та гучним холодильником з порожніми полицями. На столі стоять набір ножів, кошики для цибулі й часнику, глечик оливкової олії з хисткою ручкою. На відміну від усього іншого, це вручну зробив хтось без володіння особливими навичками.

Товстий шар пилу на всіх поверхнях кухні свідчить про те, що Німа не користувалася нею вже доволі давно.

— Тату, — звертається Еморі з-за його спини, — з тобою все гаразд?

— Саме я зробив це для неї, — промовляє він, показуючи на глечик. — Вона сказала, що він їй дуже подобається, але я думав, що це з ввічливості. Я справді вважав, що вона його викинула.

Його голос завмирає. Очевидно, що Еморі не єдина, хто бореться із суперечливими емоціями.

Вона прямує до вітальні.

З кухні ведуть ще двоє дверей. Одні з них металеві, з маленьким віконцем на рівні її голови, а потойбіч — темрява. На них є кнопка зі стрілкою, але після її натискання нічого не відбувається.

Інші двері ведуть до спальні, влаштованої так само, як і кімната Німи в гуртожитку. Між шафою й високою книжковою полицею, на якій бракує великої кількості книг, стоїть односпальне ліжко. «Мабуть, ті книги зараз у селі», — міркує Еморі, подумки повертаючись до полиці, заповненої детективами.

На письмовому столі лежить розгорнута Біблія. Її тонкі сторінки — подерті й пошарпані, та книга все одно збиває Еморі з пантелику своєю архаїчною мовою і дивною системою нумерації.

Вона пригадує, що бачила таку саму книгу в бункері Гефеста, а Німа мала ще один примірник у своїй кімнаті в гуртожитку. Напевно, для них ця книга дуже важлива, але жінка геть не може зрозуміти, що в ній написано.

Еморі відкладає книгу в бік і по черзі висуває шухляди, де знаходить ручки, папір і фотоальбом, заповнений фотографіями Німи й Сета в різних мальовничих куточках острова. Її батько на них такий, як двадцять років тому, його постава м’якша, похмурість змінюється усмішкою, а згодом і сміхом.

— Він здається щасливим, — бурмоче вона й повертається до першої фотографії.

Ось він з Німою підіймається на вулкан. Ось він стоїть із гігантським листком на голові замість капелюха, з чогось сміється. Ось вони в лісі. Сторінка за сторінкою. Один щасливий спогад за іншим.

Еморі ніколи не бачила свого батька таким. А хотіла б. Після смерті матері нещастя отруїло його, а потім і її.

Еморі гортає сторінки й дивується тому, як ретельно її батько дослідив острів. Вона подорожувала ним лише через спогади інших, але знає його досить добре, щоб розпізнати більшість фотографій. Цей знімок зроблений у зарослому оливковому гаю на півдні. На цьому зображена затока на сході, а цей… Вона хмуриться. Еморі виймає світлину з кишеньки, підносить її до світла й намагається розгледіти.

— Цього не може бути, — промовляє вона.

Погляд жінки на мить затримується на фотокартці, а підозри зміцнюються. Вона несе її на кухню та кладе на стіл перед Сетом.

— Що ти бачиш? — запитує вона.

Він переводить розгублений погляд з Еморі на фотографію та злегка посміхається, впізнавши себе молодшого.

— Це я двадцять років тому, — каже він, доторкаючись до неї пальцем.

— Ти знаєш, де саме ви її зробили?

Сет знову зосереджується на фото. Він стоїть у полі з виразом обличчя «ось він я». Позаду нього — озеро, ліворуч — кілька дерев.

— Я був учнем, тож це могло бути де завгодно, — каже він, крутячи фотографію в руках. — Хай куди ми йшли, Тея змушувала нас брати з собою цю жахливу камеру. Половину часу ми витрачали на її збирання після того, як вона розвалювалася на частини.

— Отже, ти не знаєш, де було зроблено це фото, — похмуро продовжує Еморі.

— Еморі, я навіть не пам’ятаю, коли було зроблено це фото.

— Тату, ти в цьому впевнений? Це дуже важливо.

— Еморі, — гарчить він, ледь стримуючи гнів. — Я без поняття, де ми зробили цю світлину. Навіщо ти все це розпитуєш?

— Ось чому, — промовляє Еморі, вказуючи пальцем на озеро позаду батька.

— Це вода, то й що?

— Це озеро, тату. Ти можеш побачити береги. Скільки озер на цьому острові?

Його брови насуплюються, а очі згодом округлюються від шоку. Нарешті він розуміє.

— Жодного, — каже він здивовано.

— Жодного, — повторює вона. — Це фото зроблене не на нашому острові, і є велика ймовірність, що через нього твоєму життю загрожує небезпека.

Розділ 62

Перетинаючи поле смертоносних квітів, Еморі, Клара й Сет прямують до краю сусіднього лісу, де на них нетерпляче чекають Гефест і Тея. Старійшини вирушили до села ще до того, як сім’я покинула маяк, тому вони змушені поспішати.

Сет крокує із непохитною рішучістю, а Клара міцно тримає його за руку. Еморі плентається позаду, почуття провини тягарем тисне на її плечі. Вона не промовила жодного слова відтоді, як показала йому фото й пояснила таємницю, що ховалася під брехнею Німи.

Сет наче відчував, що вона хоче, щоб він сперечався з нею чи відмовляв. Судячи з надії на її обличчі, для цього вистачило б одного слова, але Сет беззаперечно прийняв її план. Він більше не має ілюзій щодо старійшин, але якщо в його голові є інформація, яка може допомогти селу, він з радістю нею поділиться.

Смерть у служінні іншим завжди означатиме для нього більше за життя, збережене в служінні собі.

Вітер посилюється, на їхньому одязі з’являються плями від крапель дощу.

Вони майже дійшли до узлісся, коли Сет раптово зупиняється, простягаючи Еморі руку.

— Постривай, — промовляє він хрипким голосом. — Завтра зранку я можу померти, і навряд чи мене поховають, тому я хочу попрощатися з тобою тут.

— Тату…

— Еморі, просто замовкни хоч раз, — роздратовано кидає він. — Мені є що сказати, дай мені змогу висловитись. — Він стискає її пальці, переводячи погляд між нею та онукою.

— Я не боюся зустріти свою смерть, але я завжди боявся смерті інших людей. Твоєї мами, Матіса, вас двох.

Він витримує їхній погляд пів секунди, а потім відводить очі.

Дощ ллє як із відра, б’ючи по сухій землі та змочуючи їх до нитки.

— Я зробив багато помилок, і вже запізно просити вибачення за них, але хочу, щоб ви знали, що я пишаюся вами обома.

Його погляд зупиняється на Еморі, у якої на очах з’являються сльози.

— Я все життя не міг знайти потрібних слів, які б допомогли мені правильно висловитись, але тобі потрібно знати: хай що станеться далі, це не твоя провина, — твердо промовляє він. — Навіть якщо я загину, ти зробила все, що могла. Від самого початку весь світ був проти тебе, і лише поглянь, чого ти досягнула. Ніхто інший не зміг би зайти так далеко, навіть Німа.

Він міцно обіймає доньку, а потім Клару.

— Невже ваша знахідка аж така важлива? — запитує Тея, яка вийшла їм назустріч.

Еморі простягає старійшині фотографію, явно відчуваючи огиду до неї та до того, що їй потрібно зробити.

Тея вихоплює світлину, кидаючи на Еморі побіжний погляд, вочевидь роздратована тим, що знову опиняється на крок позаду.

— Це твій батько, — зауважує вона. — Ще коли він був моїм учнем.

— Подивися уважніше, — пропонує Клара.

Погляд Теї знову блукає фотокарткою. Вона не знає, що шукати, але й не хоче, щоб Еморі з цього втішилась. Протягом дев’яноста років вона тримала таємниці цього острова в себе під замком, розкриваючи їх лише з власної примхи. Незвично раптом почуватися собакою, що женеться за палицею.

— Це озеро, — промовляє вона, коли усвідомлює. — Сет зробив це фото не на цьому острові.

«Будь ласка, не став наступне запитання», — відчайдушно благає Еморі в думках.

Вона б не показала Теї фотографію, якби туман аж так не наблизився, але якщо з цього острова є вихід, старійшини мусять про нього знати. Вони можуть володіти корисною інформацією.

— На фотографії також немає туману, — зауважує Еморі, намагаючись привернути увагу Теї. — Німа помилилася. Він не вкриває всю планету.

— Німа не помилялася, — сердито видушує та. — Вона брехала. Як і про Блекгелз.

Вона вдивляється у далечінь, намагаючись уявити ліси, пагорби та дерева по той бік туману, які чекають на нових поселенців. Там не буде дикої природи, але обладнання в Блекгелзі може про це подбати. Вони зможуть почати все з початку або відновити все за зразками ДНК з їхньої бази даних.

Вона така захоплена перспективою необмеженого творення, що невимушено повертає Еморі фотографію.

Серце молодої жінки завмирає, а надія охоплює її душу.

«Вона не до кінця зрозуміла», — думає вона. Тея не помітила очевидного. Еморі тягнеться до фото, але на обличчі Теї з’являється похмура гримаса.

«Ні, — думає Еморі. — Ні. Ні».

— Хто фотографував? — запитує Тея. — Сет у центрі кадру. Він не міг зробити це сам, таймер тоді не працював.

Еморі переможено опускає руки.

— Я не знаю, — слабко видавлює вона.

— Звісно, що знає, — втручається Сет. — Я не дозволю тобі брехати заради мене. Не про щось аж таке важливе. — Він підіймає підборіддя. — Еморі думає, що фотографувала моя дружина Джудіт. Ти завжди відправляла нас в експедиції разом. Це не міг бути хтось інший.

Тея змахує коника-стрибунця зі своїх шортів, намагаючись приховати той факт, що вона зовсім забула про Джудіт.

— Ти не пам’ятаєш, як ви зробили це фото? — різко запитує вона.

— Ні, — зізнається він.

— Німа не хотіла, щоб хтось довідався про можливість втечі з цього острова, тому наказала Ебі стерти вам обом пам’ять. — Тея понижує голос, відчуваючи жалість. — Ти пережив процедуру, а твоя дружина — ні.

Сет киває, задихаючись від болю. Він досі намагається зрозуміти, як його найкраща подруга могла зробити щось таке жахливе, а потім залишатися поруч з ним ще двадцять років. Єдиний раз, коли він помітив щось схоже на почуття провини, трапився тієї ночі, коли він відвіз її до маяка. Вона згадала про Джудіт просто нізвідки. Невже в ній нарешті прокинулися докори сумління?

Гефест ступає вперед і трохи нахиляється, щоб зазирнути Еморі в очі.

— І ти, і твій батько мали мотив убити мою матір.

Бризки слини потрапляють на обличчя Еморі, а від радості в його голосі Сета починає нудити. Хтось помре, а його турбує лише власна правота.

— Кожен із присутніх тут мав мотив, — огризається Еморі. — Німа мала надзвичайну здатність завдавати людям болю.

Тея торкається плеча Гефеста, привертаючи до себе його увагу.

— За скільки часу ти полагодиш екстрактор пам’яті? — запитує вона.

— Ні! — Клара заперечливо ступає крок уперед, благально простягаючи руку.

— Це наша найкраща зачіпка, — твердо виголошує Тея. — Ми не можемо її ігнорувати, не тоді, коли острів у небезпеці.

— Дідусь ніяк не міг знати, що сталося з його дружиною, — заперечує Клара.

Тея підіймає брову, визнаючи справедливість цього зауваження.

— Твоя мати знає, як на це відповісти, — благородно відповідає Сет, щоб не вплутуватися в цю історію.

— І як же?

— Це був Аділ, — промовляє Еморі, вражена чесністю свого батька. — Він натякнув на це, коли ми розмовляли вчора ввечері. Думаю, він розповів усе моєму дідусеві, Матісу, перед його смертю. Він, мабуть, сподівався, що Матіс перекаже цю інформацію Сету, але Матіс промовчав, а його камінь пам’яті вкрали раніше, ніж ми змогли переглянути будь-які спогади, тож ці знання поховані разом із ним.

— Це, найімовірніше, діло рук Німи, — каже Тея. — Ебі про все їй розповіла. Вона б не допустила, щоб ця інформація так легко вислизнула з-під контролю.

— Ми знаємо, що Аділ був на пірсі під маяком і чекав там на Німу, — продовжує Еморі. — Є ймовірність, що він говорив з моїм батьком, коли той спустився.

— Гадаю, звучить як мотив для вбивства, — радісно промовляє Тея. — Сете, ми мусимо знати, чи ти вбив Німу, а екстрактор пам’яті зможе нам це сказати.

— Але ж ми знаємо, що цей острів таки можливо покинути, — наполягає Клара. — Я впевнена, якщо ми попросимо всіх розпочати пошуки…

— Це нас не врятує, — заперечує Тея, змахуючи перед нею фотокарткою. — Перед тим, як Німа запечатала Блекгелз, я розробила тип захисного костюма, здатного врятувати людину від туману. До його завершення залишався рік або й більше, але Німа, мабуть, закінчила мій прототип. Я зробила лише трійку, і вони замкнені в Блекгелзі. Я впевнена, що саме в них твої дідусь і бабуся вибралися з острова.

— Не знаю, як сильно Еморі його пошкодила, — розмірковує Гефест, ігноруючи спалах гніву Клари. — До світанку він працюватиме, гарантую.

Тея перехоплює стривожений погляд Еморі.

— Саме стільки часу ти маєш, щоб довести невинуватість свого батька, — холодно проціджує вона. — Якщо це не зупинить туман, ти надінеш екстрактор відразу після нього. Хто знає, можливо, ти таки допоможеш мені розкрити це вбивство.

Розділ 63

Еморі самотньо заходить до саду в кальдері, останні дві години вона важко продиралася козячою стежкою в непроглядній темряві.

Сет і Клара залишилися на маяку. Уже далеко за комендантську годину, і жоден зі старійшин не зробив би для них винятку, хай як би сильно вони протестували. Еморі вважає, що це було зі зла, але вона й сама не надто боролася з таким рішенням.

Якщо чесно, сьогодні вона б хотіла побути сама. Їй доведеться зробити дещо доволі небезпечне, тому її добряче заспокоює той факт, що її сім’я буде якомога далі від села.

Еморі постійно здивовано роззирається під час прогулянки садом усередині кальдери.

Місячне світло розпливлося склепінням, а тисячі світлячків пурхають у темряві, біолюмінесцентні метелики[15] залишають після себе в темряві фіолетові й рожеві світлові сліди. Це одна з найкрасивіших речей, які вона коли-небудь бачила, і одна з найдивовижніших. Як же це все могло вийти з душ таких людей, як Тея і Гефест?

Еморі кусає губу, намагаючись уявити, що відчувала Німа щодо всього цього. Тоді, на маяку, Тея стверджувала, що та хоче контролювати людей, так само як контролювала селян, адже боялася їхніх вчинків, коли їх випустять з Блекгелзу.

— Контроль, — пробурмотіла Еморі.

Саме це слово Німа використала в листі, який вона писала Гефесту в ніч перед своєю смертю.

Оригінал листа Еморі залишила у своєму гуртожитку, але перечитувала його стільки разів, що пам’ятає дослівно.

Мій любий хлопчику!

Я знаю, що ти розчарований, і моє рішення здаватиметься тобі зрадою.

Ти, мабуть, вважаєш, що я підвела тебе, після того, як так багато просила, але…

Далі прогалина, а решта зібрана з відбитка олівцем, зробленим Еморі:

якщо я не могла контролювати… краще… стримувати… Ебі хотіла… не змогла вбити

А потім на звороті були нашкрябані цифри «5:5?».

Німа вбила тринадцятьох людей у межах приреченого експерименту з контролю над людьми. З листа, здається, випливало, що вона відмовилася від нього, віддавши перевагу стримуванню їх. Чи саме це вона мала на увазі під зрадою? Невже Німа вирішила назавжди замкнути людей у Блекгелзі?

Сухі гілки тріщать під її ногами, хрускіт відлунює навкруги.

Проштовхуючись крізь гілля дерев, Еморі бачить, як селяни мачете й сокирами прорубують собі шлях крізь зарості, щоб розчистити ділянки землі для фермерства. Їхні очі заплющені, а обличчя брудні. Вони подряпані тернами, важко дихають від докладених зусиль, про які й гадки не мають.

«Можливо, було б милосердніше дати туману нас забрати», — думає вона.

Вона відчуває втому й біль у ногах, коли нарешті добирається до станції канатної дороги, потім штовхає важіль вперед і стрибає у вагончик якраз тоді, коли той рушає.

Величезні розряди блискавок пронизують темряву острова, а від вулкана луною відбивається грім. На морі гойдаються кілька човнів, на їхніх носах мерехтливі ліхтарі утворюють крихітні світлові цятки в нескінченній пітьмі.

— Куди вони пливуть? — запитує вона.

— Тея хоче забрати з маяка все обладнання, — відповідаю я.

Вагончик гойдається на вітрі, троси злегка поскрипують, коли вона наближається до села, яке загубилося в суцільному мороці, лише різке світло з лабораторії Теї розливається вдалині.

Минулої ночі Тея веслувала до маяка, але Еморі досі не знає чому, і жодна з її теорій цього не пояснює.

Це не єдине питання, яке її переслідує. Їх цілий рій.

