Київська Русь

Пам’яті батьків — Марії Антонівни та Петра Васильовича присвячую

Петро Петрович Толочко — відомий український вчений в галузі історії та археології Київської Русі. Опублікував більше 250 наукових, монографічних досліджень, присвячених історії давнього Києва, давньоруському феодальному місту, соціально-економічному, етнічному та політичному розвитку Київської Русі.

П.П. Толочко — доктор історичних наук, професор, академік НАН України, з 1987 р. директор Інституту археології, з 1993 р. віце-президент НАН України.

Крім того, є членом-кореспондентом Центрального Німецького інституту археології в Берліні, дійсним членом Академії Європи (Лондон), членом Постійного комітету Міжнародної унії слов’янської археології.

Вступ

У IX ст. в центрі європейського материка утворилася нова велика держава східних слов'ян. Історичним її ядром стало Середнє Подніпров'я, де традиції політичного розвитку сягали ще скіфських часів. У вітчизняних писемних джерелах вона виступає під назвою “Руська земля" або “Русь", в іноземних — “Русь".

В історичній літературі найчастіше зустрічається назва “Київська Русь", оскільки центром цієї східнослов'янської держави впродовж багатьох століть був Київ. З часом історики ввели в науковий обіг термін “Давня Русь", що, на їх думку, більше відповідає визначенню того періоду руської історії, що охоплює XII — XIII ст. Цей термін уживається стосовно аморфної сукупності земель-князівств, що, як вважають дослідники, не становили єдиної політичної структури. Поширеною є також назва “Давньоруська держава", вона стала своєрідним замінником двох перших термінів, щоправда, без певного змістового наповнення цього поняття і чітких хронологічних рамок.

Термінотворчий процес зумовлювався не тільки потребами пошуку найвідповіднішої наукової дефініції для перших століть вітчизняної державності, а й ідеологічними настановами. Так, поширений в історіографії XIX — початку XX ст. термін “Київська Русь" несподівано зазнав репресій у радянський час. Історики і редактори, принаймні в Україні, старанно уникали назви “Київська Русь" і вводили нейтральні — “Давня Русь", “Давньоруська держава". Незбагненна парадоксальність ситуації полягала в тому, що термін “Київська Русь" виник не в Києві, а в Москві і Санкт-Петербурзі.

Аналогічна термінологічна розмаїтість має місце і в іноземній історіографії, присвяченій Русі. В ній рівноправно вживаними є терміни “Київська Русь", “Руська держава", “Русь", “Русь-Україна". Остання назва набула особливого поширення в працях українських істориків діаспори, у яких спостерігається тенденція взагалі до заміни слова “Русь" словом “Україна", без скільки-небудь переконливого наукового обґрунтування. Навіть словосполучення “Русь-Україна" не відповідає історичним реаліям IX — XIII ст. Посилання на М.С. Грушевського тут не зовсім коректні. Його фундаментальна праця “Історія України-Руси" має таку назву тому, що висвітлює історичний процес упродовж цілого тисячоліття, отже — і Русі, і її спадкоємиці України. А двотомне дослідження, присвячене давньоруському періоду історії, назване М.С. Грушевським “Київська Русь".

Слово “Україна" в часи Русі не було власною назвою ні цілої держави, ні якоїсь її конкретної частини, ні народу. В літописах домонгольського періоду воно зустрічається всього тричі і завжди у значенні окраїни землі — князівства.

Під 1187 р. у посмертному літописному панегірику переяславському князю Володимиру Глібовичу записано: “И плакашася по немъ ecu Переяславци... о нем же Украина много постона”[1]. У 1189р. галичани запросили на князювання Ростислава Берладнича, який прийняв запрошення і виступив із Смоленська до Галичини: “И приѣхавшю же ему ко украинѣ Галичькой и взя два города Галичькыи и оттолѣ поиде к Галичю”[2]. У 1213 р. Данило Романович з братом Васильком повернули під свою владу “Берестий, и Угровескъ, и Верещинъ, и Столпье, Комовъ, и всю Украйну”[3].

Із контексту цих літописних статей — 1187, 1189 і 1213 рр. — видно, що в них ідеться про окраїнні території Переяславського, Галицького і Володимирського князівств, і вводити це локально-географічне визначення в назву держави Русь немає жодних підстав.

Що стосується інших термінів історіографічного походження, то вони також не вповні адекватні явищу, яке означають. Жоден із них, по суті, нічого не додав до літописних назв першої східнослов'янської держави — “Руська земля” або “Русь'. Логічно при наявності історичної назви користуватися нею, а не її замінниками. Але зробити це не просто. Історіографічні терміни мають широке і тривале вживання, з ними асоціюються конкретні історичні реалії і відмовитись від цих, хай і умовних, але узвичаєних назв практично неможливо.

Київській Русі присвячена велика наукова література. Вітчизняна історіографія має ряд фундаментальних монографічних досліджень, у яких розгорнута широка панорама історичного розвитку однієї з найбільших держав середньовічної Європи. В українській історичній науці це праці М.І. Костомарова та М.С. Грушевського. Незважаючи на переважання сюжетів південноруської історії — як природного підґрунтя української — Русь висвітлювалась названими авторами у її повному територіальному, хронологічному та історико-культурному обсягах. У монографії “Київська Русь М.С. Грушевський підкреслював, що в його викладі історії України-Руси хоч і відсутня місцева історія північно-західних і північно-східних областей (які лежали за межами української колонізації), але детально розглядається спільна культурна спадщина, якою володіли східноєвропейські племена в епоху творення Київської держави, і ті спільні умови розвитку культурного і суспільного процесу, що поширювались і на провінції Київської держави[4]. Безпосереднім продовженням Київської Русі, згідно з М.С. Грушевським, стала Галицько-Волинська держава XIII — XIV ст., але тенденція до зміщення політичного центру на захід визначилась уже в давньоруський період історії.

Аналогічний підхід характеризує і праці російських істориків (М.М. Карамзіна, С.М. Соловйова, В.И. Ключевського), з тією лише різницею, що, на їх думку, природним продовженням Київської стала Північно-Східна Русь і політичний центр держави вже з 60-х років XII ст. перемістився з Києва до Володимира-на-Клязьмі.

Обидві концепції, по суті, продовжили традиції місцевого літописання епохи феодальної роздробленості, згідно з якими історичними правонаступниками Київської Русі виступали, в одному випадку, Галицько-Волинська держава, в іншому — Північно-Східна Русь.

У радянській історіографії панівною була точка зору, за якою Київська Русь після 30-х років XII ст. розпалась на 14 — 15 незалежних земель-князівств. При такому підході суспільно-політичне життя всієї країни, хоча і діалектично-суперечливе, штучно обмежувалось кордонами окремих земель, а загальна перспектива історичного розвитку Русі зовсім втрачалася.

У руслі цієї офіційної концепції розвивалась і українська історіографія. Поодинокі випадки критичного ставлення до неї викликали різко негативну реакцію. Істориків, які обстоювали єдність Русі на чолі з Києвом упродовж IX — 40-х років XIII ст., називали “києвоцентристами”, що досить близько було до звинувачення в українському націоналізмі.

Українські історики діаспори в переважній своїй більшості розуміли Київську Русь в етнографічних межах українського народу; все, що було за ними, вважалося колоніальною периферією, яка не мала органічного зв'язку з Києвом. Це відповідає концепції М.С. Грушевського, згідно з якою “південь був колискою культурного і суспільного укладу Київської Русі, а найдавніша епоха українського життя майже співпадає з поняттям історії цієї останньої”[5].

На жаль, тенденція обмежити зміст поняття “Київська Русь” лише територіальними межами сучасної України має місце і в наш час. І не лише в історичній белетристиці, а й у працях деяких істориків. Така тенденція не може бути визнана науковою, оскільки суперечить усім наявним джерелам. Неупереджений їх аналіз показує, що Київська Русь IX — XIII ст. становила цілісний державний організм, хоч і вражений феодальним сепаратизмом. На першому етапі її існування (з IX по 30-ті роки XII ст.) сформувалися всі основні інститути влади (князь, собор, снем, віче, ряд), внутрішня адміністративно-територіальна структура, визначилися державні кордони. Політична форма являла собою ранньофеодальну монархію з виразними елементами федералізму.

На другому етапі (30-ті роки XII — 40-ві роки XIII ст.) Русь стала федерацією відносно самостійних князівств на чолі з Києвом і великим київським князем як старійшиною руських князів. Київ хоч і втратив багато з своєї колишньої величі, але лишався політичним центром країни, символом її етнокультурної єдності, церковною столицею. У домонгольський період його не могли заступити ні Володимир-на-Клязьмі, ні Галич.

У пропонованій праці, як і в ряді попередніх[6], автор відійшов від схеми поземельного чи регіонального викладу історії Русі, а розглядає її в повному соціально-політичному, економічному, етнокультурному і територіальному обсягах. Така позиція дозволяє глибше осягнути те значне історичне явище, яким була Київська Русь, простежити еволюцію її державного розвитку, єдність історико-культурного життя всіх її складових частин, що перебували у тісній взаємодії з Києвом і між собою.

Колись невідомий автор “Задонщини”, оспівуючи перемогу руських полків на полі Куликовому, вважав за можливе подивитись на сучасну йому Русь з висоти київських гір: “Взыдем на горы Киевская, и посмотрим славного Днепра, и посмотрим по всей земле Руской”. Для кінця XIV ст. заклик цей сприймається як анахронізм. Ні з Києва, ні з будь-якого іншого міста загальноруський горизонт на той час уже не проглядався. Але для IX — початку XIII ст. він був природним — “усю Руську землю” справді можна було оглянути лише з висоти київських гір.

Розділ 1

Джерела та історіографія

Джерела

Тривалий час основним джерелом дослідження історії Русі були літописи. Їх історіографічне опрацювання і публікація тривають уже понад півтора сторіччя. Великим є внесок у цю справу М.І. Костомарова, О.О. Шахматова, А.М. Насонова, М.Д. Присьолкова, М.С. Грушевського, М.М. Тихомирова, Д.С. Лихачова, В.М. Істріна, О.С. Орлова, М.Г. Бережкова, Л.В. Черепніна, Б.О. Рибакова, А.Г. Кузьміна, В.Ю. Франчук та інших.

Основою давньоруського літописання є “Повість минулих літ”, до якої ввійшли давніші літописні твори, написані в Києві в кінці X — в XI ст. Перша редакція “Повісті” здійснена літописцем Нестором близько 1111 р. її публікацію, переклад на сучасну російську мову, текстологічний аналіз і археографічний опис списків здійснили Д.С. Лихачов і Б.О.Романов[7].

Як пам’ятка історіографії “Повість минулих літ” є видатним явищем не лише давньоруської, а й світової культури. Вона увібрала весь досвід історичних знань, нагромаджений на Русі в попередню епоху, досягнення європейської історичної думки, традиції візантійської культури. У вступі до “Повісті” Нестор розгорнув широку картину світової історії, показав місце слов’ян Русі в системі тодішнього світу, ствердив прогресивну філософську ідею взаємозв’язку і взаємообумовленості історії всіх народів. Для “Повісті” характерне постійне звернення до Біблії, що була вищим авторитетом історичних знань середньовіччя, візантійських хронік, давньоруських сказань. Особливо помітний вплив на Нестора справила візантійська “хроніка” Георгія Амартола; факти руської історії він розподілив на основі хронологічної канви грецького літочислення від створення світу.

Нестор був не просто літописцем, якому судилося створити своєрідну історичну енциклопедію Русі до початку XII ст., а й істориком. Це добре видно вже із заголовка “Повісті”, в якому поставлено дві важливі дослідницькі проблеми: “Откуду есть пошла Руская земля” і “Кто въ Киевѣ нача первѣе княжити”[8]. На відміну від своїх наступників, а також і деяких сучасників, Нестор розумів взаємозалежність цих явищ, їх зумовленість внутрішнім розвитком східнослов’янського суспільства. Не випадково виникнення Києва він зв’язував з діяльністю першого слов’янського князя Кия, влада якого поширювалася на всю Полянську землю, а дипломатичні контакти сягали Константинополя.

Джерелознавчий аналіз “Повісті”, здійснений Б.О. Рибаковим, показав, що працю Нестора в часи Мономаха — Мстислава піддали тенденційному редагуванню. В результаті в ній з’явилася “норманська” концепція початкової руської історії, що не має нічого спільного з історичною дійсністю[9].

Академік Г. Міллер, вражений широтою інформації “Повісті”, писав, що Нестор і продовжувачі його літопису представили руську історію так системно і настільки повно, що жодна інша нація не може похвалитися таким скарбом.

Серед переваг “Повісті”, як і літописів, що лягли в її основу, було й те, що вона написана рідною мовою, на відміну від латиномовної історіографії країн Західної Європи або арабомовної літератури Середньої Азії. Із слов’янських країн до XIV — XV ст. тільки Болгарія створювала історичну літературу рідною мовою.

Літописець Нестор. Скульптура М. Антокольського

“Повість минулих літ” найповніше збереглася в Лаврентіївському та Іпатіївському літописах. На початку XIV ст. на півдні Русі було створено звід, що об’єднав київське і галицько-волинське літописання. До нього увійшли Київський звід 1198 р. (1200), складений ігуменом Видубицького монастиря Мойсеєм, Галицько-Волинський звід початку XIII ст., “Літописець Данила Галицького”, складений у 1256 — 1257 рр. при кафедрі холмського єпископа[10]. Найповніше цей звід представлений в Іпатіївському літопису.

Північно-східне літописання найкраще реконструюється за матеріалами Лаврентіївського і Радзивіллівського зводів, до складу яких увійшов також “Літописець Переяслава Руського”[11].

Важливі дані для висвітлення історії Північної Русі містяться в новгородських літописах, насамперед у Новгородському Першому[12].

Дослідники постійно звертаються до пізніх зводів, у тому числі Никонівського літопису XVI ст., в якому наявні свідчення, що не мають аналогій в уже відомому колі давньоруських літописних текстів. Згідно з Б.О. Рибаковим та іншими дослідниками, саме в Никонівському літопису зберігся так званий “Літопис Аскольда”, що подає відомості про взаємини Русі IX ст. з Візантією.

На ранньофеодальному етапі історії Київської держави літописання велося переважно в Києві і Новгороді. У пору феодальної роздробленості, в XII — XIII ст., практично кожна удільна столиця Русі мала своїх літописців. У південній Русі центрами літописання були Київ, Чернігів, Переяслав, Володимир-Волинський, Галич, Холм. Незважаючи на певні відмінності у свідченнях та в ідейній спрямованості, літописання удільних центрів успадкувало від попереднього періоду загальноруські традиції, що характеризували “Повість минулих літ”. Вони помітні не лише в київському літописанні, а й у переяславському, галицько-волинському, новгородському, ростовському, володимирському.

Яскрава публіцистичність давньоруських літописців — поборників загальноруських інтересів, їх заклики до об’єднання руських земель не були виявом тільки їх літературного таланту. Ці ідеї з часів Володимира Мономаха стали програмою державної практики не лише київських, а й князів інших руських центрів — Чернігова, Галича, Володимира-на-Клязьмі.

Ідейно близькими до літописів є літературні твори — “Слово про закон і благодать” Іларіона, “Повчання Володимира Мономаха”, “Житіє і ходіння ігумена Даниїла”, “Слово о полку Ігоревім” та ін.[13] На відміну від укладачів літописів, автори їх значно менше залежали від князівської влади, хоча творам їх притаманна така сама публіцистична пристрасність, вони пройняті тією ж ідеєю — державної і народної єдності. Початок цій спрямованості, очевидно, поклав Мономах своїм “Повчанням”. Він виступає як державний діяч, що дбає про благо своєї країни і до цього ж закликає своїх дітей та представників численного князівського роду. Ідея збереження єдності Русі і безкорислива відданість своєму сюзеренові, вірність принципам старійшинства чітко проступає в творі, присвяченому князям Борису і Глібу, що були особливо популярними на Русі. В умовах загострення князівських міжусобиць, коли племінники виганяли зі своїх столів дядьків, молодші брати — старших, особливо імпонували їхня смиренність, відповідальність за долю дружини і населення. За Руську землю, за князів своїх і за весь руський народ молився в далекому Єрусалимі ігумен Даниїл. Характерно, що в “Житії” Даниїл говорить про себе як про представника всієї Руської землі. На Великдень він поставив кадило “на гробе святемъ отъ всея Русьскыя земля”[14].