Навіщо Німа витрачала час і сили на встановлення системи захисту, щоб потім покинути маяк і вирушити до села? Що сталося з Хвей після того, як її вдарили ножем? Чому Бен ніяк не перестане писати на землі рівняння? І чому вони минулої ночі пішли до Блекгелзу та ще й тягнули за собою візок?

Вагончик в’їжджає на станцію, й Еморі одразу мчить назовні, відліплюючи від шкіри спітнілий одяг.

— Котра година?

— 22:16, — відповідаю я.

Гефест чекатиме на неї опівночі з ключем від Блекгелзу. Востаннє вона бачила його, коли Аділ крутив його під великим пальцем якраз тоді, коли звинуватив Тею в убивстві Німи. Він поводився з ним доволі недбало, як із дрібничкою, і тому вона навіть не подумала поцікавитися, що це таке.

Під сильною зливою вона пробирається до казарм і підіймається сходами до гуртожитку Маґдалини.

Еморі сподівається, що Аділ погодиться віддати їй ключ, коли вона розкриє йому свій план.

Їй потрібен лише невеликий важіль, щоб змусити Гефеста заговорити. Він — останній елемент головоломки, та якщо вона не буде достатньо обережною, він позбавить її життя задовго до того, як туман накриє острів.

Розділ 64

Еморі зазирає крізь щілину у віконницях, спостерігаючи за подвір’ям у пошуках Аділа, але того ніде не видно.

— Він не прийде, — промовляє вона, намагаючись стримати своє розчарування. — Чому б йому не прийти? Котра година, Ебі?

— 22:42, — відповідаю я.

Вона бачить ліхтар, який попри сильний дощ гойдається біля воріт. Занадто темно, щоб розгледіти, хто його тримає, але він прямує до ферм.

Вона вибігає з гуртожитку.

* * *

Змокла до нитки, задихаючись, Еморі на витягнутій руці тримає ліхтар, намагаючись знайти дорогу.

Час від часу вона бачить спалахи полум’я, за якими стежить здалеку, але злива тепер така сильна, що заливає все її обличчя.

Вона не відпочивала відтоді, як вийшла із села, і лише мимохідь кидає погляди на хатину ліворуч і поламаний візок праворуч від неї. Здається, ніби минула ціла вічність, відколи вона йшла сюди його слідами та знайшла на ньому одну з вирізьблених Кларою пташок.

Німа відправила сюди Сета, Еморі та Клару тієї ночі, коли її вбили. Вона, мабуть, дала їм ключ, щоб вони потрапили всередину Блекгелзу, але як саме він опинився в Аділа? І, що важливіше, чому Німа повідала свою найглибшу таємницю саме їм трьом?

Еморі поспіхом переходить через струмок і, ступаючи на слизьке каміння, губить одну із сандалій. Їй варто було перевзутися в черевики перед виходом, але вона занадто боялася втратити світло з поля зору.

Лаючись, Еморі вихоплює з води сандалію та шкутильгає пагорбом до побитого вітром оливкового дерева, крізь гілля якого пробивається пошарпаний місяць.

Двері до Блекгелзу відчинені, квадрат флуоресцентного світла врізається в темряву.

Пульс Еморі прискорюється, коли вона ступає в довгий тунель, що спускається глибоко під землю, борючись із бажанням покликати Джека.

Вона ніколи не бачила нічого схожого. Стіни вигнуті й ідеально гладкі. Підлога зроблена з бетону, а над головою — стрічкові світильники. Вона не може уявити технології, які б допомогли вирізати в землі такий тунель, чи навіщо їм це взагалі робити. Кому треба стільки місця так далеко від сонячного світла?

Шлях до кінця тунелю доволі далекий, і коли Еморі доходить до перехрестя, заставленого ящиками зниклих фермерських запасів, дверний отвір, крізь який вона увійшла, перетворюється на крихітну щілинку темряви. Коробки з овочами, складені у висоту, мішки з насінням і кілька ящиків з інструментами.

Вона оглядає все це.

Тут набагато більше, ніж вони вчора знайшли на станції канатної дороги, але навіщо вони тут? Німа встигла продиктувати Сету схему, поки лежала при смерті, тож, можливо, вона водночас організувала евакуацію. Якщо вона знала, що всі вони не помістяться в саду всередині кальдери, то, можливо, вирішила переселити сюди половину села. Але якщо це так, то чому на вершині вулкана було так мало припасів? Половина селян не протрималися б і півтора місяці з такою кількістю харчів.

Ліворуч і праворуч від неї тягнуться тунелі, за кілька кроків стоїть покинутий візок для прибирання, пляшки перетворилися на кашу.

Вона нервово крокує вздовж проходів, її рух активує світло над головою. Тунель ліворуч уже освітлений, тож людина з ліхтарем, мабуть, пішла саме туди.

Вона нервує, тому йде повільно, обіймаючи себе від холоду. Тут страшенно зимно, а розріджене повітря — ідеально очищене. Тут немає жодного із заспокійливих запахів острова. Ні сосни, ні магнолії. Ні чебрецю. Ні морських бризок. Ні поту, ні затхлості.

Деякі стельові світильники мерехтять, то вмикаючись, то вимикаючись, блоки фільтрації повітря гудять і різко зупиняються. Вона почувається немов у череві якоїсь істоти, що помирає.

Обабіч від неї з’являються офіси, їхні перекинуті стільці й розбиті екрани свідчать про поспіх, з яким люди покидали це місце. Кілька чашок досі стоять на підставках, а сім’ї з фоторамок дивляться на давно спорожнілі кімнати.

Еморі дивується, як люди взагалі могли працювати так глибоко під землею. Тут так похмуро, що вона відчуває, як її душа змінює колір, аби відобразити цю атмосферу.

Повернувши за ріг чергового перехрестя, вона бачить металеву мапу всіх приміщень, прикріплену до стіни. Сотні кілометрів тунелів пронизують східну частину острова, простягаючись від цього місця і сягаючи до маяка. Вона здивована, що залишилася хоч якась земля, де стоїть вулкан.

Тут понад дванадцять входів, розкиданих усім островом, а цей позначений як двері номер вісім. Є навіть один у самому маяку, до якого веде ліфт. Мабуть, це ті самі замкнені двері, які вона знайшла у вітальні Німи. Будь-яка надія швидко знайти Джека випаровується. Усе село, мабуть, весь тиждень обшукувало б ці тунелі.

До неї долітають уривки розмов, кілька слів, не спотворених верескливими очищувачами повітря.

Зазирнувши за ріг, Еморі бачить Аділа, який в кінці довгого коридору розмовляє з Теєю. Старійшина змокла до нитки, але досі тримає ліхтар, за яким слідувала Еморі. Вона напружує слух, намагаючись зрозуміти, про що вони говорять, але все змішується із фоновим шумом.

Хай що б вони обговорювали, розмова здається доволі приязною. Як таке можливо? Їхню ж коротку бесіду сповнювали всі ознаки ненависті Аділа до старійшин. Він погрожував убити їх, якби мав таку можливість. Чому він раптом почав працювати з Теєю?

За мить вони розходяться в протилежні боки.

Еморі досі потрібен ключ, щоб віддати його Гефесту, тому вона майже безшумно крадеться за Аділом і потрапляє до зруйнованого коридору.

Частини стелі давно обвалилися, а стіни зруйнувалися, оголивши землю під ними. Тернисті корені в’ються підлогою, з вентиляційних отворів угорі звисає листя, а над ним кружляють птахи з довгими дзьобами. Дев’ять оленів пасуться на бур’янах, що ростуть уздовж стін. Вони блідіші за всіх оленів, яких вона коли-небудь бачила на поверхні, і набагато менші. Зазвичай ці тварини сплять, але з якихось невідомих їй причин їхні звички змінилися.

«Джек був би радий це побачити», — думає вона. Його б це зачарувало.

Тварини підіймають очі, коли Аділ проходить повз них, їхні вуха нашорошуються, але він дивиться вперед, повертаючи праворуч на перехресті.

Еморі тримається на коридор позаду нього, рухаючись від перехрестя до перехрестя, а Блекгелз ніяк не закінчується. За скляними стінами вона бачить лабораторії, наповнені різними дивами; науковими інструментами, призначеними для того, щоб відшаровувати куточки всесвіту, розкраювати його на частини та переписувати на свій лад.

— Це перетворювач наночастинок, — пояснюю я. — Оце — квантова мережа. А поруч із генератором елементів портативний колайдер частинок.

Я уриваю свій опис, розуміючи, що вона вже не слухає. Посеред підлоги, так, щоб її було видно, лежить одна з вирізьблених Кларою пташок.

Еморі підіймає її й помічає ще одну таку в кінці коридору. Клара явно хотіла, щоб за ними йшли.

Кроки Аділа віддаляються, але раптом ця знахідка видається їй важливішою. Ці птахи можуть пояснити, чому вони сюди прийшли у ніч смерті Німи.

Еморі підбирає другого птаха й озирається навколо в пошуках наступного. Коридори такі довгі, що їй доводиться трохи пройтися кожним із них, щоб побачити фігурку.

Попереду ще більше перехресть. Ще більше вирізьблених птахів. Ще більше лабораторій та офісів. Спортзал, заповнений тренажерами, у яких вона не може розібратися.

Нарешті вона чує гудіння дриля та тріск металу.

Вона йде на цей шум, минаючи дорогою ще кілька птахів.

Звуки долинають з невеликої кімнати, яку, очевидно, колись використовували як склад. Ящики винесли назовні, і вона мусить боком протискатися повз них.

Еморі зазирає у двері й бачить п’ятьох селян, які за допомогою дрилів, молотків і сокир намагаються пробратися крізь кам’янисту землю. Мабуть, спочатку вони мусили пройти крізь бетон, тому що підлога вкрита щебенем, а їхні обличчя — пилом.

Їхні очі також заплющені, як і у селян всередині кальдери. Вони явно сплять.

— Артуре! — вигукує вона.

Артур був одним з учнів, які нібито потонули, коли човен Джека пішов на дно. Її серце завмирає в грудях, а надія відкидає геть кожну раціональну думку.

Вона кидається від обличчя до обличчя, впізнає Тасмін і Кіко, Рейко і…

— Джек! — вигукує вона, радісно кидаючись йому на шию.

Її чоловік не реагує. Він застиг, тримаючи дриль, що гуде біля стіни, з якої летять бруд і гостре каміння. Він набагато худіший, ніж вона пам’ятає, його руки перетворилися на самі сухожилля й кістки. Обличчя змарніле, волосся сиве.

— Відпусти його, Ебі! — вимагає вона, вимикаючи дриль, але Джек одразу ж вмикає його знову.

— Я не можу. Це суперечить інструкціям Німи.

— Німа мертва, — промовляє Еморі, безпорадно витріщаючись на чоловіка. — Ти вже не мусиш це робити.

— Вона ніколи не казала мені зупинятися, — кажу я. — Я зобов’язана виконувати будь-які її накази, допоки вона не дасть мені інших вказівок.

— Хочеш сказати, що він застряг тут назавжди?

— Боюся, що так, Еморі.

Розділ 65

Еморі сидить на підлозі, схрестивши ноги, й дивиться на обличчя свого сплячого чоловіка. Вона довго плакала після того, як знайшла його, та зрештою змогла повернути надію, адже він таки живий.

— Я витягну тебе звідси, — обіцяє вона Джеку. — Я не залишу тебе тут.

Ці слова тимчасово підіймають їй настрій, але вона розуміє, що це порожня обіцянка. Туман наближається, і — навіть якщо вона зможе його зупинити — вона не знає, як звільнити коханого з-під мого контролю.

— Якби я могла поговорити з тобою, — каже вона Джеку, — то розповіла б тобі про все, а ти б пожартував або згадав би кумедний факт про якусь дурницю. — Вона сміється. — Я сумувала за тобою кожнісінького дня.

Еморі витирає сльозу, і щось потрапляє в її очі. Вона бачить жовтий пилок, коли забирає його пальцем. Він на всій сорочці Джека і в його волоссі.

Клара, Хвей і Тея спустилися з кальдери в день смерті Німи, вкриті цим пилком. Цілком можливо, що Джек був там у той самий час.

Чи бачила Хвей Джека в саду всередині кальдери?

Це пояснило б, чому вона так відсторонено поводилася з Кларою. Хвей знала, що батько її найкращої подруги живий, і їй заборонили що-небудь говорити. Не дивно, що вона весь день уникала Клари.

Аділ вривається в кімнату, притискаючи руку до живота, поміж його пальцями просочується кров. Його ноги підкошуються, і він, розкинувши перед собою ноги, падає на бетонну підлогу.

— Аділе, — Еморі в сльозах кидається до нього.

Його дихання уривчасте й важке. Його поранили ножем.

— Що сталося? — запитує вона, намагаючись роздивитися рану, але він хитає головою.

— Киш… кишеня, — з неабияким зусиллям проказує він.

Еморі обшукує його кишені й знаходить ключ до Блекгелзу разом зі схемою, ідентичною до тієї, що була в її батька, коли той прокинувся.

— Мапа, — пояснює він, спльовуючи кров. — Ти не можеш… Німа… вбивство Німи… — Він несамовито трясе головою, хапаючи її за руку. — Не… розгадуй…

Еморі вдивляється в мапу, намагаючись знайти хоч якийсь сенс у словах старого.

— Чому ти не хочеш, щоб я розкрила вбивство Німи? Що ти знаєш?

Він торкається карти.

— Знайди… — Аділ замовкає, сили покидають його. — Тея… Тея… вб’є…

Його голова безвольно опускається, усе тіло завмирає.

Еморі підводиться і кидає повний відчаю погляд на кімнату з Джеком, страх у голосі Аділа передався їй. Хай яке це доручення, воно важливе.

Вона дивиться на мапу, яку тепер трохи розуміє, адже встигла поблукати тунелями Блекгелзу. Цифри — це перехрестя, а лінії — коридори. Мабуть, таку саму мапу Німа диктувала її батькові, коли лежала при смерті. Він вирвав сторінку з альбому Маґдалини та накреслив її, саме так вона опинилася в його кишені.

Хай куди Аділ хотів її спрямувати, це те саме місце, куди їх відправила Німа у ніч свого вбивства.

Еморі вже збирається йти, коли раптом зупиняється. Аділ був у центрі всього цього від самого початку. Він такий самий ключ до розгадки, як і все інше.

Жінка стає навколішки й швидко обшукує його з голови до ніг, ігноруючи сморід немитого тіла, але нічого не знаходить. Вона звертає увагу на його черевики, виявляючи вісім фрагментів футляра для каменя пам’яті, які застрягли в правій підошві.

Вона висмикує один, вивчаючи його. Саме він, мабуть, і розчавив камінь пам’яті Німи. Отже, він був поруч із нею, коли вона померла.

Задоволена своєю знахідкою, Еморі йде за вказівками мапи вглиб об’єкта, але кожен наступний крок спантеличує її ще дужче за попередній. Потойбіч скляної стіни вона бачить лікарню, де повно ліжок і медичного приладдя, яскравих дисплеїв, що демонструють кожну частину людської анатомії. На столах, поруч зі шприцами та маленькими дивними пристроями, лежать запечатані пачки стерильних бинтів. У задній частині кімнати стоять величезні апарати, явно призначені для того, щоб заходити всередину, і зонди, прикріплені до рухомих механізмів, готові до переміщення на будь-яке потрібне місце. Усе це просунуте, чудернацьке й неймовірне. Тепер, побачивши все це обладнання, вона не може повірити, що в старому світі хтось колись помирав.

Вона минає кафетерій, такий величезний, що ціле село почувалося б самотнім у його єдиному куточку. Укрита товстим шаром пилу, кухня однаково здається абсолютно новою і дає змогу готувати їжу в такі способи, про які вона навіть не здогадується. З кранів тече чиста вода, а шафи заставлені тарілками, чашками й столовим начинням з блискучого металу, а не з потрісканого дерева й крихкої глини.

Тут є величезні зручні спальні, матраци м’які та пружні, і в кожній з них є власна ванна кімната. Вона повертає кран, і з нього тече гаряча вода.

У цьому немає жодного сенсу! Навіщо все це замикати? Кожен день у селі сповнений труднощів. Усе, що їдять, селяни вирощують, а воду тягають зі свіжого джерела глибоко під землею. Погана зима означає мало харчів, а зіпсований урожай — смерть. Щомісяця трапляються травми, не кажучи вже про хвороби, які періодично уражають населення. Якби вони мали доступ до цього обладнання, скільки б людей їм вдалося врятувати?

— Німа вирішила зберегти все це для людей, — кажу я. — Вони набагато вразливіші за вас.

— І набагато цінніші, — сердито каже Еморі. — Ви завжди можете виростити більше нас, коли ми помремо, еге ж?

— Так, — визнаю я.

Мапа приводить її до «ремонтної кімнати», де вона знаходить Хвей, яка мирно спить у ліжку, а поруч з нею лежить одна з пташок Клари. Хтось зняв із неї закривавлений одяг, Еморі бачить жахливу ножову рану на грудях дівчини, між лівою і правою ключицями. Розтрощену кістку й розірвану шкіру повільно з’єднує докупи мерехтливий червоний промінь, що падає зі стелі.

Еморі спішить до її ліжка, стискаючи руку дівчини.

— Хвей, — мерщій промовляє вона. — Хвей.

Очі молодої дівчини здригаються, але це все. Шкіра бліда й липка, дихання уривчасте. «Ось чому Німа відправила нас сюди», — усвідомлює вона.

Хвей важко поранили, і тільки обладнання Блекгелзу могло її врятувати. Німа продиктувала Сету мапу до цієї кімнати й дала йому ключ. Вони поклали Хвей на візок, щоб перевезти її, але він зламався біля хатини Аділа.

— Німа прагнула врятувати тебе, — бурмоче вона. — Але чому? Вона дев’яносто років дивилася, як гинуть наші люди, не ворухнувши й пальцем. Що ж робить тебе такою особливою?

Хай там як, Німа, мабуть, доручила Аділу доглядати Хвей після того, як усім зітруть пам’ять. Ось чому він мав ключ. Саме тому він був тут сьогодні вночі, хоча це не пояснює, чому з ним була Тея.

Здалеку лунають чиїсь кроки, Еморі аж підстрибує з несподіванки. Це, ймовірно, Тея.

За сусідніми дверима вона знаходить ще одну схожу кімнатку. Пульс Хвей повільний і нестабільний, занадто слабкий, щоб безпечно її перемістити, — але це не має жодного значення, адже це єдиний вихід.

Вона з сумнівом дивиться на червоний промінь.

— Як мені витягти її звідси?

— Апарат автоматично вимкнеться, коли ти її перемістиш, — відповідаю я.

Еморі підхоплює Хвей на руки й несе її до сусідньої кімнати. А за секунду до попередньої палати вривається Тея.

Скориставшись нагодою, Еморі проходить через коридор до однієї з кімнат для консультацій навпроти, кладе Хвей на софу та швидко опускає жалюзі.

Ледве впоравшись з останнім із них, вона чує сильний гуркіт, а за ним — розпачливий крик.

Щоб її не побачили, Еморі, у страху подати хоч якийсь звук, повільно сповзає на підлогу.

Навіщо Тея хотіла нашкодити Хвей?

Вона притискає до очей великі пальці, щосили напружуючи мозок, стараючись витрусити з нього все, що дізналася за останні кілька днів.

— Зачекай… — промовляє вона в думках. — Того дня, коли Клара виявила, що Хвей зникла, ти сказала нам, що вона від’єднана від твоєї… що це було?

— Мітохондріальної мережі, — відповідаю я. — Це побічний ефект від ліків, які зараз в її організмі.

Очі Еморі округлюються від усвідомлення.

— Це означає, що тебе немає в її голові, так?

— Саме так.

— Ти не мала змоги стерти її пам’ять. — Вона здивовано поглядає на Хвей. — Вона точно знає, що сталося тієї ночі. Ось чому Тея так відчайдушно намагається її знайти. Вона намагається позбутися єдиного свідка вбивства Німи!

Розділ 66

Близько другої години ночі Тея відштовхує від пірса під маяком свій човен, заповнений харчами. Тепер, коли Блекгелз знову доступний, до пірса майже так само легко дістатися, як і до села, що дуже зручно, адже вона не хоче ризикувати натрапити на Гефеста.

Вона рівномірно гребе темною водою, місяць і зорі відбиваються на її поверхні. Жінку турбують її обдерті долоні, але вона ігнорує біль, зосереджуючись на захисному костюмі, що складеним лежить на сидінні потойбіч човна.

Він немов чекав на неї у лабораторії, саме там, де вона залишила його сорок років тому. Мабуть, саме так Сет і його дружина покинули острів. Тея мимохідь задумалася, чи не сховала Німа десь на острові літальний апарат, чи не зуміла побудувати під водою таємний тунель, але ні те, ні інше не здавалося правдоподібним. Вони ніколи не мали ресурсів, щоб втілити це в життя.

Тея наближається до краю світу, виявляючи, що море заповнене мертвими птахами, рибою, тюленями, дельфінами й черепахами. Цей сморід жахливо нестерпний.

Вона проштовхується крізь усю цю мерзоту й наважується озирнутися через плече на туман. Комахи всередині нього яскраво світяться, наче нейрони, що спалахують у мозку. Якусь мить вона зачаровано за ними спостерігає. Дивно, що щось таке жахливе може бути таким прекрасним.

— Будь ласка, не роби цього, — благаю я вчотирнадцяте, відколи ця навіжена, відчайдушна ідея вперше з’явилася в її думках.

— Я вбила Німу, — просто відповідає вона. — Це мій ніготь застряг у її щоці, а її кров була на моєму одязі. — Вона міцніше стискає весла, кісточки її пальців біліють. — Усе, чого я коли-небудь хотіла, було в Блекгелзі, а вона його у мене забрала. Німа ув’язнила мене на цьому острові проти моєї волі, позбавила можливості зв’язатися з сестрою. Еморі має рацію. Я дізналася про все це та проломила їй череп. Я знаю, що це була я.

Тея майже впритул наближається до туману, кидає за борт якір і натягує поверх одягу захисний костюм. Він покриває її тіло з голови до п’ят і також має віконце з акрилового скла, щоб бачити крізь нього.

— Це самогубство, — застерігаю я. — Має бути інший спосіб.

— Інший спосіб — змусити Хвей замовкнути, поки вона не розповіла Гефесту, що я вбила його матір, але це не спрацювало. Він дізнається, що я зробила, і позбавить мене життя, — з жахом відповідає вона.

— Він піклується про тебе.

— Він навіть не погляне на мене. Ти ж знаєш, які в нього бувають напади люті. Він заб’є мене до смерті, як того стерв’ятника.

Підсунувшись до носа човна, Тея перехиляється через його край, її пальці лише за кілька сантиметрів від смертоносного туману. Сяйнисті комахи притискаються до краю, збираючись у форму її розчепіреної руки.

Вона дотиком вмикає невеликий чорний дисплей на зап’ясті. На ньому з’являються символи, що свідчать про запуск діагностики і перевірку цілісності та справності його системи.

— Просто зараз пишеться майбутнє, — промовляю я. — Усе має значення, кожне життя. Якщо ти помреш тут, нікому буде стежити за капсулами, які вирощують мешканців села. Ти приречеш їх на вимирання.

— Мені байдуже. Мені ніколи не було діла до них.

— А як же Еллі?

— У Блекгелзі вона в безпеці. Щойно туман накриє острів, Гефест не матиме іншого вибору, окрім як сховатися в саду кальдери. Я зможу приходити туди, коли захочу.

— Будь ласка, Теє…

— Ебі, ти не зміниш мого рішення. Я нарешті покину цей острів. Якщо ціною всього було життя Німи, то це вигідна угода.

Костюму потрібно тридцять секунд, щоб закінчити перевірку. Метал дещо твердне з легким потріскуванням. Сяйнисті комахи, що імітували її руку, мерехтять, а потім зовсім гаснуть і падають у воду.

— Працює, — тріумфально виголошує Тея.

Хвиля збудження пробігає крізь неї; це захоплення від перемоги в битві, якій ще навіть немає початку.

Старійшина пробирається до задньої частини човна й витягує з води якір, береться за весла й гребе вперед.

Носова частина човна входить у туман, потім перше сидіння. Нарешті вона переступає поріг і в повному захваті озирається довкола.

— Це дивовижно, — видихає вона.

Зсередини туман — це золота, мерехтлива сонячна система. Електрика потріскує між комахами, які кружляють навколо Теї, відгороджені полем, що випромінює костюм.

— Працює! — кричить вона і радісно тупає ногами. — Працює. — Панель керування вібрує на її зап’ясті, сповіщаючи про несправність. Енергія витрачається набагато швидше, ніж вона думала.

Сяйво комах інтенсивнішає.

— Ти маєш повернутися, — застерігаю я.

— Я можу це виправити, — вперто відповідає вона, стукаючи по екрану й намагаючись знайти проблему.

Через несправність костюм починає вібрувати.

Відірвавши погляд від панелі, Тея помічає, що комахи злилися у велику стрічку жовтого полум’я, яка мчить до неї.

— Розвертайся мерщій, — наказую я.

Вона хапає весла, та комахи вже барабанять по костюму, згоряють у його резонансному полі, а на зміну їм прилітають тисячі інших.

На панелі керування спалахують червоні лампочки.

— Хутчіш, — кажу я. — Щойно поле зруйнується, тебе і рій розділятиме лише шар тканини.

Тея мене вже не чує.

Комахи вкривають її так щільно, що їхнє світло сліпить навіть крізь заплющені очі.

Вона задихається, марно відмахуючись від нападників, а сигналізація костюма починає завивати.

Будь-якої секунди поле вийде з ладу, і комахи її пошматують.

Вона в паніці відступає, і її голова вдаряється об край сидіння з моторошним стуком. Тея непритомніє, а костюм і далі завиває навколо неї.

Розділ 67

Коли Еморі наближається до червоних прапорців, що позначають межі ферм, вона мріє про ліжко, у якому, можливо, ніколи більше не засне. Туман світиться так яскраво, що море немов охоплене полум’ям. Їй здається, що вона бачить човен, який пливе до нього, але надто темно, щоб чітко розгледіти бодай щось.

Еморі сховала Хвей в медичному відділі, де й знайшла її. Доволі ризиковано, але її пульс був надто слабким, щоб переміщати її далі. Еморі відчайдушно сподівається, що Тея не здогадається туди повернутися.

— Тея, — повторює вона собі під ніс.

Не її вона підозрювала в убивстві Німи, але всі вчинки Теї сьогодні ввечері свідчать, що Еморі помилялася. Зрештою, вона майже впевнена, що саме Тея вбила Аділа і намагалася змусити Хвей замовкнути. Безумовно, це означає, що саме вона відповідальна за смерть Німи, але…

Є так багато питань, на які вона не отримала відповіді. Еморі переслідують ідеї та підозри, необґрунтовані факти, які вона відчайдушно намагається обґрунтувати. Речі, які здавались відомими, кидають химерні тіні на її свідомість.

Вир її думок перериває шлейф полум’я, що здіймається над стінами села, чорний дим затьмарює темне небо.

З останніх сил вона біжить прибережною стежкою, потім крізь ворота на задній двір, де неконтрольовано горить лазарет. Полум’я виривається з вікон і продирається крізь дах. Навіть звідси відчувається нестерпний жар.

— Я знав, що це приверне твою увагу, — каже Гефест, виринаючи з темряви.

Еморі робить крок назад, її ноги дерев’яніють. У руці Гефест тримає Джеків ніж і навіть не приховує своїх намірів. Жінка очікувала, що він зрадить її, тому підготувалася, але це не схоже на той страх, який вона відчувала, коли тонув човен або коли вони йшли крізь небезпечні рослини. Це первісний страх: миша під тінню сови, яка знає, що чекає на неї, знає, що цього не уникнути, адже саме така її доля.

— Я не можу дозволити Теї застосувати до тебе цей екстрактор, — виціджує він. — Вона не має знати про тіла в лазареті або про мою причетність до експериментів матері. Вона спробувала б зупинити мене, і тоді мені довелося б її вбити.

Еморі важко дихає, у неї в голові паморочиться, її зір затуманюється.

— Подумай про свою доньку та людей, яких ти любиш, — твердо кажу я. — Дотримуйся свого плану. Якщо ти зараз загинеш, усі помруть разом із тобою.

Еморі заплющує очі, уявляючи Клару, яка дрімає в маяку. Вона думає про Джека, замкненого у своєму тілі, і про туман, що насувається на острів.

— Біжи назустріч тому, що тебе лякає, Еморі, — закликаю я.

Вона розплющує очі й дивиться на огорнуте полум’ям чудовисько, що крокує до неї. У Гефеста є потрібні їй відповіді, і він заговорить, коли вважатиме, що контролює ситуацію.

— Я думаю, що Тея вбила Німу, — вигукує вона.

Це змушує його замовкнути. Він невпевнено потирає рукою голову.

— Я знаю, — бурчить він. — Коли я прокинувся, то помітив біля свого ліжка розбитий камінь пам’яті моєї матері. Я бачив їхню сварку. Лише інформація про Блекгелз могла так розлютити Тею.

— Чому ти нічого не зробив? — цікавиться Еморі.

— Ти маєш на увазі, чому я її не вбив? — запитує він, здійнявши брову. — Я й не думав, що селянам властива така кровожерливість.

— Я просто хочу зрозуміти, — благає вона.

Він надуває щоки, хитаючи головою.

— Моя мати мертва, тому що відмовлялася пояснювати комусь свої вчинки, навіть Теї. Коли настав кінець світу, я на власні очі побачив, ким ми стали.

Він підіймає сорочку, показуючи їй тіло, укрите опіками й шрамами, що погано загоїлися.

— Я отримав їх усі від інших людей не тому, що від цього залежало їхнє виживання, і не тому, що загрожував їм. Вони завдавали мені болю лише тому, що їм так хотілося.

Він спрямовує на неї кінчик ножа.

— Тея ніколи не бачила туман зблизька, тому вона не розуміє, що він не такий вже й страшний. Це просто хмара й кілька комах всередині неї. У ньому немає жодної злоби. — Він б’є себе в груди. — По-справжньому жахливим у тумані було те, як швидко він став дозволом на кожне мерзенне діяння, яке ховалося в людському серці. Скажи мені, Еморі, як може хтось із чистою совістю врятувати расу, яка стала свідком жорстокості, спричиненої туманом, а потім вирішила перевершити її?

Він дивиться на неї, щиро чекаючи на відповідь. Він хоче підтвердження, прощення за свої вчинки.

— Я не знаю, — смиренно промовляє Еморі.

— Моя мати не хотіла контролю, — каже Гефест. — Вона хотіла співчуття. Вона знала, що якщо ми випустимо всіх із Блекгелзу, те саме станеться знову. Вона думала, що якщо Ебі матиме контроль, то зможе змінити людську природу зсередини. Більше жодного егоїзму, жадібності чи насильства. Уперше за всю історію людства ми стали б єдиним народом, що діє в гармонії заради загального блага.

Його очі блищать, у них відбивається майбутнє. Слухаючи, Еморі вірить кожному слову й дивується, якого успіху досягли б такі переконання десь в іншому місці, в інший час.

— Лише уяви собі, що мільйони людей на планеті живуть однаково, — радісно промовляє він. — Ні бідності, ні нерівності, ні війни, ні насильства. Уяви, як ти щодня прокидаєшся і знаєш, що ти в безпеці; вільна досягати будь-якої мети, яку перед собою поставила. Ми можемо це мати, але нам потрібна Ебі. Ось чому я збираюся продовжити експерименти моєї матері.

Еморі спантеличено вирячує на нього очі.

— Ти не можеш і надалі вбивати людей, сподіваючись врятувати їх, — каже вона. — Ти маєш знайти інший спосіб.

— Іншого способу немає, — рішуче заявляє він. — Людство не здатне змінитися самотужки, історія це показала. Нам потрібне втручання.

— А як щодо Теї? Що вона скаже? Ти стільки всього зробив, щоб утаїти це від неї, а тепер збираєшся почати все спочатку. Ти заледве міг приховати свої експерименти, коли у твоєму розпорядженні був цілий острів. Як ти впораєшся з цим у саду всередині кальдери?

— Ми не підемо до кальдери, — пирхає він. — У Блекгелзі є все, що нам потрібно, і там достатньо місця для нас обох, щоб працювати на самоті. Тея знищить туман, а я виправлю людство. Повір мені, вона не відірветься від своєї роботи наступні сто років. Тепер, я думаю, це все…

Лазарет вибухає, полум’я жбухає з вікон.

— Будь ласка, — перебиває вона. — Розкажи мені про Джека. Чому він був там унизу? Що він зробив не так?

— Нічого, — зізнається Гефест. — Німа потребувала кількох лаборантів, щоб ті допомогли з її експериментами. Вона не могла ризикувати, щоб Тея побачила, як селяни приходять і йдуть, тому вирішила, що найкраще тримати там під замком постійний персонал. Єдина причина, чому вона обрала Джека й інших, полягала в тому, що було доволі легко провернути їхнє зникнення.

Щойно останнє слово злітає з його вуст, Еморі зривається з місця і мчить провулком, що веде до школи.

Гефест ричить і кидається за нею, рухаючись напрочуд швидко з огляду на його розміри.

На подвір’ї панують тиша та спокій, лише самотня сова ухає десь на стіні.

Його очі ковзають по кожній тіні, допитуючи темряву.

— Я більше не граю в жодні ігри, Еморі, — кричить він, втрачаючи терпіння. — Виходь негайно, або я піду просто до кімнати Клари і…

Почувши шелест, він якраз вчасно підіймає очі тієї миті, коли Еморі стрибає з балкона й важко приземляється на його спину.

Щось жалить його шию, в очах одразу затуманюється, а під його нестійкими ногами розбивається порожній шприц.

Гефест озирається, хапає Еморі за руку й жбурляє її на землю, вибиваючи з неї повітря. Вона кричить від болю, але одразу ж зривається на ноги, щоб відступити.

Його зір розпливається, але він і досі швидкий. Гефест спрямовує ніж до її грудей, але не розраховує відстань. Він кінчиком проштрикує її шкіру, й Еморі падає додолу, скривившись від болю.

Гефест нависає над нею, готуючи ніж до наступної спроби. Він підіймає його, похитуючись, і нарешті непритомно валиться на землю.

Еморі підводиться на ноги й оглядає рану. Ще кілька сантиметрів вище — і він би встромив лезо їй у горло.