Ще сильніше ідея єдності Руської землі прозвучала в геніальній поемі “Слово о полку Ігоревім”[15]. Автор “Слова” непокоїться насамперед долею Південної Русі, але вміло і тонко поєднує обидва поняття Руської землі. У “Золотому слові” великий київський князь закликає Всеволода Суздальського, Рюрика і Давида Смоленських, Ярослава Осмомисла, Романа Мстиславича вступити “въ злата стремень за обиду сего времени, за землю Рускую”[16].

Оригінальним історичним джерелом є “Києво-Печерський патерик”, в основі якого лежить листування єпископа Володимирського Симона, колишнього ченця Печерського монастиря, з ченцем того ж монастиря Полікарпом. “Патерик” містить унікальні замальовки київського життя. Це розповіді про лікаря Агапіта (він зціляв людей і вилікував Володимира Мономаха); про живописця Алімпія; про побудову Успенської церкви Києво-Печерського монастиря; про конфлікти ченців Федора і Василія з князем Мстиславом Святополковичем; про вихідця з Угорської Русі Мойсея Угрина та ін.[17] Київ в оповідях Симона і Полікарпа виступає як визначний політичний і культурний центр Русі, що притягував до себе князів, бояр, купців з різних країн світу, видатних зодчих, живописців, церковних діячів.

Як вважають дослідники, “Києво-Печерський патерик” включав витяги з “Літописця старого Ростовського”, Іпатіївського і, очевидно, Никонівського літописів[18].

Деталь окуття турячого рогу. Курган Чорна Могила. X ст. Чернігів

Багато цінних свідчень з історії Русі X — XIII ст. в “Історії Російській” В.М. Татищева. Ніби передбачаючи появу скептиків, які будуть сумніватися в існуванні літописних джерел “Історії”, він писав, що його праця складена “тем порядком и наречием, каковы в древних находятся, собирая из всех полнейшее и обстоятельнейшее в порядок лет, как они написали, ни применяя, ни убавляя из них ничего”. Велику роботу у вивченні джерел “Історії” В.М. Татищева здійснили М.М. Тихомиров, Б.О. Рибаков, А.Г. Кузьмін, які переконливо відвели звинувачення у вигадках і навіть свідомій фальсифікації історичних джерел[19]. У руках В.М. Татищева були літописи (Розкольничий, Єропкінський, Хрущовський, Чернігово-Сіверський), які не збереглися до наших днів. Значний інтерес становить комплекс свідчень з історії Південної Русі XII — XIII ст. Це політичні характеристики князів, повідомлення про князівські з’їзди, військові походи, про державну програму Романа Мстиславича, в основі якої лежала федеративна система правління на Русі.

Важливим писемним джерелом з історії Русі є “Руська Правда” — звід юридичних законоположень, чинних на території всієї держави. Початок їй поклала так звана “Правда Ярослава”, розроблена Ярославом Мудрим у 1015 — 1016 рр. для Новгорода, а також “Покон вірний”. Подальший розвиток давньоруського законодавства пов'язаний з іменами синів Ярослава Мудрого (“Правда Ярославичів”), Володимира Мономаха (“Статут Мономаха”), Всеволода Ольговича та Ізяслава Мстиславича (“Пространна Руська Правда”). Завершилось складання давньоруського законодавства в Новгороді на початку XIII ст.

Курганний могильник. X — XI ст Село Липове на Чернігівщині

Тривалий час не мало належної оцінки таке незвичайне джерело, як мініатюри Радзивіллівського літопису. Ні історики, ні мистецтвознавці не могли відповісти на основне питання: відображенням якої епохи і дійсності є ці мініатюри? Тільки після виходу відомого дослідження А.В. Арциховського, а також ґрунтовного джерелознавчого аналізу мініатюр Б.О. Рибакова стало очевидним, що “через готичні рами вікон мініатюр проступає світ тієї Русі, яка була близькою до “Слова о полку Ігоревім”[20].

Останнім часом до джерелознавчого фонду давньоруської історії дедалі впевненіше входять так звані графіті. Йдеться насамперед про знамениті берестяні грамоти Новгорода, Старої Руси, Пскова, Твері, Звенигорода, написи на стінах культових споруд Києва, Новгорода та інших міст, археологічних знахідках. Ґрунтовний джерелознавчий аналіз їх здійснили Б.О. Рибаков, С.О. Висоцький, В.Л. Янін, А.О. Мединцева, А.А. Залізняк, Л.В. Черепнін[21].

Корпус писемних джерел з історії Русі не обмежується лише вітчизняними. Важливі свідчення знаходимо також в історико-географічних працях арабських, єврейських, перських авторів IX — XIII ст., візантійських і західноєвропейських хроніках, скандинавських сагах.

Найбільш повно і докладно розповіли на сторінках своїх творів про слов’ян і Русь IX — X ст. арабські автори. Ал Масуді та Ібн Хаукаль повідомляють про походи русів на Каспій, Хозарію і Бердда; Ібн ал Асір, Ях’я Антіохійський і ар Рудравері — про хрещення Русі; Ібн Хордадбех, ал Факіх, ал Істахрі — про слов’ян і три групи русів. Повідомлення про русів містить і хроніка VI ст. сирійця Захарія Ритора.

Джерелознавчий аналіз творів арабських авторів подали у своїх працях A.Я. Гаркаві, А.Ю. Кримський, В.В. Бартольд, О.Ю. Якубовський, І.Ю. Крачковський, О.П. Ковалевський, Б.Н. Заходер, В.М. Бейліс, А.П. Новосельцев та ін.[22]

Серед візантійських писемних джерел про слов’ян і Русь найбільшу цінність становлять “Житіє Георгія Амастридського”, “Записки грецького топарха”, “Про управління державою” Костянтина Багрянородного, “Стратегікон” Кекавмена. Ці, а також деякі інші хроніки дають змогу познайомитися з цінними матеріалами про походи Русі на Візантію, договори Русі з греками, хрещення Русі, про державний візит княгині Ольги до Царгороду, русько-візантійські відносини XI — XIII ст. Огляд цих свідчень, їх переклад і науковий аналіз здійснили М.В. Левченко, Г.Г. Литаврін, А.М. Сахаров, B. М.Істрін та інші візантіністи[23].

Європейські писемні пам’ятки, в яких ідеться про Русь, не такі численні, як східні, але надзвичайно цінні. Це хроніки Галла Аноніма, Козьми Празького, Гельмольда, Тітмара Мерзебурзького, Адама Бременського, англо-саксонські джерела, пам’ятки французького епосу, ісландські саги, в яких зустрічаються численні факти руської історії IX — XIII ст. Переклад цих творів і коментарі до них виконали Л.М. Попова, Г.Е. Санчук, Л.В. Розумовська, О.О. Мельникова[24]. Англо-саксонські джерела досліджували М.П. Алексєєв, В.І. Матузова, угорські — С.О. Аннінський, В.П. Шушарін, скандинавські — Є.О. Ридзевська, І.П. Шаскольський, М.Б. Свердлов.

Вирішення питань соціально-економічного і культурного розвитку Русі неможливе без залучення археологічних джерел. Це слушно було в часи В.Б. Антоновича і М.С. Грушевського, в працях яких археологічні пам’ятки використані досить широко, і ще більше справедливо в наш час, коли давньоруська археологія нагромадила велику кількість нових артефактів. Їх незнання або ігнорування, що, на жаль, також має місце, призводить до значних дослідницьких втрат. Нерідко в історичних працях повторюються висновки, висловлені ще в XIX ст., але вже давно спростовані археологією. Ідеться, зокрема, про відому теорію економічного занепаду Києва і Південної Русі в XII — XIII ст., про її культурну відрубність від решти давньоруських земель у цей і більш ранні часи, про сплюндрування Києва в 1169 і 1202 рр. Андрієм Боголюбським і Рюриком Ростиславичем та ін. Неспроможність цих поглядів добре показана в 50 — 60-х роках XX ст. у працях Б.О. Рибакова “Ремесло Древньої Русі”, В.Й. Довженка “Землеробство Древньої Русі”, М.К. Каргера “Древній Київ”, у численних публікаціях результатів археологічних досліджень давньоруських поселень, городищ, могильників.

В останні десятиріччя джерелознавча база з історії Київської Русі значно поповнилась. Розкопки Києва в 60 — 80-х роках XX ст. не тільки збільшили кількість археологічних знахідок, а й виявили принципово нові речові докази його поступального економічного і культурного розвитку — від часу виникнення до 40-х років XIII ст. Вони опубліковані в ряді колективних праць, а також монографіях П.П. Толочка, С.Р. Килієвич, Г.Ю. Івакіна, Я.Є. Боровського, М.А. Сагайдака, І.І. Мовчана[25].

Цінні археологічні матеріали виявлені розкопками у Чернігові, Любечі, Галичі, Луцьку, Новгороді-Сіверському, Переяславі-Хмельницькому, Звенигорода де впродовж багатьох років працювали В.Й. Довженок, Б.О. Рибаков, В.П. Коваленко, А.В. Куза, М.П. Кучера, Р.О. Юра, Д.І. Бліфельд, В.К. Гончаров, В.В. Ауліх, І.К. Свєшников[26]. Проведено планомірні і систематичні розкопки багатьох городищ, селищ і могильників уздовж Дніпра, Стугни, Росі, Десни, Тетерева, Горині. Виявлений археологічний матеріал у ряді випадків є єдиним джерелом висвітлення життя того чи іншого давньоруського центру[27]. Особливо це стосується невеликих укріплених поселень, розкопки яких дали змогу визначити їх соціальну типологію, господарську спеціалізацію, місце в оборонних системах на державних кордонах Русі і міжземельному порубіжжі.

Великими джерелознавчими можливостями володіє археологічний матеріал при дослідженні питань етнокультурного розвитку, де особливе місце належить палеоантропологічним студіям, з’ясуванні характеру і рівня економічного розвитку, міжнародних торговельних зв’язків Русі IX — XIII ст.

Література

Питанням історії і культури Русі присвячена велика наукова література. Уже в працях істориків кінця XVIII — першої половини XIX ст. — В.М. Татищева, М.М. Карамзіна, Д.М. Бантиша-Каменського, М.П. Погодіна, М.О. Максимовича, М.Ф. Берлинського та інших — розгорнуто широку панораму розвитку Київської держави IX — XIII ст. Мала вона переважно династичний характер, який і визначав основну схему історичного процесу на Русі. Згідно з названими істориками, виглядала ця схема досить просто: спершу Русь була єдиною державою, що забезпечувалось єдністю князівського роду, пізніше, в XII — XIII ст., принцип старшинства було порушено, що призвело до князівських усобиць і роздроблення країни.

Згідно з М.М. Карамзіним, Давня Русь поховала з Ярославом свою могутність і благополуччя. Заснована єдиновладдям, вона втратила силу, блиск і громадянське щастя, бо була роздроблена на малі області. “Держава, яка за одне століття пройшла шлях від колиски до величі, слабла і руйнувалася понад триста років”[28]. Поворотним пунктом в історії Русі М.М. Карамзін вважав 1169 рік, коли війська Андрія Боголюбського оволоділи Києвом, після чого місце Києва заступив Володимир-на-Клязьмі: “Київ назавжди втратив право називатися столицею вітчизни”[29]. М.П. Погодін відзначав слов’янський звичай спільного володіння землею, а основну причину князівських усобиць вбачав у виділенні волостей, яке почалося ще на зорі давньоруської історії. “У встановлених для XII — XIII ст. межах землі-волості існували вже в середині XI ст., на цей час вони склались територіально, причому межували з землями, які займали племена”[30].

Кістяне руків’я нагайки. XI ст. Київ

М.П. Погодін практично першим сформулював теорію великоруської етнічної основи Русі, згідно з якою найдавнішими поселенцями Києва і Середнього Подніпров’я були великороси, а малороси прийшли сюди з Галичини, Поділля та Волині тільки після розгрому Русі монголо-татарами.

З рішучим спростуванням цієї теорії виступив М.О. Максимович. У філологічних листах до М.П. Погодіна він писав: “У нас у Києві розпочалось і від нас розійшлося в усі кінці Руського світу життя, насаджене святим просвітителем Русі — Володимиром; а коли великокнязівська Київська Русь, відживши свій квітучий вік, змаліла, тоді новим зосередженням руського світу стала Москва. Ми, малоросіяни, лишились на своїй рідній Київській стороні, у своїх стародавніх містах і селах, зі своїми переказами і звичаями, — ми зостались на кореню, з якого не в змозі були нас зірвати ніякі бурі, ні навіть Батийова навала”[31].

Рештки житла. XII ст. Вишгород

Теорію уділів, які начебто постійно розділяли Русь, заперечив С.М. Соловйов. У передмові до першої книги “Історії Росії з найдавніших часів” він відзначав: “Не ділити, не дробити руську історію на окремі частини, періоди, але з’єднувати їх, стежити переважно за зв’язками явищ, за безпосередньою спадковістю форм; не розділяти засад, але розглядати їх у взаємодії, намагатись пояснити кожне явище внутрішніми причинами, перш ніж виділити із загального зв’язку подій і підпорядкувати зовнішньому впливу”[32].

Сам С.М. Соловйов єдність Русі зводив, по суті, до єдності князівського роду, у спільному володінні якого вона перебувала. Такий стан, вважав історик, зберігався аж до XIII ст.

З кінця 50-х років XIX ст. з’явилась теорія федеративного устрою Русі, що базувалася на єдності руських земель. Її автор — М.І. Костомаров — розглядав Русь як федерацію князівств, засновану на спільності походження, побуту і мови, єдності князівського роду, християнської православної віри і церкви. Серед найважливіших чинників, які підтримували єдність Русі, історик називав боротьбу з зовнішніми ворогами і єдність правових норм[33]. “Корінний зачин руського державного ладу йшов двома шляхами: з одного боку, до складання Руської землі в єдинодержавне тіло; з іншого — до утворення в ньому політичних суспільств, які, зберігаючи кожне свою самобутність, не втрачали між собою зв’язку і єдності [...] Русь ішла до федерації, і федерація була тією формою, в яку вона почала прибиратись. Татарське завоювання зробило крутий поворот в її державному житті”[34].

У вступній лекції до курсу руської історії М.І. Костомаров визначив форму давньоруської державності як удільно-вічову. Остаточно цей принцип бере гору з половини XII ст., але в основних своїх рисах він з’явився вже в X ст. Удільність, згідно з істориком, становить собою такий лад, коли самобутні частини, не змішуючись хімічно воєдино і не припиняючи свого осібного існування, всі разом утворюють одне державне тіло. Єдність князівського роду була головною видимою інституцією нашої удільності, але не єдиною. З середини XII ст. замість довільних князівств виступає самобутність земель за природним поділом. Монголо-татарська навала зупинила удільно-вічовий механізм руського життя. “Наша Русь, паралізована навалою і рабством, зі своїм удільним укладом, продовжувала близько століття несвідомий рух на колишній лад. Не маючи сил змінити цей лад, ні звільнитись від тяжкого кошмару”[35]. Лише в XIV ст. історичне життя руських земель розгалужується на два основних річища: на сході — у формі Московського царства, на заході — у формі Великого князівства Литовського, яке досить швидко з’єдналося з Польщею.