Вона підкрадається до сплячого велетня і тремкою рукою забирає ніж.

— Це належить моєму чоловікові, — виціджує вона.

2 години до вимирання людства

Розділ 68

— Теє! — кричу я в її думках.

Вона різко прокидається, урешті усвідомлюючи, що згорнулася калачиком на дні човна, її періщать вітер і дощ, а могутні хвилі розгойдують навсібіч. Уже ранок, але небо чорне від грозових хмар, пронизаних блискавками.

— Тебе викинуло з туману, — кажу я.

Тея підводиться й розуміє, що вона лише за кільканадцять сантиметрів від нього, а комахи світяться так яскраво, що в її очах танцюють мерехтливі плями.

Схлипуючи, вона кидається шукати весла.

— Минулої ночі ти впустила їх у воду, — нагадую я їй. — Але не треба панікувати, якір опущений. Допомога вже близько.

Через паніку вона мене не чує.

Жінка незграбно скидає з себе захисний костюм і стрибає в розбурханий штормом океан. Пальці на її ногах зводить судомою, а м’язи стискає спазм, коли вона виринає. Її пронизує нестерпний біль, але вона безжально змушує своє тіло пливти далі.

Воно досі ниє від вчорашніх навантажень, а течія доволі сильна. Попри всі зусилля вона просувається навіть не на пів метра до безпеки. Вона виснажується, практично залишаючись на місці.

Ноги сповільнюються, а сили покидають її. Поступово течія починає тягнути її назад до туману.

— Теє! Теє!

Над водою слабко відлунює чийсь голос. Піднявши голову, вона бачить, що наближається човен. Еморі сидить на його носі й відчайдушно б’є по корпусу, щоб привернути її увагу. Сет гребе щосили, його м’язи напружені, зуби скрегочуть від зусиль.

Руки й ноги Теї несамовито розтинають воду, щоб дістатися човна, але їй бракує сил, щоб хоч трохи просунутися вперед. Вона пливе, щоб вижити, сподіваючись, що човен таки вчасно до неї добереться.

Тея наважується озирнутися, але так лише втрачає дорогоцінні сантиметри. Вона так близько до туману, що половину її тіла осяває прекрасне золотисте світло.

Лунає гучний сплеск.

Сильні руки хапають її та незграбно тягнуть до човна. Грубе дерево дряпає їй обличчя. Вона вдаряється плечем об сидіння, а потім падає на дно і бачить виснажене обличчя Еморі, її щоки заплямовані засохлою кров’ю.

— Ти дістала її? — кричить Сет.

— Веслуй, — волає Еморі.

Тея підводиться й бачить, як покинутий нею човен дрейфує у тумані й кишить комахами, які швидко втрачають цікавість, коли виявляють відсутність всередині бодай чогось, що можна вбити.

— Навіщо ти стрибнула у воду? — запитує Еморі, коли вони нарешті опиняються на безпечній відстані. — Твій якір опущений. Ти була в безпеці.

— Звідки ти знаєш, що мій якір був опущений?

— Тому що ми ще раніше до тебе підпливали, щоб перевірити, як ти, — відповідає Сет, витягуючи весла з води. — Навіщо ти взагалі туди поплила?

— Я вдарилася головою, — розгублено відповідає Тея. — Я не мала можливості кинути якір.

— Ну, хтось же це зробив, — грубо промовляє Сет.

— Якщо ви зранку були тут, чому не забрали мене до села? — запитує Тея й раптом сіпається, доторкнувшись до ґулі на голові.

— Нам з друзями потрібно було дещо обговорити без твого втручання, — каже Еморі, перехиляючись через край човна, щоб помити руки у воді. — До того ж я не хотіла, щоб поруч із моєю донькою була вбивця.

У Теї перехоплює дух.

— У чому ви мене звинувачуєте? — запитує вона напруженим голосом.

— Я простежила за тобою до Блекгелзу минулої ночі, — зізнається Еморі, відвернувшись від неї. — Ти хотіла вбити Хвей, і я знаю, що це ти вбила Аділа.

— Ти все неправильно зрозуміла.

— Чому ти ніяк не перестанеш брехати?

— Це не я вбила Аділа!

— Звісно, це була ти, — заявляє Еморі, дивлячись на неї. — Минулої ночі в Блекгелзі, окрім тебе, нікого не було.

— Як ти смієш звинувачувати мене в чомусь такому без жодних доказів? — гордовито заперечує Тея. — За кого ти себе маєш?

Еморі відповідає на її гнів люттю.

— Я селянка, — вигукує вона. — І після всього, що про вас дізналася, я пишаюся цим. Цей острів у небезпеці, але ви з Гефестом не допомагаєте мені захистити його, а натомість останні два дні тільки брешете та намагаєтеся замести свої сліди. Мене нудить від вас обох.

Тею проймає крижане почуття невпевненості. У виразі обличчя Еморі є щось дивне, чого вона ніколи раніше не помічала у селян. Її погляд незворушний та агресивний. Майже хижий.

«Каталізатори й реакції», — думає Тея. Останні кілька днів Еморі була занурена в найгірші прояви людства, й це докорінно її змінило. Це вже не та людина, яка благала дозволити їй розслідувати смерть Німи. Покірність давно зникла. Страх. Сумніви.

Тея відчуває, що має справу з людиною.

Вона поглядає на Сета в очікуванні, що він зробить доньці зауваження, але його погляд спрямований у порожнечу. Очевидно, не лише Еморі змінилася після смерті Німи.

— Навіщо мені вбивати Аділа? — запитує Тея, переходячи на заспокійливий тон. — Минулої ночі він прийшов до мене в лабораторію. Він сказав, що Блекгелз відкритий, а Гефест і Німа користувалися ним роками, спали там, коли їм було потрібно трохи розкоші. Він показав мені кімнати, які вони використовували. Порожні пакети з-під їжі. Улюблена чашка Німи досі була наповнена чаєм.

Тея пильно дивиться на Еморі. Раптом вона відчуває, що в човні бракує місця для них трьох, і її охоплює тривога.

— Навіщо Аділу було допомагати тобі? — запитує Еморі. — Він ненавидів старійшин.

— Гадки не маю, але він єдиний, хто за останні сорок років сказав мені правду, — палко заявляє вона. — У мене не було причин його вбивати. Він хотів дати мені ключ від Блекгелзу.

— Де ти була, коли він помер? — запитує Еморі, розмірковуючи над цим питанням.

— Я пішла побачити сестру. Я збиралася розбудити її, але останньої миті передумала. Це був найважчий вибір, який мені коли-небудь доводилося робити, але вона ніколи б не пробачила мені, що я заманила її в пастку всередині кальдери.

Човен гойдається, пливучи неспокійною водою. Вони пропливають повз ферми, але сьогодні вранці на полях ніхто не працює. Усі овочі, які майже дозріли, та різне насіння вже давно зібрані, а інструменти із сараїв вже прибрали. Більшість загонів для тварин порожні, але Шилпа й Аббас досі пробують домовитись із кількома впертими коровами.

Човен наближається до морської дамби та входить у затоку. Від лазарету й досі здіймаються шлейфи чорного, як сажа, диму, частково затуляючи собою вагон канатної дороги, який підіймається в чорні грозові хмари, що клубочаться навколо кальдери.

— Я не можу повернутися в село, — занепокоєно промовляє Тея. — Якщо Гефест…

— Він непритомний і зв’язаний, — відповідає Еморі. — Я використала Nyctanthes primulla, яку ми знайшли у маяку. Він мав би бути непритомним ще близько години. Він не заподіє тобі шкоди.

Тея роззявила рота.

— Ти приспала Гефеста?

— Я мусила, — відсторонено зауважує Еморі. — Він убив Німу.

Розділ 69

Сет виводить човен на гальку, потім вистрибує і пришвартовує його. Еморі вибирається слідом за ним, не відриваючи очей від туману.

— Скільки у нас іще є часу? — запитує вона вголос.

— Година, — відповідаю я. — З таким вітром, мабуть, менше.

Тея слідує за ними до села, її думки досі сумбурні. Еморі так і не розповіла жодних подробиць убивства, але Тея цим не переймається.

Вона цього не робила. Це все, що зараз має значення.

Вона мала б відчути полегшення — і частково так і є, — але це не та емоція, яка зараз пронизує її тіло. Не тому вона почувається такою легкою, що ось-ось злетить у небо. Вона так запевнилася у своїй провині, що ладна була вбити Хвей у її ж ліжку, щоб приховати це. Вона ніколи б не повірила, що здатна на таку жорстокість, але є щось дивовижно втішне у виявленні в собі такої міці. Хай що сталося далі, вона знає, що має силу цьому протистояти.

У неї болить голова, а руки вкриті ранами. Вона втомлена, мокра та брудна, але почувається відновленою, ніби виповзла з власної могили. Уперше за багато років майбутнє не здається таким зловісним, бо вона почувається найбільшою його загрозою.

Усі зібралися на подвір’ї, заваленому ящиками з припасами, які немов чекають, коли їх відвезуть до кальдери. Тея дивується, коли бачить серед них ящики з Блекгелзу, зокрема медикаменти й пакунки з їжею.

Хвей несуть на ношах до станції канатної дороги, її руки схрещені на грудях. Її дихання поверхове, Клара поспішає поруч із нею.

— Коли ти все це встигла? — вражено запитує Тея.

— Поки ти спала, — відповідає Еморі. — Хіба не тоді здебільшого на цьому острові робляться справи?

Вони наближаються до пташиної купелі, і селяни припиняють розмови, обертаючись, щоб оглянути її. Еморі зустрічають радісними вигуками, люди стискають її руки та кидають усмішки, наче троянди до її ніг.

«Саме так вони ставилися до Німи», — думає Тея.

Натомість до неї у кращому разі вони ставляться холодно. Тея бачить зраду в їхніх очах, біль від усвідомлення правди. Вона перехоплює кожен погляд, поглядаючи на них згори вниз. Упевненість знову переповнює її.

«Звісно, вони опустили очі», — думає вона. Їх створили для пошани, для служіння й підпорядкування людству. Зрештою, вони завжди жадатимуть її контролю.

Еморі відрізняється від них. Вона народилася з вадою, генетичний повідець навколо її шиї надірвався від самого початку. Нічого страшного, це не заразно. Інколи Тею це навіть тішило.

Хоч би який бунт назрівав серед селян, Еморі його очолюватиме. Щойно старійшина з нею розбереться, усе інше стане на свої місця.

— Де Гефест? — запитує Тея, беручись нишпорити серед коробок. — Кожна мить, поки він дихає, наближає до острова туман.

— Я витратила два дні на пошуки вбивці Німи, намагаючись не думати про те, що станеться, коли його знайду, — каже Еморі, ігноруючи запитання. — Я казала собі, що це мені не до снаги, що це відповідальність старійшин, але цього недостатньо. Ми не можемо називати себе хорошими людьми, якщо стоятимемо осторонь і дозволимо відбутися жахливим речам.

— Я не маю найменшого уявлення, про що ти кажеш, — огризається Тея.

— Ми вирішили не страчувати Гефеста, — твердо заявляє Еморі. — Ми обговорювали це сьогодні вранці, і всі погодилися, що ми не хочемо цього робити. Ми не завдаємо шкоди людям, навіть для власного порятунку. Ми збираємось евакуюватися в сад всередині кальдери.

Гомін згоди пробігає колами навколо натовпу селян, які покинули свої справи, щоб спостерігати за суперечкою.

— Кальдера не зможе вмістити нас усіх, — заперечує приголомшена Тея. — Шістдесят один із вас мусить залишитися. — Її погляд блукає натовпом у пошуку сумнівів. — Як ви вирішите, хто саме це буде?

Хвиля занепокоєння прокочується натовпом, але Томас ступає крок уперед.

— Я залишуся, — твердо промовляє він. — Мені майже шістдесят. Я хотів би бути корисним, якщо зможу.

— Я залишуся, — зголошується Хусейн.

— І я, — вигукує Катя.

— І я.

— Я.

— Я.

— Це смішно, — викрикує Тея, дивлячись, як зголошується кожен селянин. — Навіщо помирати, щоб врятувати вбивцю?

— Тому що інакше ми самі станемо вбивцями, — зауважує Маґдалина, обіймаючи за плечі свого сина, Шерко. — Добро завжди на першому місці, — додає вона.

— Отож, Теє, ми вирішили, — повідомляє Еморі. — Ми просимо тебе його дотримуватися. Більше жодних убивств із жодної причини.

Тея недовірливо фиркає.

— А що ви зробите з Гефестом? Ви задумалися над цим?

— Ми попросимо його працювати, — грубо відповідає Сет. — Він вирощуватиме собі їжу, знайде хобі, як і ми. Він багато чого може нас навчити. Він стане нам у пригоді.

— Він уб’є вас. Кожного.

Їхня впевненість коливається, але всі обертаються до Еморі в пошуку сили. Вона не відриває погляду від очей Теї.

— Ми вже все вирішили, — повторює вона.

— Ви всі божевільні, — виціджує Тея, у розпачі сплескуючи руками. Вона обмірковує ще один аргумент, але вирази їхніх облич ясно свідчать, що це лише марна трата зусиль.

— Гаразд, якщо таке ваше бажання, ми евакуюємось до кальдери, але я ніколи не втомлюся нагадувати вам про цю помилку. — Вона розгублено видихає. — Тепер розкажи мені все, що знаєш, і я поговорю з Гефестом. Для всіх нас буде краще, якщо він дізнається правду від мене.

Розділ 70

Голова Гефеста схиляється вперед, його очі розплющуються. Він у школі, лежить на підлозі, пляма слини приклеїла його щоку до брудної підлоги. Дощ барабанить по даху, навколо валяються обірвані мотузки.

— Котра година? — запитує він, підводячись.

— Трохи за 9:30, — відповідає Тея з-за його спини.

Він обертається й бачить, що вона сидить на краю столу Німи й крутить в руках траурний ліхтар, а екстрактор пам’яті лежить на Біблії із запискою, що стирчить між сторінками. Вона дивиться на нього з сумішшю жалю та злості, ніби на тигра зі зламаною спиною.

Це все безглуздо. Як він тут опинився? Він заледве пам’ятає, як гнався за Еморі, а потім… Він стогне.

— Чим вона мене приспала?

— Примулою, — відповідає Тея. — Тобі пощастило. Якби на маяку було більше запасів, ти б узагалі проспав аж три дні.

Дощ косо пробивається крізь двері, заливаючи парти в задній частині класу. Злива ллє як з відра, а саме небо розмальоване чорними, фіолетовими й зеленими барвами. Блискавки вдаряють у балкони казарм, а потім лунає грім, такий гучний, що здатен збити черепицю з дахів.

Гефест насилу підводиться і раптом відчуває, наче його мозок ззовні черепа. Світ обертається, і він одразу ж падає набік, ударившись об стіну.

— Я мушу…

— Стулити рота Еморі? — уриває Тея, опускаючи траурний ліхтар. — Не хвилюйся. Я вже знаю про експерименти та про тіла в лазареті. Вона вже розповіла мені про все, що ти робив для Німи. — Її щоки червоніють. — Ти збрехав мені про Блекгелз та Еллі. Я дивилася тобі просто в очі, а ти мені брехав.

— Я мусив.

— Чому? — Її голос надломлюється, зрада незбагненна.

— Бо якби ти мала доступ до свого старого обладнання, ти б уже знищила туман, — жалюгідно зізнається він. — І тоді ти звільнила б людей до того, як ми їх виправили б.

— Виправили? — недовірливо перепитує вона. — А хто дав тобі право вирішувати, як саме це має бути?

— Виживання, — похмуро відповідає він.

Гефест поглядає на екстрактор пам’яті. Він полагодив його минулої ночі й залишив у лабораторії Теї. Вона не мала причин приносити його сюди, якщо тільки…

— Це був я, так? — розгублено запитує він. — Це я вбив Німу.

— Еморі здогадалася.

— Як?

— Ножове поранення на грудях Німи було на незвичній висоті, — пояснює вона, імітуючи поріз на власному тілі. — Зізнаюся, я не надала цьому значення, та коли Еморі знайшла Хвей, вона помітила, що її рани у схожому місці на грудях. Обидві рани збігаються з тою, якої вчора ввечері ти завдав Еморі. Будь-кому іншому для такого треба було б тримати ніж біля плеча, але ти набагато вищий за них усіх.

Небом прокочується оглушливий грім, на шпилі деренчить механічний годинник.

— Не можу повірити, що мало не смерть стала для неї потрібною підказкою, — зітхає він. — Навіщо я це зробив?

Тея подає йому Біблію, яку Еморі взяла в кімнаті Німи. Між сторінками стирчить лист, який його мати писала йому, але так і не закінчила. Гефест повільно читає його, аж поки його очі не зупиняються на цифрах «5:5», написаних на звороті.

Він гірко сміється, жмакає папір у руках і кидає його в калюжу.

— Знаєш, що це означає? — запитує Тея.

— Це з Біблії, — підтверджує він. — Це з Євангелія від Матвія. Покірні успадкують землю. Вона ж роздавала все симулам, так?

— Схоже на те, — визнає Тея. — У ніч своєї смерті Німа намагалася імплантувати Ебі в іншу людину, але це не спрацювало. Еморі вважає, що це стало останньою краплею. Німа полюбила мешканців села й вирішила віддати світ тому виду, який вона могла контролювати, а не тому, якого не могла.