Ідея єдності Русі IX — XIII ст. знайшла обґрунтування у працях B. Й. Ключевського. Як і М.І. Костомаров, він в історії Київської Русі бачив боротьбу двох засад, із яких одна вела до політичного дроблення, а інша — до збереження її єдності. Круговерть князівських воєн втягувала в свою орбіту місцеве життя, місцеві інтереси земель-князівств, не даючи їм надто відділитись. На питання, що становила собою Русь XII ст., чи була вона єдиною, цілісною державою з єдиною верховною владою, В.Й. Ключевський давав ствердну відповідь: “На Русі була тоді єдина верховна влада, тільки не єдиноособова [...] Увесь князівський рід став елементом єдності Русі”[36]. Вважаючи Русь XII — XIII ст. федерацією, побудованою на факті родинності правителів, історик не поділяв думки про цілковиту окремішність давньоруських земель. “В ній (Русі. — П.Т.) діяли зв’язки, які з’єднували землі в одне ціле; але були вони не політичні, а племінні, економічні, соціальні і церковно-моральні”[37].

Лише з початку XIII ст. Київ і Київщина, згідно з В.Й. Ключевським, поступаються місцем Суздальщині і її центру — Володимиру-на-Клязьмі.

В.Б. Антонович вважав, що новий поворот руської історії відбувся в кінці XII ст. Замість колишнього сильного центру державної влади у Києві виникає кілька нових центрів: Ростово-Суздальський, Новгородський, Галицький і Полоцький[38].

Велику увагу приділяв Русі у своїй творчості М.С. Грушевський[39]. Опрацювавши широке коло писемних і археологічних джерел, він показав всю суперечливість історичного розвою Київської Русі. Упродовж IX — XIII ст. досягли високого рівня розвитку економіка, культура, право, виплекані Києвом, але сам державний організм поступово занепадав. Історик, на відміну від більшості дослідників, навіть часи Ярослава Мудрого відніс до періоду розкладу старої Київської держави. Процес цей продовжився аж до монголо-татарської навали, мав “застої і перерви”, коли окремим князям вдавалося відновлювати “давню державну систему, залежність давніх провінцій від Києва”. Перша стадія у процесі цього розкладу закінчилася князюванням Мстислава Великого, після чого почався політичний занепад Києва. Переломним моментом в існуванні Київської Русі М.С. Грушевський вважав 1169 рік (взяття Києва військами Андрія Боголюбського), а фіналом — монголо-татарську навалу.

Вали літописного міста В’яхань на Сумщині

Як вважав історик, агонія давньої Руської держави закінчилася вповні вже в середині XIII ст., але завдяки сформуванню в україно-руських землях нового політичного центру, що притягнув до себе західну частину її земель (Галицько-Волинська держава), державне життя в Україні протяглося ще на століття довше[40].

Дискусії з приводу державно-політичного розвитку Київської Русі продовжуються і в наш час. У працях М.М. Покровського, Б.Д. Грекова, С.В. Юшкова, А.М. Насонова, Д.С. Лихачова, М.М. Тихомирова, Б.О. Рибакова, В.Й. Довженка, М.Ф. Котляра, П.П. Толочка, І.Я. Фроянова та інших істориків спільним е ствердження феодальної сутності розвитку Русі. Що стосується державного устрою, економічного і культурного розвитку, то тут думки істориків розійшлися.

Б.Д. Греков пов’язував розклад Київської Русі в XII ст. з економічним запустінням Середнього Подніпров’я. Уже в другій половині XII ст. процес зміцнення і відокремлення нових політичних центрів і ослаблення Києва пішов настільки далеко, що, як стверджував Б.Д. Греков, Київ на той час остаточно перестав бути стольним містом великої, хоч і не міцної, держави[41].

Піч житла XII — XIII ст. Вишгород

Близьких поглядів дотримувалися С.В. Юшков, М.М. Тихомиров, Б.О. Рибаков. Щоправда, вони не ставили політичні процеси в безпосередню залежність від економічних[42]. За Б.О. Рибаковим, Київська земля навіть в кінці XII ст. становила собою один із найрозвиненіших регіонів Русі, а Київ був найбільшим економічним і культурним її центром.

Д.С. Лихачов відзначав, що, незважаючи на роздробленість Русі та ріст обласних відмінностей, у XII — XIII ст. розвивалась і самобутня єдина основа руської культури. Утворення національних культур кожного з братських народів (російського, українського і білоруського), як вважав Д.С. Лихачов, більшою мірою зобов’язане процесам об’єднавчим, ніж роз’єднавчим[43].

А.М. Насонов не схильний був перебільшувати фактори дроблення Київської держави. Самостійність князівств не усувала певних елементів державної єдності, одним із серйозних доказів чого є “Повість минулих літ” з її широким географічним та історичним горизонтом, вченням про єдину східнослов’янську країну і народність[44].

Концепція єдності Русі і ролі Києва як економічного, культурного і політичного її зосередження знайшла обґрунтування у працях В.Й. Довженка, П.П. Толочка. Землі-князівства не становили собою чогось нового для Русі XII — XIII ст., а виникли з утворенням Київської держави і були її структурними одиницями. Історичний процес характеризувався відцентровими і доцентровими тенденціями. Перевага лишалась за останніми. Єдність Русі трималась на міцних економічних зв’язках, єдності матеріальної і духовної культури, мови, віри, свідомості необхідності оборони руських земель від зовнішніх ворогів, спільності законодавства, родинних зв’язків правлячої князівської династії[45].

Важливим є доробок у вивченні історії Русі В.Т. Пашуто і Л.В. Черепніна, згідно з якими її державну форму визначала загальноруська структура правління, за якої київський стіл був об’єктом колективного сюзеренітету найсильніших князів[46].

Великою фундованістю, насамперед археологічними джерелами, характеризуються праці, присвячені соціально-економічному і культурно-історичному розвитку Русі, М.Ю. Брайчевського, А.М. Кирпичникова, П.О. Раппопорта, В.Л. Яніна, М.П. Кучери, О.П. Моці, А.В. Кузи, А.О. Мединцевої, П.Ф. Лисенка, Г.В. Штихова та інших археологів.

Русь досліджується в історіографії країн Західної Європи, США, Канади. Ряд оригінальних праць присвятили їй О. Пріцак, Я. Пеленський, А. Поппе, Е. Доннерт, В. Водов, Ж. Бланков, Л. Мюллер, Д. Оболенський, А. Стендер-Петерсен, Х. Арбман. Поряд з традиціями об’єктивного, заснованого на неспростовних свідченнях джерел, висвітлення історії і культури Русі, мають місце й інші, в яких внутрішні закономірності розвитку підміняються зовнішніми випадковостями. Насамперед це стосується ранніх етапів руської історії. “Не може бути, щоб Київську Русь створили самі східні слов’яни”, — вважають деякі історики-медієвісти Заходу і активно ведуть пошуки їхніх політичних наставників. У цій ролі виступають нормани, хозари, візантійці.

Колись один із лідерів норманізму, що стверджував пріоритет скандинавів у створенні східнослов’янської державності, А. Стендер-Петерсен під тиском археологічних фактів змушений був визнати, що всі аргументи норманістів спростовані. Це визнання, проте, привело його не до відмови від норманської теорії, а до заклику шукати для неї нових аргументів.

Заклик було почуто. У працях Х. Арбмана, Е. Оксенстієрни, Т. Капелле, деяких інших істориків стара ідея обґрунтовується за допомогою не зовсім коректного посилання на свідчення “Повісті минулих літ” та археологічних матеріалів. Щоправда, тепер вона не виступає у своїй колишній категоричній однозначності. Варяги оголошуються однією з історичних сил, які брали участь у державотворчому процесі на берегах Волхова і Дніпра, але силою провідною.

Заради справедливості слід відзначити, що аналогічний підхід до цієї проблеми характеризує і праці деяких вітчизняних дослідників.

Ідея хозарських витоків східнослов’янської державності, яка має давні традиції, останнім часом здобула визнання і обґрунтування у працях Ф. Дворніка, О. Пріцака. Останній вважає, що руси і поляни не мають прямого відношення до східних слов’ян, бо етнічно пов’язані з хозарами. їм належить і честь заснування столиці Русі — Києва.

У конструкціях істориків, які обстоюють ідею іноземного начала або його переважаючого імпульсу в створенні Київської держави, немає не тільки відповіді, а навіть і постановки питання, чому в середовищі кочового хозарського чи поморо-скандинавського світу мали місце процеси політичної консолідації, а в слов’янському суспільстві з його давньою осіло-землеробською культурою — ні. І як це хозарам або скандинавам удалося створити для східних слов’ян те, чого вони виявилися не в змозі створити для себе на своїх землях.

Поданий тут джерелознавчий та історіографічний огляд, звичайно, не претендує на вичерпну повноту. Його мета — наголосити на основних проблемах історичного розвитку Русі IX — XIII ст., які ще вимагають свого дальшого дослідження і розв’язання, а також визначити основне коло джерел, без яких виконання цього завдання неможливе.

Розділ 2

Утворення Русі

Виникнення Русі е однією з актуальних проблем вітчизняної історіографії. Зусиллями кількох поколінь істориків вдалося відтворити досить повний і об’єктивний образ держави східних слов’ян, яка виникла в результаті їх тривалої політичної і соціально-економічної еволюції, збагаченої досвідом сусідніх народів. Русь розвивалася в рамках загальних закономірностей історико-культурного процесу середньовічної Європи, в якому кожний народ брав участь насамперед власними культурними традиціями. Літописець Нестор у “Повісті минулих літ” відтворив широку картину розселення східнослов’янських племінних об’єднань — полян, древлян, сіверян, волинян, дреговичів, словен та інших (усього 14), які посіли величезні території Східної Європи і перебували на стадії зародження у них політичної організації.

В літопису вони названі князівствами. “И по сихъ братьи (після Кия, Щека і Хорива. — П.Т.) держати почаша родъ ихъ княженье в поляхъ, а в деревляхъ свое, а дреговичи свое, а словѣни свое в Новѣгородѣ, а другое на Полотѣ”[47]. “Род” тут виступає у значенні князівської династії.

Процеси східнослов’янської консолідації, що проходили в умовах постійної небезпеки з боку кочовиків, викликали до життя нову форму поселень.

У літопису вона отримала визначення “град”. Є підстави стверджувати, що ці “гради” були насамперед адміністративно-політичними і культовими центрами союзів племен, а також порубіжними кріпостями, пунктами збирання данини, общинними осередками. Так виникли Київ, Чернігів, Псков, Полоцьк, Стара Ладога, Ізборськ та інші найдавніші міста.

Провідним осередком східнослов’янської державності було Середнє Подніпров’я. В VI — VII ст. тут виникло велике об’єднання полян, яке згодом перейняло назву одного з місцевих племен — Рос або Рус. Головним політичним центром його став Київ, розташований в надзвичайно зручному географічному місці на Дніпрі. Спираючись на дружини полян — русі, київський князь, як вважає Б.О. Рибаков, досягав певної влади над тими союзами племен, головні ріки яких текли до Києва: древлянами (Ірпінь, Тетерев), дреговичами (Прип’ять, Дніпро), сіверянами (Десна, Сейм), радимичами (Сож)[48] з. Піднесенню Києва сприяла й історична ситуація кінця V — VI ст., у тому числі і значна міграція на південь верхньодніпровських племен.

Першим князем полянського союзу племен, як вважав літописець Нестор, був Кий. Багатьма дослідниками свідчення це ставиться під сумнів на тій підставі, що для цього раннього періоду ми не маємо аналогічних свідчень. Це не зовсім так. Відомості про східнослов’янських князів переддержавного періоду містять як вітчизняні, так і зарубіжні писемні джерела. Іордан повідомляє про короля антів Божа, Масуді — “про царя Волинян” Маджака. Обидва князювали приблизно в VI ст. Феофілакт Сімокатта розповідає про слов’янського вождя Ардагоста. На кінець VIII — початок IX ст. відноситься діяльність князя Бравліна, який здійснював походи в Крим.

У літопису В.М. Татищева є відомості про князів новгородського та ізборського Гостомисла і Вадима.

Отже, князівська влада в східнослов’янському суспільстві є давнім і місцевим інститутом, і з’явився він іще в додержавний період.

Вважається, що практично кожному союзу племен відповідає своя археологічна культура, що дає можливість окреслити територію цих об’єднань. Полянський союз племен (або Русь VI — VII ст.), за Б.О. Рибаковим, займав простір близько 200 тис. кв. км.

“Откуда есть пошла Руская земля”

Це питання, поставлене ще літописцем Нестором наприкінці XI — чи на початку XII ст., продовжує хвилювати дослідників і нині. Дискусія істориків про те, хто були руси і де їх слід локалізувати, що розпочалася понад 200 років тому, триває і сьогодні. Джерела у переважній більшості містять свідчення і не досить конкретні, і далеко неоднозначні. Вибіркове їх використання породило теорії про південне і північне походження етноніма “Русь”, теорію соціального змісту терміна “Русь”, що первісно означав лише знать, а не весь народ.

Історики, котрі відстоюють точку зору північного походження назви “Русь”, апелюють до авторитету “Повісті минулих літ”. Як правило, вони цитують таке місце: “И бѣша у него (Олега. — П.Т.) варязи и словѣни и прочий, прозвашася Русью”[49]. Та при цьому чомусь забувають відзначити, що дивне обернення північних пришельців на русів відбувається лише після того, як вони з’являються в Києві. До цього літопис іменує їх варягами, чуддю, словенами та ін. Виникає ще одне питання. Якщо назва “Русь” уже в IX ст. завдяки тісним “слов’яно-фіно-скандинавським контактам могла з’явитися лише в середовищі цього змішаного населення”, як стверджують деякі дослідники[50], то чому Олег проголосив “матерью городам руским” не якесь північне місто, скажімо, Ладогу чи Новгород, що знаходилися в центрі цієї “північної Русі”, а Київ, розташований від неї за тисячу кілометрів?

І як могло статися, що писемні джерела ніде не відобразили назву “Русь” стосовно північноруського населення.

Літописець і пізніше буде чітко розрізняти русь і варягів, і навіть слов’ян. 1015 р. Ярослав виступив з Новгорода на Київ, маючи тисячу варягів та інших воїв. Святополк вийшов йому назустріч, “пристрои бещисла вои, Русь и печенѣгъ”[51]. Після утвердження на київському столі вже Ярослав стає володарем руської дружини. Для походу проти Святополка і Болеслава Польського Ярослав “совокупилъ Русь, и варяги, и словѣнѣ”[52].

Ще більш показові в цьому плані свідчення давньоруських літописців XII — XIII ст. У них поняття “Русь” або “Руська земля” виступають у двох значеннях — широкому, яке стосувалося всіх східнослов’янських земель, що входили до складу Давньоруської держави, і вузькому, що вживалося для означення південної частини цих земель, тобто Київщини, Чернігівщини, Переяславщини.

Так, Юрій Довгорукий виступив з військом з Ростово-Суздальської землі “в Русь”, тобто до Києва. Ізяслав Мстиславич, змушений залишити Київ, пішов з “Руської землі” на Волинь, а потім знову повернувся в “Руську землю”[53]. Передаючи 1148 р. сину Юрія Довгорукого Ростиславу місто Божськ, Ізяслав Мстиславич ставить йому таку умову: “А ты постерези землѣ Руской оттолѣ”[54]. Але Ростислав Юрійович не виконує умов угоди, його виганяють, і він іде до Суздаля і говорить батькові: “Слышалъ есмь, оже хощеть тебе вся Руская земля”[55]. Юрій Довгорукий, ображений за себе і свого сина, вигукнув: “Тако ли мнѣ части нѣту в Руской земли, и моимъ дѣтемъ?”[56].

Заснування Києва. Мініатюра Радзивіллівського літопису

Святослав Всеволодович після походу на місто Дмитрів, “возвратися опять в Русь”[57]. Після вбивства Андрія Боголюбського володимирські бояри говорили: “Князь наш убьенъ, а дѣтей у него нѣту, сынок его в Новѣгороде, а братья его в Руси”[58].