— Вони просто речі, — люто вигукує він. — Це все одно, що залишити світ своїм іграшкам. Про що вона думала?

— Перед тим, як ти її вбив, Німа вивела Хвей на сцену, щоб вона виступила. Ми завжди вважали, що селяни не здатні створити нічого оригінального, але Хвей написала музичний твір, який і справді був чудовим. Підозрюю, що вона побачила в цьому доказ еволюції. Еморі вважає, що ти втратив самовладання, вихопив ніж з рук її доньки й напав на Хвей. На жаль, твоя мати стояла поруч із нею.

— Ти хочеш сказати, що все це сталося через музику?

— Не зовсім. На подвір’ї лежали два розбиті шприци, а в Блекгелз і сад були перенесені всі запаси. На думку Еморі, коли виступ Хвей не зміг переконати нас щодо планів Німи, вона наказала селянам зв’язати нас, а сама вколола нам примулу. Доза була достатньо великою, щоб ми проспали кілька днів, якраз аби туман устиг поглинути весь острів.

— Вона ув’язнювала нас?

— І віддавала Блекгелз селянам, якщо судити з кількості запасів, що зберігалися там.

— Яка їм користь від цього місця? Вони ледве можуть зав’язати шнурки на черевиках.

— Ти забув, що Німа залишила по собі свій камінь пам’яті. Якби його не знищили, вони б мали інструкцію з експлуатації кожної одиниці обладнання, яке там є. Еморі вважає, що Аділ мав доставити камінь, але його лють взяла над ним гору. Натомість він його розбив. Напевно, так він найближче дістався до вбивства жінки, яку ненавидів.

Гефест стискає кулаки, шкодуючи, що мати так і не дозволила йому вбити Аділа, коли їм випав шанс. Вона занадто часто дослухалася до порад Ебі. Він неодноразово попереджав її, що ідея залишити Аділа живим погана.

— Чи може Еморі пояснити, чому Німа стерла нам пам’ять або як її тіло опинилося на складі з розтрощеним черепом? — запитує він, коли черговий вибух грому стрясає парти.

Тея знизує плечима, торкаючись екстрактора пам’яті.

— Вона досі намагається зібрати все докупи, але ми отримаємо відповіді тоді, коли одягнемо це на твою голову, — каже вона, трохи стишуючи голос, якщо раптом Еморі причаїлася десь поруч. — Нам потрібні зізнання й страта, щоб зупинити туман. Це дасть нам і те, і інше. Якою б розумною не виявилася Еморі, вона все одно селянка, а отже, надто довірлива.

Тея пильно спостерігає за Гефестом, стурбована, що він може здійняти галас, який змусить селян прибігти на поміч, але він напрочуд спокійний.

— Ти не здаєшся засмученим, — промовляє вона.

— Я прожив майже на століття довше, ніж хотів, бо щиро вірив, що моя мати поверне нам світ, — каже він. — Я допомагав їй вбивати невинних людей, щоб мені більше не довелося жити в страху.

Його обличчя похмурніє, очі сповнені жаху.

— Останню звали Девон. Я розбудив її й провів від Блекгелзу до маяка. Вона говорила всю дорогу. Вона була так приємно схвильована тим, що побачить острів. Я зробив їй чай і сказав, що вона в безпеці. Вона мені подобалася, а потім, того ранку, коли ми знайшли тіло Німи, я викинув її, немов сміття.

На якусь мить він замислюється над цим спогадом, а потім скорботно мотає головою.

— Віддай його мені, — каже він, простягаючи руку по екстрактор. — Я не хочу, щоб це було на твоїй совісті.

Тея шукає якийсь підступ, але Гефест здається надто втомленим, похованим під уламками зруйнованих мрій.

Вона передає прилад і дивиться, як він спокійно надіває його собі на голову, ніжки приладу одразу ж стискають його череп. Він злегка здригається, але на його обличчі немає страху. Його руки навіть не тремтять.

«Він хоче цього», — усвідомлює Тея.

Гефест чекав на смерть відтоді, як утік від туману. Він наполегливо намагався врятувати Еллі, а потім залишився живим, тому що був потрібен своїй матері. Він блукав цим островом з одного кінця в інший, як душа блукає чистилищем. Він щоночі кричав уві сні, боячись темряви й тиші, до смерті жахався інших людей.

У грудях Теї зростає страшний тягар, коли вона спостерігає, як він поправляє екстрактор пам’яті на голові.

Вона думала, що хоче цього. Думала, що зробить що завгодно, щоб вижити, але Гефест був її єдиним другом набагато довше, ніж будь-хто, кого вона може згадати. Вона не може уявити, що більше ніколи не побачить його обличчя, не почує його голосу.

«Я буду змушена розбудити людей», — вирішує вона. Це єдиний вихід. Щойно туман розсіється, вона спуститься до Блекгелзу і візьметься звільняти їх із капсул. Якщо вони захочуть повернути свій світ, то мусять зробити для цього все можливе, як і вона.

Їхні погляди перетинаються. Гефест щиро всміхається до неї.

— Теє, пробач, що я тобі брехав, — промовляє він, натискаючи перемикач. — Я кохаю…

Свердло вистрілює, угризаючись у його скроню. Секундою пізніше його тіло сповзає зі стільця і падає на підлогу, а у відповідному отворі тьмяно мерехтить камінь пам’яті.

Розділ 71

Схилившись біля його тіла, Тея плаче майже десять хвилин.

Лише коли сльози висихають, вона нарешті дістає з екстрактора пам’яті сяйливий камінь і тремкою рукою прикладає його до своєї скроні.

Вона проноситься крізь його дитинство та юність, крізь його життя плейбоя та втечу від туману. Уперше вона бачить його з Еллі, стаючи свідком того, про що вони ніколи не говорили, травм, які їх пов’язували, і болю, який вони розділяли.

Стільки страждань, нагромаджених одне на одне. Принаймні тепер вона розуміє, чому Гефест так непохитно стояв на тому, що людство потрібно контролювати. Ніхто не зміг би пережити його страждання й добровільно дозволити цьому знову статися.

Тея відсмикує камінь, важко дихаючи й витираючи ріки сліз. Еллі спустошить звістка про смерть Гефеста.

Вона так сильно його кохала.

Тея знову прикладає камінь до скроні, спогади відновлюються з того місця, на якому вона зупинилася. На сцені у дворі вона бачить Німу, заплакану й драматичну, таку, якою вона завжди була перед публікою.

— Я віддаю майбутнє вам, — звертається вона до селян, розводячи руками. — Я хочу, щоб ви побудували власне суспільство, без нашого впливу. Люди залишатимуться замкненими у Блекгелзі доти, доки ви самі не вирішите їх випустити. Ви будете кращими старійшинами, ніж ми коли-небудь зможемо стати.

Спогад шипить, дає збій. Велику частину пам’яті стерто, що змусило екстрактор вихопити все можливе із залишків, схованих у підсвідомості Гефеста.

Наступний спогад показує вечірку в самому розпалі. Гефест тиняється між людьми, його погляд шалено метається від однієї образи до іншої. Він бачить, як грає оркестр, як танцюють люди. Він бачить їхні роззявлені роти, висолоплені язики, сповнені сміху обличчя.

Єдині, хто не святкує, — це Клара й Еморі. Клара вирізає птаха, ледь-ледь стримуючи сльози, а Еморі щось їй заспокійливо шепоче. Вони, мабуть, дізналися про Джека. Німа й справді всім усе розповіла.

Хвей тримає скрипку й розмовляє з Німою, їхні голови низько схилені, лоби майже торкаються один одного. Виступ вийшов доволі жахливим, і Німа намагається заспокоїти дівчину.

Тея відчуває біль Гефеста. Він обурений їхньою близькістю. У дитинстві він ніколи не мав такого зв’язку із матір’ю. Чому селяни отримують від Німи лише її найкращі якості? Що робить їх гідними цього?

Вони лише симули. Речі. Нікчемні речі. Колись він купував їх як подарунки людям. Хвей навіть не могла нормально грати на скрипці, а тепер вона вважається найталановитішою з них.

І їм дістанеться весь світ?

Спогад знову дає збій від раптового спалаху насильства. Селяни навалюються на Гефеста, намагаючись схопити його за руки й ноги, повалити на землю й утримати.

Він відкидає їх убік, розкидаючи в різні боки.

Крізь штовханину Гефест кидає погляд на Тею, яку також міцно тримають селяни. Вона відчайдушно вигукує його ім’я, коли хтось наближається. Це Хвей? Що вона тримає в руках?

Ніж?

Гефест вибухає люттю. Він відкидає вбік селян, які його стримують, а потім мчить крізь натовп. Одним плавним рухом він хапає зі столу ніж Клари та встромляє його в груди музикантки, і та випускає шприц із руки.

Він витягує ніж, а потім завдає ще одного удару, але Німа стає перед ним і криком вимагає зупинитися.

Він відчуває, як лезо впивається в груди матері, її тепла кров ллється на його руки. Тея підбігає до Німи, кричить про свою медичну сумку.

Селяни кидаються на нього, хапають за ноги та звисають з його рук. Останнє, що бачить Гефест, — як Йоганнес підіймає камінь над його головою, перш ніж вдарити його у скроню.

Тея з огидою відкидає камінь пам’яті геть.

Гефест не втратив самовладання й не напав на Хвей без причини. Німа першою напала на нього й Тею. Він намагався захистити їх.

У грудях Теї зростає клубок розпачу, але вона придушує плач, коли на неї падає тінь Еморі, її обличчя заливається кров’ю.

— Чому ти його вбила? — запитує вона, намагаючись контролювати свій гнів. — Ми ж казали тобі, що не хочемо цього.

Тея підводиться, витираючи сльози тильним боком руки.

— Гефест сам себе вбив, врятувавши так шістдесят одного з твоїх друзів, — велично каже вона. — Ти маєш бути вдячною, а не злитися. Це була жертва, така сама, як і та, на яку хотів піти твій народ. Завдяки Гефесту ми досі маємо ферми, які потрібно доглядати, і, що важливіше, ми й надалі маємо доступ до Блекгелзу.

— Недовго нам залишилося, — каже Сет, вриваючись у двері. — Це не спрацювало. Туман насувається далі.

Розділ 72

Туман уже перетнув морську дамбу, золотаві мацаки тягнуться над водою до самого села. Тея та Еморі стоять на краю пірса, спостерігаючи за цим. Сяйво комах таке яскраве, що чітко відбивається в їхніх очах.

— Це неможливо, — промовляє Тея, сповнена жаху. — Я бачила, як Гефест убив Німу. Його спогади не можуть брехати.

— Ти бачила, як Гефест вдарив її ножем, перш ніж знепритомнів, — поправляє Еморі. — Можливо, ти таки врятувала Німу. Ось куди поділися всі твої медикаменти. Той, хто розтрощив її череп на шматки, і є справжнім вбивцею.

Еморі повертається до села, намагаючись позбутися почуття провини. Вона не вбивала Гефеста, але в глибині душі хотіла цього. Чи добровільно вона ввела Тею в оману, сподіваючись, що все станеться саме так?

Вона не зовсім впевнена, але знає, що вчепилася в його провину обома руками, ігноруючи будь-які запитання, на які її теорія не давала відповіді. Вона хвилювалася за батька та Клару, але це не виправдання.

На півдорозі вздовж пірса вона помічає борозни в бетоні, яким тягнули пристрій Гефеста, щоб скинути його в море.

Безсумнівно, саме він був знаряддям вбивства. Тея знайшла шматки черепа Німи, застряглі між його схемами.

— Його тягли, — Еморі вигукує вголос, дивуючись, чому не помітила цього раніше. — Гефесту не потрібно було тягнути свій прилад, він просто міг його взяти та нести.

Вона обертається до Теї.

— Чи вистачить тобі сили нести пристрій, який Гефест приніс із саду кальдери?

Тея не чує її. Вона вдивляється в туман, її дух підточують страх і сором.

— Теє! — гукає Еморі.

Старійшина обертається, її обличчям течуть сльози. Еморі повторює запитання.

— Чи могла я його нести? — повторює вона байдуже. — Так, мабуть. Не так далеко, як Гефест, але я, безумовно, могла б донести пристрій сюди.

Еморі проводить пальцем по борозні в бетоні.

— Мабуть, хтось із селян притягнув його сюди, — розмірковує вона. — Адже ми не маємо сили, щоб перенести його на таку відстань. Але хто б захотів ховати знаряддя вбивства, яке так явно вказує на Гефеста?

Вона підхоплюється та біжить до села.

Більшість припасів уже в кальдері, тепер тільки прощання. Шістдесят селян і ще один, які вирішили залишитися, обіймають своїх близьких і намагаються триматися хоробро. Вони відбувають чотирихвилинні похорони й поступово самі стають схожими на траурні ліхтарі. Майже всі в селі благали мене дозволити їм пожертвувати собою, їхні серця розривалися, коли їхніх друзів обирали замість них. Зрештою, я вибрала тих, чиї навички можна було легко замінити, або тих, кому залишилося найменше років життя.

«Я зазнала невдачі, — з гіркотою думає Еморі. — Я мусила зупинити це. Я ж сама благала Тею дозволити мені провести розслідування, і заради чого?»

— Світові настав кінець ще дев’яносто років тому, адже занадто багато людей просто дозволили цьому статися, — кажу я. — Вони мали шанс щось змінити, створити інше майбутнє, але натомість поринули в апатію. Вони переконали себе, що робота надто масштабна, щоб наражатися на ризик невдачі. Але, Еморі, саме так ти рятуєш світ. Одна невдача за раз, але завжди в правильному напрямку. А тепер розкажи мені все, що ти знаєш.

— Що я знаю? — перепитує вона. — Я знаю, що селянин намагався приховати вбивство, і це, ймовірно, був Аділ. Він підпалив склад, сподіваючись спалити тіло Німи. Думаю, що саме він пересунув пташину купіль, щоб приховати пляму крові, й, найімовірніше, тягнув уздовж пірса пристрій Гефеста.

Її погляд переміщується зі складу на пташину ванну, дощ барабанить по металу, збурюючи воду. «Він не міг зробити все це самотужки, — думає вона. — Він був на межі смерті. Навряд чи мав таку силу».

На подвір’я вибігає Клара, її стурбоване обличчя світлішає, коли вона бачить матір.

— Нам треба йти, — каже вона. — Більшість припасів уже в кальдері. Ми маємо зайти у вагон, щойно він повернеться.

— Я ще не готова йти, — відповідає Еморі. — Туман уже близько. Нам потрібно дізнатися ім’я вбивці Німи, а залишилося тільки пів години. Я пробуду в селі так довго, як тільки зможу. Здається, я таки пропустила важливу деталь, яка допоможе мені з усім розібратися.

Клара розгублено кривиться.

— Яка користь від того, щоб знати, хто це зробив? — запитує вона. — Тільки страта може розвіяти туман, а ми ніколи на це не підемо.

— Німа вбила мою матір і п’ять років тримала мого чоловіка під землею, — відповідає Еморі. — Ніхто на цьому острові не має кращого мотиву для її вбивства, ніж я.

Клара приголомшено осмислює цю спокійну заяву.

— Ти б цього не зробила!

— Я не впевнена, — зізнається Еморі, явно стривожена. — У мені є щось, що вміє ненавидіти. Я відчувала це останні кілька днів.

Вона відводить очі, не маючи сил дивитися на доньку.

— Якщо мені вдасться довести, що саме я вбила Німу, я надягну собі на голову цей екстрактор пам’яті та покладу всьому край.

Клара застигає, починаючи люто хитати головою.

— Ти не здатна на вбивство, — вперто повторює вона.

— Я мушу знати напевно.

— Тоді я теж залишаюся.

— Кларо…

— Ні, — наполягає вона. — У мене було стільки ж причин вбити Німу, скільки й у тебе.

— І про мене не забувайте, — каже Сет, шкутильгаючи багнюкою до них. — Досі вважаю, що я найбільш імовірний винуватець. Я роками возив Німу, а вона весь час вдавала, що ми друзі. Навіть думка про це викликає у мене злість. Мені потрібно знати, чи я відповідальний за це, і вважаю, що ти єдина, хто може мені це сказати.

Еморі дивиться на батька й мимоволі всміхається від рішучості на його обличчі. «Саме так він завжди дивився на старійшин», — усвідомлює вона. Це не просто довіра, це абсолютна віра. Звісно, він збирався дочекатися кінця світу, щоб нарешті повірити в неї.

Їх уриває Тея, плескаючи в долоні, щоб привернути увагу, а за нею слідує невелика група селян, обличчя яких порожні від шоку.

— Мені потрібно, щоб усі, хто не йде до кальдери, йшли за мною, — горланить вона, перекрикуючи бурю. — Ми збираємося запечатати Блекгелз. Еморі, мені потрібен ключ.

— Ви не встигнете дістатися туди, — лементує Еморі у відповідь. — До Блекгелзу близько години ходьби скелястою місцевістю.

— Ми будемо бігти.

— Ви загинете.

— Без Блекгелзу немає майбутнього, — вперто заявляє Тея. — Шістдесят одному селянину все одно потрібно залишитися; ми не зможемо всі поміститися в саду й вижити. Якщо ми встигнемо туди, то зачинимо за собою двері. З кількома тренованими руками й усім цим обладнанням зрештою я таки зможу знищити туман. Мені просто потрібен час.

Вона простягає руку по ключ.