Новгородці також розуміли під “Русью” Київ і Київську землю. В літописній статті 1135 р. говориться: “Иде в Русь архиепископ Нифонт”.

У 1142 р. новгородське посольство було затримане в Русі (у Києві) доти, доки воно не дало згоди на вокняжіння в Новгороді князя Святослава[59].

Князь Святослав, якого вигнали з Новгорода, “идущу в Русь к брату”[60].

Всеволод Велике Гніздо направив у 1195 р. своїх послів до великого київського князя Рюрика Ростиславича з таким посланням: “Вы есте нарекли мя во своемъ племени во Владимирѣ старѣйшаго, а нынѣ сѣдѣлъ еси в Киевѣ, а мне еси части не учинилъ в Рускои землѣ”[61]. 1223 р. на допомогу південноруським князям у їх боротьбі проти монголо-татар послали з ростовським полком Василя Костянтиновича, але він не встиг “к ним в Русь”[62].

Подібне цитування можна продовжити. Але й наведені свідчення переконують, що Русь у вузькому значенні слова — це землі між Десною на півночі, Сеймом і Сулою на сході, Россю і Тясмином на півдні, Горинню на заході. Іншими словами, це ті самі землі, де сиділи колись поляни, сіверяни і древляни, що склали основу ранньодержавного утворення “Русь”. Характерно, що саме в цьому регіоні збереглося найбільше гідронімів і топонімів, пов’язаних з назвою “Русь”, — Рось, Росава, Роставиця, Ростовець та ін. Коли на Русі з’явилося кілька міст з назвою Переяслав, перше з них, що дало назву іншим, стало називатися Переяславом Руським.

Срібна фібула VI — VII ст. Київ

Очевидно, що саме пізніші літописні свідчення допомогли повернути із забуття нашою пам’яттю саме поняття “первісна Русь”, що поклала початок державі. Можна думати, що й Костянтин Багрянородний мав на увазі саме цей регіон, коли говорив про внутрішню Русь. Шукати її на далекій північно-східній околиці слов’янського світу, в межиріччі Волги, Которослі і Трубежа, як це робить О. Пріцак[63], або ж на півночі, між Новгородом та Старою Ладогою, як це здається Д.О.Мачинському[64], нема підстав. В Ідрісі цей північноруський регіон цілком конкретно означений терміном “Зовнішня Русь”.

Обидва дослідники вдалися до надто вільного тлумачення писемних джерел, ототожнивши первісну Русь з островом Русів, розмістивши його на півночі чи у північно-східній Русі. Д.О.Мачинський розуміє, що свідчення арабських авторів важко співвіднести з відомостями про Ільменсько-Ладозький регіон, і виходить із становища в такий спосіб: оголошує їх пізнішими переказами давнього оригінального повідомлення про острів Русів, доповненими подробицями, що відображують історичні реалії Південної Київської Русі. А сталося це тому, що в 882 р. соціальне ядро Ільменсько-Ладозької Русі мігрує на південь, “руський домен” переміщується до Середнього Подніпров’я, а разом з ними мігрують і свідчення джерел[65]. Щоправда, вже через 40 років, згідно з Д.О.Мачинським, соціальний центр Русі повертається на північ. Тоді незрозуміло, чому свідчення східних авторів цього часу не поповнились подробицями, що відображали б реалії Північної Русі[66].

Гори Старокиївська і Дитинка. Київ. Сучасний вигляд

Теза О. Пріцака про мігруючий соціальний центр, підтримана Д.О. Мачинським, непереконлива. Ранні вогнища державності виникли практично одночасно в кількох найрозвинутіших регіонах Східної Європи. Історія утворення і формування найдавніших князівств Русі є яскравим підтвердженням цього. Процес формування соціально-класових структур проходив активніше у Середньому Подніпров’ї, де традиції державності були започатковані ще в скіфські часи. І не випадково, що саме Середнє Подніпров’я опинилось у центрі формування держави Руська земля та її народності. Спроби заперечити цей очевидний історичний факт, пов’язані, як правило, з необхідністю авторського переосмислення джерел, заздалегідь приречені на невдачу.

Заради справедливості слід зазначити, що Середнє Подніпров’я не єдине місце, яке джерела називають територією проживання русів. Вони відомі і в Прибалтиці (острів Рюген), Подунав’ї (Рузара марка і Рутенська марка), Тюрингії і Саксонії (Рейнланд), Прикаспії і навіть у Північній Африці (“руська” колонія в Сирії). Можна, звичайно, припустити, що в результаті якихось подій єдиний народ розсіявся по світу. Але до цього часу ніхто не зумів цього довести. Висновки, побудовані на подібному звучанні назв, непереконливі. А.Г. Кузьмін найважливішою “Руссю” вважає Дунайську, ототожнюючи згадуваний в джерелах V — VIII ст. Ругіланд (або Ругію) з Рутенською маркою X — XIII ст. Саме звідси, на його думку, “Повість минулих літ” виводила полян-русів і всіх слов’ян. Тут необхідно лише мати на увазі, що перш ніж розселитися з Дунаю по різних землях, слов’яни прийшли туди. “По мнозьхъ же временьхъ сѣли суть словѣни по Дунаеви”[67].

Київська Русь IX — XII ст.

Б.О. Рибаков вважає, що союз слов’янських племен Середнього Подніпров’я взяв ім'я одного з племен, що об’єдналися в ньому, — народу “Рос” або “Рус”, відомого в VI ст. далеко за межами слов’янського світу[68]. Сталося це, мабуть, уже наприкінці VIII — на початку IX ст., і не випадково Русь як держава і народ часто згадуються в цей час арабськими і візантійськими письменниками.

Вперше назва “Русь” зустрічається в арабській літературі і належить середньоазіатському вченому IX ст. ал Хорезмі. У своєму географічному творі “Книга картин землі”, написаному між 836 і 847 рр., він згадує ріку Друс (Данапрос — Дніпро), яка бере початок з Руської гори (Джабал-Рус). Ібн Хордадбех, який написав у 80-ті роки IX ст. “Книгу шляхів і країн”, зазначав: “Якщо говорити про купців ар-Рус, то це один із різновидів слов’ян. Вони постачають заячі шкурки, шкурки чорних лисиць і мечі з найвіддаленіших околиць країни слов’ян до Румійського моря. Володар ар-Рума бере з них десятину. Якщо вони відправляються по Танаїсу — річці слов’ян, то проїжджають повз Хамлідж, місто хозар. Їх володар також бере з них десятину”[69]. Твір невідомого автора IX ст. “Худуд-ал-Алам” повідомляє, що “країна русів знаходиться між горою печенігів на сході, рікою Рутою на півдні і слов’янами на заході. Царя їхнього звуть хакан русів”[70].

Ібн Хордадбех відзначив, що руси вважають себе християнами. Підтвердження цього містяться в “Житії Стефана Сурозького”, в якому ідеться про похід “новгородського” князя Бравліна на початку IX ст. до Криму, взяття міста Сурож і хрещення там князя русів. Ймовірно, що разом з Бравліном прийняла хрещення і його дружина. Похід русів до Криму дослідники датують кінцем VIII — початком ЇХ ст.[71] Він, як і всі наступні походи київських князів на Візантію, мав на меті передусім утвердження Русі на чорноморських економічних ринках і подолання опору імперії. Наскільки успішними були ці ранні воєнні експедиції, видно з того, що “Румійське море” почало називатися “Руським”: “А Днѣпръ втечеть в Понетьское море треми жереламъ, еже море словеть Руское”[72].

Серед аргументів, що використовуються для підтвердження північного походження назви “Русь”, незмінно присутнє свідчення Бертинської хроніки єпископа Пруденція 838 — 839 рр. про посольство русів. Коли посли прибули до Константинополя, вони відрекомендувалися представниками народу Рос (Rhos), посланцями від хакана (Chacanus) “заради дружби”.

Пізніше вони у складі посольства Феофіла дістались до столиці франкського королівства Інгельхейма. Тут їх прийняв імператор Людовік І Благочестивий. Під час бесіди з’ясувалося, що вони власне не руси, а шведи (свеони).