— Не віддавай їй його, — застерігаю я, читаючи думки Еморі. — Тея — єдина людина на острові, яка знає, як працюють капсули, що вирощують твоїх людей. Якщо вона загине, байдуже, зупиниш ти туман чи ні.

Еморі проводить рукою по обличчю.

— Це самогубство, — слабко каже вона Теї.

— Еморі, моя сестра там, унизу, — промовляє вона благальним тоном. — Я вже втратила Німу й Гефеста. Уся моя сім’я була знищена. Я не витримаю більше втрат.

Уперше Еморі бачить біль, що палає в серці старійшини, біль життя. Вона була тут замкнена протягом дев’яноста років, обманута людьми, які дбали про її навички більше, ніж про добробут. З огляду на все це вона більше схожа на селянина, ніж на людину.

— Будь ласка, — шепоче Тея. — Якщо ти мене не відпустиш, вони зі мною не підуть.

Еморі не розуміє, що вона має на увазі, аж поки Тея не переводить погляд на селян, що зібралися за її спиною. Вони дивляться на Еморі, чекаючи на її рішення. Після всього пережитого їм все одно потрібна старійшина.

Еморі кладе ключ на долоню Теї.

— Хай щастить, — промовляє вона.

Тея стискає її передпліччя.

— Ти добре впоралась, — каже вона. — Набагато краще, ніж будь-хто міг собі уявити. — Вона на мить відвертається. — Я знаю, що ти мені не віриш, але я справді не вбивала Аділа. Якби вбила, то забрала б цей ключ.

Вона перехоплює погляд Еморі, щоб переконатися, що та зрозуміла її застереження, а потім відходить у бурю, а за нею — приречені селяни.

— Їхня кров буде на твоїх руках, — кажу я в голові Еморі.

— Доброта на першому місці, завжди, — зухвало відповідає вона. — Ти сама нас цього навчила. Я просто хочу, щоб ти збагнула значення цих слів.

Розділ 73

Еморі забігає до школи й бачить, що її повністю затопило зливою, а тіло Гефеста розпласталось, немов острівець посеред озера.

Вона бачить його таким, і її ненависть випаровується.

«Так не має бути», — думає вона. Він пережив кінець світу й урятував сестру Теї. Він бачив людство з найгіршого боку. Його вчинку немає виправдання, але він все одно заслуговує на похорон і траурні ліхтарі. Хтось має оплакати його, хоч би якою жахливою людиною він був.

— Що ми шукаємо, Еморі? — запитує Сет, змушений перекрикувати грім.

— Ми знаємо все, що сталося до того моменту, як Гефест порізав Німу, — відповідає вона, стоячи над тілом чоловіка. — Тепер нам потрібна решта.

Сет натискає на перемикач збоку екстрактора пам’яті, змушуючи ніжки пристрою звільнити голову Гефеста. Він стягує пристрій з його голови й помічає величезний отвір, просвердлений у його скроні.

— Якщо немає іншого виходу, — промовляє Сет, даючи відповідь на мовчазне запитання Клари.

Еморі стоїть по коліна у воді й обшукує мокрий одяг Гефеста, обмацуючи його кишені з надією знайти хоч якусь зачіпку. Чесно кажучи, доволі важко дивитися на щось інше, окрім величезної діри в його черепі, зробленої свердлом.

— Ні, ні, — промовляє вона сама до себе, з жахом дивлячись на екстрактор пам’яті.

— Що? — запитує Клара.

— Ми від самого початку помилялися, — заявляє Еморі, схоплюючись на ноги, і вибігає під шалену зливу.

Вона влітає до лабораторії Теї, а Сет і Клара мчать за нею, залишаючи брудні сліди. Столи порожні, підлога вільна від дротів. Сьогодні вранці вони перенесли все обладнання до саду в кальдері.

Ліхтарі гойдаються, нерівні тіні стрибають по стінах.

Вітер вже зірвав простирадло, яким було вкрите тіло Німи, жорстокість її поранень і досі шокує.

Сет, відвернувшись, зупиняється біля дверей, але Еморі йде просто до тіла й торкається нерівного краю розтрощеного черепа Німи.

— Ми думали, що ножове поранення просто знерухомило її, а смертельною була саме травма голови, але раптом її не вбило ні те, ні інше?

Вона говорить швидко, її слова випадають одне за одним услід за думками.

— А що, як хтось використав екстрактор пам’яті для вилучення спогадів, а потім розтрощив їй череп, щоб приховати справжню причину смерті?

Сет здивовано гмикає у дверному проході.

— Тільки старійшини й учні знають, як користуватися екстрактором пам’яті, — каже він, підхоплюючи ідею. — Якби Німу знайшли з діркою в голові, старійшини точно знали б, кого їм варто шукати. Гефест, найімовірніше, повбивав би нас усіх по черзі.

Еморі блукає приміщенням, затуляючи обличчя руками. Скільки я її знаю, вона завжди думала зважено. Зіткнувшись із чимось, чого не розуміє, вона копирсається у власному досвіді, відбираючи все, що має цінність. Її висновки будуються самі собою, мов корабель, що сам себе збирає.

Але зараз у її голові панує лише хаос.

Факти, підозри й напівзабуті речі кружляють усередині тріскучого туману, незграбно намагаючись з’єднатися одне з одним. Це схоже на спробу зібрати пазл методом кидання шматочків на підлогу.

— Гефест сказав, що знайшов екстрактор пам’яті на маяку, — розмірковує вона вголос. — Якщо це наше знаряддя вбивства, ми можемо припустити, що саме там Німа й померла. Що, як Німа пережила удар ножем, а потім попросила Тею відвезти її до маяка?

— Це пояснило б травми на долонях Теї й увімкнення Німою системи захисту, — з ентузіазмом пропонує Клара. — Гефест уже один раз на неї напав. Німа, мабуть, хвилювалася, що він прийде по неї знову, коли прокинеться. Вона пішла туди, де почувалася найбезпечніше.

Еморі поглядає на тіло Німи, намагаючись згадати, як вона рухалася й звучала. Що нею керувало. Життя жінки здається таким далеким, переплутаним з усім, що Еморі хоч колись про неї знала. Неможливо відрізнити добру стареньку, яку Еморі вважала подругою, від холоднокровної старійшини, яка тримала всіх у полоні своїх таємниць.

— Зі знищеного каменя пам’яті Німи ми знаємо, що Тея посварилася з нею в маяку, тож варто зазначити, що Тея одна з останніх, хто бачив її живою, — каже Еморі.

— Ти думаєш, що Тея її вбила? — запитує Сет, виглядаючи з дверей, щоб перевірити, де туман.

— Якби Тея хотіла, щоб Німа була мертва, вона могла б просто залишити її в селі стікати кров’ю. Саме там вона дізналася про Блекгелз. Натомість вона перев’язала рани Німи й відвезла її до маяка. Вона, мабуть, почувалася жахливо зрадженою і, ймовірно, дала Німі про це знати, але я не думаю, що вона вбила її. Якби вона це зробила, то вибрала б геть інший спосіб. Гадаю, Тея тієї миті думала лише про повернення в Блекгелз.

— Наступного ранку після смерті Німи я побачила в кутку силосної башти, де спала Тея, сумку, повну речей, — підтверджує Клара. — Здається вона планувала переїхати до Блекгелзу назавжди.

— Але цьому завадило стирання пам’яті, — похмуро зауважує Еморі.

— Якщо це була не Тея, то як її ніготь застряг у щоці Німи? — запитує Сет.

Еморі секунду дивиться на батька, її обличчям розтікається одна ідея, і вона знову кидається під зливу.

Маґдалина заходить у вагон із десятком інших мешканців села та трохи знервованою коровою. Вони — остання група, яка йде нагору. Усі інші вже в саду.

Коли вагон уже трохи піднявся, Маґдалина підходить до вікна й намагається криком попередити, але завивання вітру відносить його геть.

Стривожена, вона енергійно вказує за межі казарм.

Сет наважується пройти пів дороги провулком, щоб краще роздивитися про що вона. Туман поглинув пірс і клубочиться біля високої стіни.

— У нас мало часу, — заявляє він, повертаючись якраз тоді, коли Еморі та Клара зникають на складі, де вони знайшли тіло Німи. Навколо них все стогне й гуркоче, крізь тріщини у стелі ллються водоспади дощу. Дальня стіна обгоріла від вогню, але загалом пошкодження незначні.

— Мамо, про що ти думаєш? — запитує Клара, кривлячись, коли мокрий попіл хлюпає між пальцями її ніг.

— Як ніготь Теї опинився в щоці Німи, якщо Тея не скоювала злочину? — запитує Еморі, забираючи з обличчя мокре волосся, з якого тече вода. — Згідно з нашою хронологією, вона не могла бути поруч із тілом.

— Хтось навмисне його туди запхав? — припускає Клара.

— Саме так, — киває Еморі. — Так само ми знайшли шматки черепа Німи в пристрої Гефеста, але навіщо комусь вдаряти її тим, що вони ледве можуть підняти? Адже на цьому складі є сотні важких речей, які було б набагато легше використати як зброю.

— Може, її вбили в лабораторії, а потім перенесли сюди?

— Там не було крові, нічого, що свідчило б про боротьбу. Ні, це сталося тут. Уранці, коли я обшукувала це місце, навколо тіла валялися уламки її черепа.

— Туман уже над стіною, — кричить Сет ззовні. — Ми мусимо йти.

Віконниці казарм грюкають від вітру, черепиця з даху розлітається крізь попелясте повітря, стара радіолокаційна вежа хитається на своєму стародавньому фундаменті, металевий каркас жалібно скрипить.

Вони забігають на станцію канатної дороги й помічають, що вагончик досі біля вершини вулкана й щойно почав спускатися. Блискавки вдаряють у нього, штормовий вітер кидає його то в один, то в інший бік.

Він рухається занадто повільно.

— Усе не те, чим здається, — промовляє Еморі, намагаючись пов’язати свої підозри з фактами. — Від самого початку ідея, що хтось намагається приховати злочин, ніколи не мала сенсу. Усе було надто незграбно, усе надто легко розбирається на частини. Ми знаємо, що Аділ підпалив склад, але чому він розвів полум’я так далеко від тіла, яке намагався знищити, і чому він вибрав саме такий спосіб, коли знав, що насувається сильний дощ? А якщо вогонь ніколи не мав досягти тіла Німи? Раптом ми мусили знайти пристрій Гефеста в затоці? Аділ заховав докази серед схем, а потім потягнув прилад униз пірсом, викинувши його у воду саме там, де його було легко помітити, і також він знав, що ми одразу припустимо, що це знаряддя вбивства. Усе було влаштовано так, щоб указати на вбивство, яке дуже незграбно приховали.

— Навіщо було так старатися? — запитує Клара.

— Тому що жоден селянин ніколи б цього не зробив, — відповідає Еморі, сміючись із жорстокості цього факту. — За найекстремальніших обставин селянин міг би скоїти злочин, але ми ніколи б не намагалися його приховати. Ми б не знали, як це зробити.

— Це що, такий затягнутий спосіб сказати, що, на твою думку, саме Аділ убив Німу? — запитує Сет. — Просто я вважаю, що нам буде важко вибити із нього зізнання.

Жахливий крик лунає з-за меж села, але його жорстоко обривають.

— Це була Тея? — з жалем запитує Клара.

— Думаю, так, — відповідає Сет.

Еморі дивиться крізь щілину в задній частині станції, оцінюючи просування вагончика. Він прибуде менш як за тридцять секунд.

Вона біжить до дверей, спостерігаючи, як туман із жахливою швидкістю просочується крізь вікна та двері казарм.

«У ньому є щось живе, — думає вона. — Він ніби винюхує нас».

Вагончик вдаряється об станцію, і вони одне за одним заскакують усередину, Сет натискає на важіль, щоб транспорт рушив.

Вагончик хитається, а потім повзе вгору якраз тоді, коли туман дістається станції.

— Він наближається, — галасує Клара.

— Не хвилюйся, ми набираємо швидкість, — заспокоює Сет, змушений міцно триматися, коли вітер навсібіч кидає вагончик.

Вони підіймаються вище й вище, якомога далі від туману. Еморі виглядає з вікна й бачить, як туман під ними здіймається, наче море.

— Усе гаразд, — промовляє вона. — Ми…

Вагончик умить зупиняється.

Розділ 74

З платформи канатної дороги на вершині вулкана Маґдалина спостерігає, як далеко внизу безсило погойдується вагончик, поки туман неухильно підіймається до нього.

Вона повертає погляд до розподільної коробки.

— Я уявлення не маю, який вигляд має розімкнуте з’єднання, — благально каже вона мені.

— Це просто дріт, який ні до чого не під’єднаний, — пояснюю я. — Перевір кожен із них, поки колеса знову не закрутяться.

Знесилена, вона робить так, як я кажу.

Розділ 75

Туман просочується крізь передні вікна вагончика й повзе підлогою. Спори яскраво горять, жадаючи своєї здобичі.

— На дах, — вимагає Клара та сплітає руки, щоб утворити сходинку.

Її мати знервовано дивиться вгору.

— Я не дуже люблю висоту, — каже вона.

— З усього, чого варто сьогодні боятися, це, мабуть, у кінці списку, — відповідає Сет.

Набравшись духу, Еморі видряпується на дах. Вагончик хитається від вітру, і вона ледь не зісковзує з краю, але встигає вчасно вхопитися за гак.

— Мамо! — вигукує Клара.

— Зі мною все гаразд, — озивається Еморі з даху та простягає руку Кларі, щоб допомогти їй піднятися.

Клара спритно підтягується, і вони вдвох витягують Сета нагору, а за лічені секунди туман заповнює вагончик. Дощ кружляє навколо них великими потоками, грім намагається розірвати небо навпіл. Блискавки одночасно спалахують звідусіль, грозові хмари несуться островом, немов багатоніжки.

— Ми були так близько, — каже Сет, із жалем поглядаючи на далекі обриси станції кальдери над ними.

Еморі щільно заплющує очі й відновлює в пам’яті забуті спогади, уявляючи речі, яких вона ніколи не знала. Вона думає про човни, кров і ніч, яку ніхто не може пригадати, шматочки якої всюди розкидані й чекають, щоб їх знайшли та зібрали докупи. Вона перебирає в пам’яті деталі останніх кількох днів з надією побачити те, чого не помітила, те, що здавалося їй неважливим.

Клара стискає її в обіймах.

— Я люблю тебе, мамо.

Еморі не обіймає її у відповідь. Вона занурена в себе. Що вона знає? І що вона лише підозрює?

— Не було жодних ознак утримання, — бурмоче вона собі під ніс. — Ні синців, ні інших ушкоджень, окрім ран.

— Мамо, будь ласка, — благає Клара, дивлячись на туман, що здіймається за вікнами вагона. Вона відчайдушно шукає втішних слів, будь-чого, що могло б полегшити її страх.

Сет надіває екстрактор пам’яті собі на голову, одразу привертаючи до себе увагу Клари.

— Дідусю, що ти робиш?

— Ми знаємо, що в Блекгелзі є тунель, що веде до маяка, — пояснює він. — Я міг би піти туди й убити Німу після того, як ми поклали Хвей в ліжко. Це б пояснило, чому на моїй щиколотці рвана рана від тої рослини. Німа вже була мертвою, отже, не попередила мене про захист, коли я покинув маяк.

— Тоді як ти опинився посеред моря? — відчайдушно запитує Клара.

— Я не знаю, — відповідає він. — Я навіть не знаю, чи здатен був убити Німу, але я мав причину. Я був там, і це найкраще, що ми маємо.

Перш ніж вона встигає заперечити, він тягнеться до перемикача.

Розділ 76

На станції кальдери Маґдалина доторкається червоним дротом до роз’єму й умить чує, як колеса з вереском оживають.

Її усмішка зникає тієї самої миті, як уся плата виходить з ладу, а електричні іскри летять просто на неї.

— Що сталося?

— Перегорів запобіжник, — кажу я. — У ящиках є запасний. Хутчіш!

Розділ 77

Вагончик різко смикається, а потім знову зупиняється. Сет не втримується на ногах і починає сповзати до краю.

Клара ловить його за руку.

Його ноги звисають за кілька сантиметрів над палахкотливим сяйвом комах. Вона тягне його назад до центру даху, коли мацаки туману повільно просуваються на краях. Його рука знову тягнеться до пристрою для вилучення спогадів.

— Дідусю, — благає Клара.

— Якщо я винен, моя смерть покладе цьому край, — промовляє він. Щойно його пальці торкаються пристрою, Еморі одразу відштовхує його руку.

— Не треба, — вмовляє вона.

— Еморі, у нас немає часу на сентименти. Ми знаємо, що я там був тієї ночі. Рана у мене на щиколотці це доводить.

— Це не сентименти, — суворо проказує вона. — Не роби цього.

— Еморі…

— Хоч раз у житті повір, що я на щось здатна, — благає вона. — Після того, як ти допоміг нам відвезти Хвей до Блекгелзу, ти, мабуть, повернувся, щоб перевірити, як там Німа. Захист був активований, і тебе вкусила одна з квіток. Кульгаючи, ти повернувся до свого човна й заснув.

— Ти не можеш цього довести!

— Є тільки одна людина, яка могла вбити Німу, і це точно не ти, — упевнено заявляє вона. — Твоя смерть нічого не змінить.

Сет дивиться на доньку. Під усіма цими каштановими кучерями ховається крихітна й капосна, жива та сповнена сил особа. Її очі блищать, на краєчку губ з’являється маленька усмішка.

Батько впізнає цю усмішку. Ще в дитинстві вона вигравала на її обличчі. Еморі закреслила ще одне питання у своєму записнику.

Він опускає руку від вимикача.

— Мамо, — скімлить Клара, заплющивши очі.

— Я поруч, — заспокоює Еморі, пригортаючи доньку до себе якраз тоді, коли грім розколює гори. — Я завжди буду поруч.

Туман поглинає їх.

Розділ 78

Сет розводить пальці, за якими ховав обличчя, і бачить, як Еморі з простягнутою рукою стоїть у тумані. Комахи рукавичкою вкривають її, але ніяк їй не шкодять. Вони навіть зменшили своє світіння, і тепер дивитися просто на них набагато легше.

— Що за…

Еморі радісно всміхається й розганяє комах помахом руки.

— Я мала зрозуміти це одразу. Єдина людина, яка могла вбити Німу… — каже вона, — це сама Німа.

Розділ 79

Вагончик з гуркотом повертається до життя, відновлюючи підйом на вулкан.

Вони це ледве помічають. Клара здивовано озирається, а Сет ошелешено дивиться на Еморі. Сяйво комах відбивається від її одягу, мерехтить у її очах.

Клара невпевнено підводиться, сміючись, коли комахи імітують усе її тіло, їхнє сяйво тепле та привітне.

— Чому ми досі живі? — запитує Сет у спробі відігнати цікавих комах. Золота копія його обличчя утворюється в повітрі, так само нахмурюючись.

— Тея думала, що ви з мамою пройшли крізь туман, одягнуті в її костюми, але вона сама намагалася врятуватися в одному з них, і це не спрацювало, — розповідає Еморі. — Це змусило мене задуматися. Якщо пройти під туманом або над ним неможливо, як ви змогли пробратися крізь нього? Відповідь була такою очевидною, що ми навіть не думали про це. Ви просто пливли всередині. Німа маніпулювала нашими людьми протягом дев’яноста років після появи туману. Що, як вона адаптувала нас до цього нового світу? Що, як Тея вижила, коли погребла до туману, тому що Ебі послала по неї кількох селян?

— Ти ризикнула нашими життями заради цього?! — протестує Сет, його тон розганяє комах перед ним.

— Частково, — визнає вона, сміючись із його шоку. — Але є ще дещо, що мене турбує. Хто надів цей екстрактор пам’яті на голову Німи? Розтин показав, що в її організмі не було заспокійливого, тож вона могла чинити опір, але на її тілі не було жодних слідів боротьби, я це перевірила. Тієї ночі всі інші в селі мали синці й подряпини, але в Німи була лише рана від ножа й проламаний череп. Усе інше — неушкоджене.

Вони підіймаються крізь грозові хмари в прекрасне блакитне небо, дзвінкі удари дощу об метал різко припиняються. На секунду Еморі помилково вважає, що вони в безпеці, але потім згадує, що вони стоять на хиткому даху столітнього вагончика.

— Мамо? — запитує Клара, привертаючи до себе увагу.

— Вибач, — каже Еморі, яка старається не дивитися вниз. — Я задумалася. Про що я казала? О, так, оскільки не було жодних ознак боротьби, я почала загадуватися над питанням, чи міг хтось змусити Німу надіти екстрактор собі на голову, але це не збігалося з тим, що ми про неї дізналися. Тоді я згадала, що Німа навмисно перемкнула вимикач мерця тієї ночі, тому що її смерть — це єдина річ, здатна опустити бар’єр. Вона ризикнула геть усім, щоб подарувати нам світ, тож навіщо за якусь годину його забирати? Навіщо вбивати всіх нас, щоб покарати Гефеста?

Еморі всміхається своєму батькові.

— Це ти дав мені останній пазл, — промовляє вона, грайливо постукуючи по його грудях. — Коли я побачила, що ти ладен надіти на голову екстрактор пам’яті, щоб урятувати нас, усе стало на свої місця. Я задумалася про дні перед смертю Німи, згадувала всі ті речі, які вона робила та які були для неї незвичними. Вона попросила Гефеста перевірити склепіння на наявність тріщин, тому що знала — йому це знадобиться. Вона написала йому листа з вибаченнями й намагалася найняти мене на її місце в школі. Вона прощалася з нами весь час, ми просто її не чули. Це також пояснює, чому Німа попросила Тею відвезти її до маяка після удару ножем. У Блекгелзі було обладнання, яке б урятувало її життя, але вона пішла туди, де був екстрактор пам’яті. Вона не мала жодного наміру пережити ту ніч.

— Я провів із нею вечір, — заперечує Сет, хитаючи головою. — Вона не здавалася… Тобто вона нічого не говорила про…

— А про що ви говорили?

Він подумки повертається назад, намагаючись пригадати їхню останню прогулянку на човні під місячним небом. Останню їхню розмову.

— Про жаль, — зізнається він, його голос переповнюють емоції. — Про речі, які вона хотіла б зробити інакше. — Він опускає голову, бачачи розмову з позиції Еморі. — Ось чому вона згадала про Джудіт. Вона намагалася перепросити за те, що зробила.

Вагончик здригається, у полі зору з’являється платформа кальдери. Вони вже поза туманом, і повітря здається напрочуд однорідним, без золотистого сяйва комах, що наповнювало його.

— Німа хотіла дати нам майбутнє, але вона знала, що Гефест і Тея ніколи цього не приймуть, — пояснює Еморі. — Ось чому вона так прагнула, щоб її експеримент спрацював. Це б дало їй над ними контроль й усунуло б будь-яку загрозу з їхнього боку. Коли ж не вдалося, вона спробувала достукатися до них у селі. Вона попросила Хвей зіграти свій концерт, щоб довести, що ми еволюціонували, але вони відмовилися це побачити.

Еморі щасливо сміється, адреналін розливається її тілом.

— Це було в листі, який вона написала Гефесту, — продовжує вона. — Якщо вона не могла контролювати старійшин, то мусила їх стримати. Після провалу виступу вона спробувала ув’язнити їх у саду кальдери, але Гефест вирвався, коли ми намагалися його заспокоїти. Зрештою він напав на Німу, щоб захистити Тею, і це зірвало весь план. Гадаю, Німа вирішила перевести селян до Блекгелзу, тому більшість наших запасів опинилася там. Двері, напевно, не зупинили б туман, але це не мало значення. Їм потрібно було лише зупинити Тею та Гефеста. Після того, як туман загнав би їх у кальдеру, ми могли б вільно повернутися назад.

— Якщо її план був саме таким, то чому наступного ранку ми прокинулися зі стертими спогадами? — запитує Сет.

— Гефест знепритомнів після того, як вдарив Німу ножем, але незабаром він мав би прокинутися. Я думаю, що Німа бачила в стиранні пам’яті єдиний спосіб зупинити його, щоб він більше нікому не заподіяв шкоди. І коли він зрозумів би, що відбувається, ми б уже були в безпеці в Блекгелзі.

— Але ж ми прокинулися не в ньому, — заперечує Клара. — Нічого з цього не сталося.

— Через Аділа, — похмуро зауважує Еморі. — Я постійно думаю про те, чому він був на причалі маяка в ніч смерті Німи. Він стверджував, що вона перепросила його, але навіщо Німі робити це наодинці, коли вона збиралася просити вибачення в усього села? Навіщо їй ризикувати й бути так близько до людини, яка хотіла її вбити? Думаю, вона покликала Аділа, бо знала, що він їй знадобиться. Ебі згодовувала їй усі можливі варіанти майбутнього, тож вона, мабуть, знала, що ніч може піти не так, як їй хотілося б. Аділ мав нейродегенеративне захворювання, що давало йому стійкість до комендантської години або стирання пам’яті, і завдяки цьому він єдиний з усіх людей на острові міг вільно пересуватися. Тато бачив, як вони вдвох підіймалися сходами до маяка. Навіщо вона це зробила, якщо просто хотіла перепросити? Тому що Німі потрібно було показати йому, як обійти захист маяка. Думаю, вона розповіла йому, що планує зробити пізніше тієї ночі, і попросила забрати камінь пам’яті з її тіла після її смерті. Вона хотіла, щоб Аділ привів селян до Блекгелзу, ось чому він мав ключ. Маючи доступ до цього обладнання та інструкцій із її каменя пам’яті, ми б отримали все необхідне для розбудови нового суспільства. На жаль, Аділ розбив камінь пам’яті ще до того, як його бодай хтось переглянув.

Сет видихає, намагаючись примирити цю версію Аділа з тією, яку він знав. До свого вигнання він був добрим і турботливим, вільнодумним і абсолютно не мав у собі злоби. Він жив, щоб служити селу. Яким же покидьком він мав стати, щоб розтрощити їхнє майбутнє підбором свого чобота.

— Чому Аділ зробив щось аж таке жахливе? — запитує Клара, помічаючи страждання дідуся, і втішно бере його за руку.

— Тому що камінь показав би, що Німа вчинила самогубство, а Аділ не міг допустити, щоб про це довідалися, — відповідає Еморі, коли вагончик сповільнює хід для в’їзду на станцію. Усі селяни вибігають на платформу, з нетерпінням чекаючи на них.

— Аділ провів ніч за інсценуванням самогубства Німи, щоб воно мало вигляд погано прихованого вбивства, сподіваючись, що старійшини звинуватять у цьому одне одного. Ось чому він підкинув мені докази причетності Теї й, зрештою, привів її до Блекгелзу, коли я відмовилася просто прийняти цю версію. Він ненавидів старійшин і вважав, що нашому народові буде краще без них, але він не міг убити жодного з них, адже інші погрожували зашкодити його родині. Після того як Німа наклала на себе руки, рівняння раптом змінилося. Якби один із тих двох, що залишилися, убив іншого, він міг би вільно вбити того, хто вижив, без жодних наслідків.

Еморі журливо мотає головою.

— Він щиро любив село. Я вірю, що він намагався бути корисним.

— Німа, мабуть, думала так само, — каже Сет, спостерігаючи за птахами, що кружляють навколо вагончика. — Вони хотіли створити для нас новий світ, але обоє думали, що спочатку потрібно знищити старий. — Він зітхає. — І тепер ми не маємо жодного уявлення, як виростити більше дітей, і маємо лабораторію, повну обладнання, яким не знаємо, як користуватися. Джек та інші учні досі перебувають у пастці під землею. Старійшин, які могли б нам допомогти, немає, а Ебі чомусь дивно принишкла. Еморі, що ж нам робити далі?

Вагончик зупиняється на станції, селяни на платформі радіють їхньому безпечному поверненню.

Еморі підбадьорливо плескає батька по плечу.

— Я збираюся прийняти ванну, — весело промовляє вона. — А потім ми почнемо ставити багато запитань. — Вона всміхається йому. — Не хвилюйся, тобі це сподобається.

27 годин після виживання людства

Розділ 80

Бен малює палицею на землі. Він тут уже кілька годин заповнює задній двір рівняннями, сотнями рівнянь, одне за одним. І немає жодної ознаки, що він збирається зупинитись. Він шаленіє, бо не може зосередитися ні на чому, окрім знань, що вириваються з його підсвідомості.

Усе село занепокоєно спостерігає за ним. Спершу вони скупчилися навколо нього в тісному колі, але оскільки він заповнював землю цифрами, їм довелося відійти далі, аж поки вони не опинилися на балконах і на сходах станції канатної дороги.

Зазвичай вони б покликали на допомогу старійшин, але тих більше немає. Вони намагалися запитати мене, але я відмовляюся відповідати. Я не розмовляла з жодним із них відтоді, як острів огорнув туман.

Німа довірила їм цей світ. Вона віддала майбутнє в їхні руки. Їм уже не потрібна нянька.

— Бене, — звертаюся я до нього в думках. І знову, коли він не реагує: — Бене!

— Ебі? — Він кліпає, його серце завмирає. — Де ти була? Я кликав тебе. Я не знаю, що зі мною відбувається.

Паличка випадає з його руки, коли він з дедалі дужчим страхом дивиться на рівняння, що оточують його.

— Це я зробив?

— Усе гаразд, — заспокоюю я. — Перед тим, як ти народився, Німа наповнила твою голову знаннями, які знадобляться твоєму народові для виживання. Вони були замкнені у твоїй підсвідомості, трималися в таємниці навіть від тебе самого. Вона не хотіла, щоб Тея чи Гефест зрозуміли, що вона зробила.

Така хитрість була популярною перед кінцем світу, коли діти заможних родин народжувалися з розумінням вищої математики, природничих наук і фінансів. Я сподіваюся, що селяни використають такі переваги з більш благородною метою.

— Я збираюся дещо зробити, але тобі від цього буде неприємно, — кажу я.

Світ стискається й міліє, коли я пробираюся крізь його свідомість, навколо мене спалахують нейрони, потріскує електрика.

Ще глибше. Думки хлопчика виють навколо мене, какофонія його страху й розгубленості майже нестерпна. Це схоже на відчуття, коли насувається торнадо, а ти ховаєшся всередині картонної коробки.

Глибше й глибше, я знімаю нейронний блок, що стримує знання, і заливаю його мозок серотоніном, дофаміном, ендорфінами й окситоцином — хімічними речовинами щастя. Я не хочу, щоб його приголомшив потік інформації.

Він тримається за голову, кривлячись, коли знання всього світу вирують у його мозку.

— Там надзвичайно багато інформації, — кажу я. — Але найважливіше завдання, яке стоїть перед тобою, — це зберегти гестаційні капсули[16] твого народу, можливо, навіть удосконалити їх, якщо зможеш. Ти також маєш навчити цього інших. Не байдикуй. Від цього залежить ваше виживання.

— Я не буду тобі дякувати, Ебі.

Я не відповідаю. У цьому немає потреби. Німа залишила мені дві роботи. Це була одна з них, і я з нею впоралася.

Бен знову кліпає й усвідомлює, що оточений селянами, вони обіймають його, їхні обличчя скупчилися в тривозі.

— Зі мною все гаразд, — заспокоює він, усміхаючись до них. — У нас тепер усе гаразд.

Епілог

Еморі сидить на підлозі сховища в Блекгелзі, перевіряючи купу домашніх завдань, поки Джек та інші учні пробивають стіну. Комахи м’яко плавають у тумані. Кілька днів вони імітували все, що бачили, і тепер, здається заспокоїлися. Але вони й досі інколи це роблять, щоб розвеселити дітей. Здається, їм подобається їхній сміх.

— Як довго вони проживуть? — запитує Еморі, єдина жителька села, з якою я досі маю контакт.

— Я не знаю, — зізнаюся я. — Мені відомо лише те, що знали Німа, Тея та Гефест. Комахи живляться туманом. Ми знаємо, що він розсіюється, але я поняття не маю, скільки часу знадобиться, щоб він повністю зник. Можливо, вам доведеться жити з ними деякий час.

Джек зупиняє дриль, потім переходить до іншої частини стіни й знову береться свердлити.

Еморі спускається сюди щодня, щоб побачити свого чоловіка, і дивується, що їй таки покращало. Вона не знає, як це зупинити, але вона вірить. Німа так багато зробила, щоб звільнити їх від людського контролю. Авжеж, вона не забуде про цих останніх п’ятьох людей, скутих ланцюгом її інструкцій.

— Хвей уже потрохи ходить, — розповідає йому Еморі крізь какофонію інструментів. — Їй дуже болить, але вона житиме. Клара не залишає її ні на мить.

Еморі перевіряє останній аркуш із домашнім завданням, відкладає його вбік і спостерігає за роботою учнів. Вони прокопали бетонну стіну й тепер розкопують м’яку землю за нею.

«Що вони роблять?» — цікавиться вона.

Вона знає, що це останнє доручення Німи, але не має жодного уявлення, у чому воно полягає. Вона точно запитувала про це вже сотню разів, але відповідь не змінилася. Я досі зв’язана наказами, які мені залишила Німа.

— Знаєш, що я думаю? — запитує Еморі, підходячи до чоловіка. Очі Джека досі заплющені, обличчя брудне, а волосся густо відросло за вуха. Вона з любов’ю відкидає його пасма назад.

— Авжеж, знаю, але ти все одно можеш мені розповісти, — кажу я. — Це мене збадьорить.

— Я думаю, Тея казала правду про Аділа. Гадаю, його вбила не вона.

Бідолашна Тея. Вона ледве дісталася ферм, перш ніж її поглинув туман. Авжеж, на превеликий подив, шістдесят один селянин, який був із нею, вижив. Щойно вони збагнули, що туман їм не зашкодить, вони згуртувалися навколо Теї в спробі захистити її, але це не допомогло. Вона загинула й у мить смерті думала про Гефеста.

— І хто, на твою думку, за це відповідальний? — ввічливо запитую я.

— Думаю, це ти вбила Аділа, використовуючи одного з цих учнів. Вони єдині були тут тієї ночі, окрім мене, Теї та Хвей.

— І навіщо мені це робити?

— Тому що, думаю, Німа насправді усе це не планувала, — пояснює вона. — Думаю, що й Аділ не планував, хоча ти, мабуть, змусила їх так думати. Гадаю, ти маніпулювала подіями від самого початку, щоб усе вийшло саме так, як ти хотіла.

— Я підкоряюся волі Німи, — заперечую я.

— Аділ розповів Матісу правду про смерть моєї мами, але звідки він дізнався? Німа не сказала б йому, і я не можу уявити, щоб це зробили Тея чи Гефест. Залишаєшся тільки ти. З усіх людей ти єдина на острові володіла цією інформацією.

— Я не людина, — досить педантично зауважую я.

Еморі ігнорує мене, захоплена потоком своїх підозр.

— Чому Гефест не вбив Аділа відразу після того, як до нього почали повертатися спогади? Він точно знав, де він живе.

— Доброзичливість, — непереконливо пропоную я.

— Здається, вигнання Аділа — саме твоя ідея, бо те, що з ним сталося, не було нещасним випадком. Він прокинувся в Блекгелзі, тому що ти так хотіла. Я думаю, що ти готувалася до цих подій роками, підштовхуючи багато дрібниць на свої місця.

— Звучить так, ніби це потребувало багато планування.

— Ні, якщо ти бачиш майбутнє.

— Я не бачу майбутнього, а перевіряю всі його можливі версії.

— А в чому різниця?

— Одне — математика, а інше — розвага, — кажу я.

— Хай там що, мені здається дивним, що ти дозволила мені підслухати суперечку Гефеста й Німи про їхній експеримент, коли легко могла б розвернути мене в інший бік.

Інструменти вмить замовкають, раптова тиша обриває хід думок Еморі. Земля обсипається там, де копали учні, оголюючи величезний корінь, електрика потріскує всередині напівпрозорої кори.

— Я бачила це раніше, — промовляє Еморі, обережно наближаючись до кореня із широко розплющеними від подиву очима. — Така сама лоза росла біля хатини Аділа. Що це?

— Це я, — відповідаю їй. — Принаймні частина мене. Моя коренева система поширюється під більшою частиною острова. Ебі — це скорочення від «штучний біологічний інтелект»[17]. І ти якраз дивишся на біологічну частину.

Еморі простягає руку, яка злегка тремтить.

— Ти прекрасна, — промовляє вона.

— Німа завжди так думала. Хочеш вір, хочеш ні, але твій народ зроблений майже з тих самих матеріалів.

— Отже, ми сім’я.

— Щось таке.

Еморі проводить пальцями по моїй шорсткій шкірі, здивована спорідненістю, яку відчуває. Мій голос звучить у її голові відтоді, як вона восьмирічною дівчинкою зійшла з вагончика. Їй ніколи не спадало на думку, що в мене взагалі може бути тіло.

Джек проштовхується повз неї з дрилем і притискає його до кореня.

— Ні, — волає Еморі й силоміць намагається відтягнути його геть.

— Усе гаразд, Еморі, — заспокоюю я. — Це бажання Німи.

— Нашкодити тобі?

— Убити мене, — відповідаю я без жодних почуттів. — У сховищі залишилося сто тридцять сім людей. Через мене вони можуть отримати повний контроль над вашим народом, незалежно від того, прокинуться вони завтра чи через п’ятсот років. Щойно мене не стане, ця загроза випарується. Ти маєш рацію, я мала свої плани, але вони служили цілям Німи. Вона понад усе вірила в потенціал твого народу, але їй забракло духу зробити вкрай потрібні речі для його реалізації. Вона хотіла заманити Гефеста й Тею в пастку, але вони хитрі й підступні, і зрештою їхній гнів усе б знищив. Щоб ваш народ процвітав, потрібно усунути правління. На жаль, мені не дозволено вбивати людей.

— Але ти можеш маніпулювати ними, — зауважує Еморі, поволі усвідомлюючи. — Ти знала, що тільки Тея може вбити Гефеста і що одержимість Теї Блекгелзом прирече її на загибель. Ось чому ти наказала Аділу привести її сюди.

— Це світ, якого хотіла для вас Німа. Більше жодних таємниць. Жодної вищої влади. Вона вірила, що ви будете кращими за тих, що були до вас, без обов’язкового голосу в голові, який підказуватиме, як жити. Коли ви побудуєте власну цивілізацію, тоді зможете розбудити людей у Блекгелзі й повести їх за собою. На вашому прикладі вони нарешті навчаться жити мирно. Саме ви є рішенням, про яке вона завжди мріяла. Не я.

— Ти ніколи й не збиралася відновлювати бар’єр, так? Навіть якби я вчасно знайшла вбивцю Німи.

— Туман обов’язково мав поглинути острів. Людей не можна випускати з Блекгелзу, поки ви не будете готові їх прийняти, навіть випадково. Але я мусила дати Гефесту причину не вбивати вас усіх. Хибну надію завжди можна використати задля контролю.

Дриль починає дзижчати, і Джек встромлює його в корінь, моя рідина витікає на підлогу.

Холод пронизує мене, думки селян зникають із моєї свідомості одна за одною.

— Прощавай, Еморі, — кажу я. — Ти дуже добре впоралась.

— Прощавай, Ебі, — відповідає вона. — Я зроблю для тебе траурний ліхтар.

Моя влада над Джеком та іншими учнями зникає, контроль над їхніми тілами повертається до них. Їхні очі розплющуються, вони стогнуть і позіхають, поволі озираючись навколо, прокидаються від дуже довгого сну.

— Ем? — здивовано запитує Джек, коли його дружина мчить до нього. — Що відбувається? Де я?

— На початку, — каже вона, а на її віях бринять сльози щастя. — Ти прийшов якраз вчасно.

Особлива подяка

Гаразд, ось і все. Книгу закінчено. Завісу піднято, і світло в залі ввімкнено. Якщо ви читаєте це одразу після останньої сторінки, ваші перші враження, ймовірно, уже зароджуються у вашій свідомості. Чи все пішло так, як ви очікували? Чи сподобалося вам, як усе закінчилося? І взагалі, яка проблема в Стю з людською расою?

Я не буду вас довго відволікати, адже, чесно кажучи, ці перші кілька заціпенілих хвилин після закінчення книги — моя улюблена частина.

Я тут, тому що збираюся надіслати подяки своєму видавцеві, і щойно зрозумів, що забув зазначити там вас, а це мені здається неправильним. Зрештою, ви мої співавтори. Ми провели години, схиливши голови, будуючи разом цей світ. Я пропонував деякі речі, а ви втілювали їх у життя. Ви чарівники, і це не має залишитися без жодного визнання.

Ось чому я це пишу. Я не хочу, щоб ви думали, що я сприймаю вас як належне. Я починав свою кар’єру з думки, що писатиму щоразу кардинально різні книжки, тому що це звучало найцікавіше. Я змінюю часові межі, жанри, персонажів, світи. Це ризикований спосіб побудови кар’єри, і він не спрацює, якщо ви не будете їх читати. Завдяки вам я можу робити свою роботу так, як хочу. Це дивовижна річ, і я безмежно вдячний за таку можливість.

Я знаю, що нелегко взяти до рук книжку, яка не зовсім відповідає вашим зацікавленням. Навіть якщо вам сподобався мій роман про таємниче вбивство в День бабака, я розумію, що вам може не сподобатися історична книга про корабель-привид або науково-фантастичний роман про апокаліпсис. Однак ви вирішуєте довіритися мені.

Це важливо для мене. Це надзвичайно важливо. Тож дякую вам усім. Завжди й від щирого серця.

Стю

P. S. Наступного разу ми створимо сучасніший трилер. Це буде щось дике. Сподіваюся зустріти вас знову.

Подяки

Дехто каже, що немає неправильного способу написання книги, але вони помиляються. Є багато неправильних способів, і я спробував їх усі. На написання «Останнього вбивства» в мене пішло три роки, тому що спершу я писав зовсім іншу книгу, а потім довелося її розірвати й почати з початку. Дедлайни підходили і йшли, інші проєкти зміщувалися, плани скасовувалися, а вихідні зникали. Я дуже ускладнив життя багатьох людей і щиро це ненавиджу. Прошу в усіх вибачення.

Першою серед тих, кого це неприємно торкнулося, була моя дружина Мареса, яка терпляче слухала, як я скаржуся на кожного персонажа, кожні речення й абзац цієї книги, ніч у ніч, протягом трьох років. Вона розвіювала мій поганий настрій, потурала моїй сміховинній плідності (гарний письменницький день — це щось неймовірне) і допомогла вносити ясність у слово «туман». Здавалося б, неможливо кохати когось так сильно, але час і досі сповільнюється, коли я поруч із нею.

А тепер моїм редакторкам, Елісон Геннессі та Шані Дрехс, які, напевно, уже вигадали ідеальний спосіб мене вбити. Я не ідеальний автор. Я із запізненням надсилаю чернетки, а потім рву їх під час редагування. Я додаю елементи, які вони ненавидять, забираю ті, що їм подобаються, а потім випадково змінюю сюжет. Я — франкенштейнівське творіння величезних амбіцій та абсолютної некомпетентності, але вони жодного разу не допустили, щоб їхні нетерпіння, розчарування чи гнів досягли мене. Їхні відгуки були влучними, доброзичливими й завжди покращували книгу, навіть якщо вона не залишалася тією самою надовго.

Моєму агентові, Гаррі Іллінгворту, я тепер схожий на собаку, який мочиться людям на ноги, а потім перекопує їхні газони. Його робота — ходити за мною та пояснювати всім, що в мене нетримання, але з добрими намірами. Якщо чесно, я не знаю, як він ставиться до всього цього, але він і далі пригощає мене пивом, тож я думаю, що все йде добре. Дякую, друже.

Чудові Емі Донеґан, Крістіна Арреола й Бен Маккласкі — моя маркетингова та PR-команда мрії. Саме завдяки їм люди знають, що в мене вийшла книга. Саме завдяки їм люди в захваті, й саме завдяки їм люди купують її. Якщо ви чули про мене, то це завдяки їм, і я їм безмежно вдячний.

Я маю подякувати Фей Робінсон — моїй головній редакторці, завдяки їй ця книга дійсно є книгою. Спочатку я не вписав її до цієї подяки, тому що я бовдур, а потім останньої миті попросив її вписати своє ім’я в примірник, що, ймовірно, було для неї дуже неприємно і дратівливо. Цей приклад — мікросвіт хаотичного способу моєї роботи, з яким вона мусила стикатися протягом усієї книги. Вона заслуговує на найщирішу подяку. І поки ми дякуємо людям, яким доводиться жити всередині мого хаосу, я хотів би сказати «спасибі й вибачте» Ліндет Вейсі та Джессіці Теландер, моїм найкращим коректоркам, які виправили численні граматичні, структурні й математичні помилки.

Девід Манн створив обкладинку, яка щоразу гарнішає, коли я її бачу. Не менш чудова робота Емілі Фаччіні, яка намалювала мапу острова. Спостерігати за тим, що ці двоє придумують для кожної нової книги, мабуть, найцікавіша частина процесу.

Видавнича справа — це величезне підприємство, де успіх чи провал книги залежить від таланту сотень людей, яких я ніколи не зустріну. Я вдячний кожному з вас.

І, нарешті, найщиріші слова подяки моїм мамі, татові та сестрі. Навіть за стільки років вони були першими, хто читав мої книги — навіть ті жахливі перші чернетки. Вони завжди вірили в мене, навіть коли я сам не вірив. Якщо у вас є така сім’я, ви зможете далеко зайти.

Про автора

Дебютний роман Стюарта Тертона «Сім смертей Евелін Гардкасл» здобув нагороду Costa First Novel Award і читацьку премію the Books Are My Bag за найкращий роман, а також увійшов до короткого списку Національної книжкової премії Specsavers та Британської книжкової премії Debut of the Year. Бестселер за версією Sunday Times, перекладений понад тридцятьма мовами та проданий накладом понад мільйон примірників у Великій Британії та США разом. Наступна його книжка «Диявол і темна вода» отримала читацьку премію the Books Are My Bag за художню літературу, а також була відібрана для участі в книжковому клубі BBC Two Book Club, Between the Covers і книжковому клубі Jo Whiley’s Radio 2. Стюарт живе з дружиною та доньками неподалік Лондона.

Знайти автора в соцмережах можна за ніком @stu_turton

Примітки

1

Пеплос — давньогрецький одяг у вигляді прямокутного шматка тканини, який обгортали навколо тіла й закріплювали на плечах або на поясі. — Тут і далі прим. пер.

2

Канцонета (італ. Canzonetta) — легка й мелодійна пісня або вокальний твір.

3

Кальдера — циркоподібне заглиблення з крутими стінками й більш-менш рівним дном, що утворилося внаслідок провалу вершини вулкана та, у деяких випадках, прилеглої місцевості.

4

Осцилограф — прилад для вимірювання, спостерігання й запису показників електричного сигналу.

5

Оскільки Ебі приєднана до свідомості кожного із селян, вони утворюють певну мітохондріальну мережу. У науці мітохондріальна мережа — це система мітохондрій у клітині, які взаємодіють між собою. Мітохондрії — це органели, які відповідають за виробництво енергії в клітинах, і їхня мережа забезпечує енергетичний обмін, обмін речовин і навіть взаємодію з іншими органелами.

6

Нейродегенеративні захворювання — група патологій нервової системи, яка включає хвороби, пов’язані з ураженням і загибеллю нейронів. До цих станів відносять хвороби Альцгеймера, Паркінсона, розсіяний склероз і багато інших.

7

У біології конідія — це вегетативний споровий орган, характерний для деяких грибів, зокрема плісняви та цвілей. Вона є однією з форм безстатевого розмноження, в якій утворюються окремі спори, що здатні розвиватися в нові організми.

8

Ортостатична гіпотензія (також відома як постуральна гіпотензія) — це медичний стан, який характеризується раптовим зниженням кров’яного тиску, коли людина встає із сидячого або лежачого положення. Це зниження кров’яного тиску може зумовити запаморочення або непритомність.

9

Медичні наноботи — крихітні роботизовані пристрої, розроблені для виконання різних медичних завдань усередині людського тіла на мікроскопічному рівні. Вони можуть використовуватися для діагностики, доставлення ліків, лікування захворювань або навіть для хірургічних процедур на клітинному рівні. Завдяки своїм розмірам і точності медичні наноботи можуть діяти з високою ефективністю та мінімальним вторгненням у тіло.

10

Симулякр (множина: симулякри) — імітація або репліка особи, предмета чи концепції.

11

Стазисні капсули — пристрої, що використовуються для зупинки або сповільнення метаболічних процесів організму. Вони часто зустрічаються в науковій фантастиці й футуристичних розповідях. У такій капсулі людина або об’єкт може перебувати в стані спокою або анабіозу, що дає змогу зберігати їх в нерухомому стані протягом тривалого часу.

12

Пальник Бунзена — газовий пальник з відкритим полум’ям спеціальної конструкції, названий на честь відомого німецького хіміка Роберта Вільгельма Бунзена.

13

Мікросамплер — пристрій, який використовується для збирання невеликих зразків із поверхні або середовища для подальшого аналізу.

14

Семмі Піппс — персонаж з роману Стюарта Тертона The Devil and the Dark Water. Детектив, своєрідний Шерлок Голмс того часу, відомий своїми винятковими навичками розслідування та розгадування загадок. Дія роману відбувається на борту корабля в 1634 році, де Семмі Піппс разом зі своїм другом та охоронцем Арентом Гейзом намагається розкрити таємничі й небезпечні події, що відбуваються під час плавання.

15

Біолюмінесцентний метелик — метелик, який випромінює світло завдяки біолюмінесценції, природному процесу, коли живі організми світяться через хімічні реакції. Такі метелики залишають за собою світлові сліди, створюючи чарівне видовище в темряві.

16

Гестаційні капсули (англ. gestation pods) — технологічні пристрої, які використовуються для штучного виношування ембріонів або фетусів. Їх застосовують в медичних, наукових або фантастичних контекстах, де підтримують розвиток плоду поза тілом матері, забезпечуючи потрібні умови для зростання й розвитку.

17

Абревіатура artificial biological intelligence, в оригіналі звучить як «Ебі».

Content

Стюарт Тертон
Останнє вбивство на краю світу

Пролог

107 годин до вимирання людства

Розділ 1

Розділ 2

Розділ 3

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

74 години до вимирання людства

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Розділ 17

50 годин до вимирання людства

Розділ 18

Розділ 19

Розділ 20

Розділ 21

Розділ 22

Розділ 23

Розділ 24

Розділ 25

Розділ 26

Розділ 27

Розділ 28

Розділ 29

Розділ 30

Розділ 31

Розділ 32

Розділ 33

Розділ 34

Розділ 35

Розділ 36

Розділ 37

Розділ 38

Розділ 39

Розділ 40

Розділ 41

Розділ 42

Розділ 43

Розділ 44

Розділ 45

Розділ 46

Розділ 47

Розділ 48

Розділ 49

Розділ 50

Розділ 51

Розділ 52

Розділ 53

Розділ 54

23 години до вимирання людства

Розділ 55

Розділ 56

Розділ 57

Розділ 58

Розділ 59

Розділ 60

Розділ 61

Розділ 62

Розділ 63

Розділ 64

Розділ 65

Розділ 66

Розділ 67

2 години до вимирання людства

Розділ 68

Розділ 69

Розділ 70

Розділ 71

Розділ 72

Розділ 73

Розділ 74

Розділ 75

Розділ 76

Розділ 77

Розділ 78

Розділ 79

27 годин після виживання людства

Розділ 80

Епілог

Особлива подяка

Подяки

Про автора

Примітки