Багатьом це зізнання послів здається безперечним аргументом на користь північного походження назви “Русь”, насправді ж висновок тут може бути швидше зворотний. Уточнення послів заслуговує на увагу. Тотожність варягів і русів заперечена самими варягами. Вони справді не були русами, але перебували у них на службі і в даному випадку справедливо виступали їх представниками. Шведи будуть входити до складу посольств русів до Константинополя і пізніше, наприклад за Олега і Ігоря, але їх етнічне походження не може мати безпосереднього відношення до характеристики держави, від імені якої вони виступали.

Останнім часом деякі дослідники у питанні походження назви “Русь” знову повернулись до старої філологічної точки зору, що пов’язувала її етимологію з фінським “Ruotsi” (“Швеція”)[73]. Але в даному випадку це тільки подібність звучання. Польський історик Х. Ловмянський, якому належить найбільш ґрунтовне і повне дослідження цього питання, вважає, що лінгвісти, котрі виводили слово “Русь” виключно з “Ruotsi”, перевищили межі своїх дослідницьких можливостей.

Обидві назви могли розвиватись у цей час незалежно одна від одної. Назва “Русь”, згідно з думкою вченого, первісно мала географічний зміст і здавна означала територію Середнього Подніпров’я. В процесі утворення тут держави вона стала її назвою, а пізніше, очевидно, набула також етнічного та соціального значення[74].

Німецький славіст Людольф Мюллер виводить термін “руси” від скандинавського етноніма “Ruderer”. Він переконаний, що всі раніші джерела (Бертинські аннали, Руський літопис, трактат Костянтина Багрянородного “Про управління імперією”) називають “русами” скандинавів. Усвідомлюючи значну звукову розбіжність між “рудерами” і “русами”, Л. Мюллер вважає, що останній термін був не самоназвою скандинавів, а їх слов’янським еквівалентом[75].

Уважне і неупереджене прочитання літопису, навіть і у виправленому літописцем Мстислава Володимировича вигляді, не дає підстав вбачати у назві “Русь” щось чуже східним слов’янам, привнесене в їхнє життя тільки у IX — X ст. Навпаки, той факт, що назва ця швидко поширилась на весь східнослов’янський світ, вказує на давні традиції його побутування в цьому середовищі.

Але незалежно від походження в період східнослов’янської політичної і етнокультурної консолідації назва “Русь” була тотожна назві “слов’яни”. Щоб переконатися в цьому, досить подивитися, в якому розумінні літопис вживає вислови “Руські гради”, “ми від роду руського”, “Русин” та ін. Безперечно, що вже у IX — X ст. колишні міжплемінні східнослов’янські союзи — поляни, древляни, сіверяни, кривичі, волиняни, дреговичі, уличі, дуліби, словени та інші — злились у велику спільність, яка одержала назву “роду Руського”, “Русі”.

Русь і хозари

Досліджуючи проблему походження Русі, професор О. Пріцак дійшов оригінального висновку, що ідеї державності не виникають спонтанно, а переносяться з одного регіону в інший, а їх носії і засновники держав — це купці і воїни, що раніше виділились у професійні групи населення[76]. З дальшого розвитку думки бачимо, що у Францію чи Німеччину, а також Хозарію державність все ж не була привнесена, а народилася там спонтанно. А ось у середовище східних слов’ян була, та ще й одразу з двох сторін — із заходу та сходу. Якесь торговельне об’єднання “Русь”, що виникло десь у Галлії, спрямувало свої інтереси на схід. У цей же час (близько середини VII ст.) аналогічне об’єднання східних купців спрямувало свої інтереси на захід.

Два потоки зіткнулись на Волзі і спільними зусиллями створили Руську державу. Спочатку вона складалася з двох частин: північної, де господарями становища були венедські та готські клани, і південної, де панували авари, болгари, хозари.

А де ж слов’яни? їх нібито й зовсім не було. Були поляни, але вони, виявляється, не слов’яни, а хозари. У праці, присвяченій публікації так званого київського листа X ст., О. Пріцак багато уваги присвятив доказам ідентичності полян і хозар[77].

На цю оригінальну думку навів історика зміст київського листа, який був написаний хозарським євреєм і містив кілька хозарських імен і назв. Здавалося б, звичайна річ. У хозарсько-єврейському документі, написаному в Києві на початку X ст., є хозарські імена. Дотримуючись дослідницької логіки, можна зробити висновок, що Київ у цей час підтримував стосунки з Хозарією і в ньому проживали вихідці з неї. Але до такого висновку можна прийти і без зазначеного документа. Хоча б, скажімо, на підставі свідчень “Повісті минулих літ”, яка повідомляє про київське урочище “Козаре” (місцевість, де проживали східні купці). В уявленні ж О. Пріцака хозарські імена вказують на те, що Київ був хозарським містом, збудованим не раніше першої половини IX ст. на західному кордоні Хозарії, що проходив по Дніпру. Шляхом етимологічних пошуків він намагається показати, що назва “Київ” походить від власного імені “Куя”, яке носив хозарський “вацір”. Він же збудував фортецю в районі Берестового і розмістив там оногурський гарнізон. Урочище “Угорське” О. Пріцак виводить від старої форми “огрин” (оногур), що відповідає імені добре відомого кочового народу — “оногур”.

Чи підкріплюються ці філологічні побудови археологічними матеріалами? Адже коли б версія про хозарський Київ була правильною, ми вправі були б чекати від його археологічних розкопок таких самих матеріалів, що знайдені в Саркелі, Ітілі, Салтові, інших хозарських центрах. О.Пріцак археології не торкається зовсім. А шкода. Коли б він звернувся до даних археологічного вивчення Києва, то побачив би, що його матеріальна культура характеризується місцевою слов’янською самобутністю. Речі хозарського кола (так званої салтово-маяцької культури) в Києві зустрічаються в поодиноких екземплярах і є мізерним відсотком загальної кількості знахідок. Не витримує випробування археологією і твердження про побудову Києва не раніше першої половини IX ст. Матеріали, що свідчать про розвиток на київських горах важливого адміністративно-політичного і культурного центру полянського союзу племен, датуються VI — VIII ст.

Салтівський глек VIII — IX ст. Київ

Етимологія назви “поляни”, як вона подана автором “Повісті минулих літ”, показує, що вона розумілася в Давній Русі як пов’язана з апелятивом “поле”. А оскільки в районі Києва, як стверджує О. Пріцак, є лише гори та ліси, то можна припустити, що поляни до приходу на береги Дніпра жили в степах на схід від нього.

Чому на схід, а не на захід? Адже там теж є поля, в тому числі і знамените Перепетове поле, яке починалося за якихось сорок кілометрів південніше Києва. Та тому, що Хозарія теж знаходилася на схід від Дніпра.

Інших писемних джерел для вирішення питання, хто такі були поляни і звідки вони прийшли, окрім “Повісті минулих літ”, немає. І не випадково, саме її свідчення залучаються для обґрунтування висновку про хозарське походження полян. О. Пріцаку імпонує, що у двох випадках поляни названі в одній групі із сіверянами і в’ятичами, з чого він робить висновок, що вони були лівобережними південними сусідами сіверян і в’ятичів, тобто хозарами. Робити такий відповідальний історичний висновок на підставі лише простого літописного сусідства племен полян з іншими східнослов’янськими групами, принаймні, несерйозно. До того ж, поляни значно частіше виступають сусідами древлян і сіверян, а не в’ятичів. Літописець у ряді місць чітко об’єднує полян і древлян в одну групу, протиставляє її іншій, яку складали радимичі і в’ятичі. “Полянамъ же живущим особѣ, яко же рекохомъ, сущимъ от рода словѣньска и нарекошася поляне, а древляне от словѣнъ же, и нарекошася древляне; радимичи бо и вятичи от ляховъ”[78].

Подібні відомості є і в інших місцях літопису. “Тако же и ти словѣне пришедше и сѣдоша по Днѣпру и нарекошася поляне, а друзии древляне, зане сѣдоша в лѣсѣх”[79]. У статті 885 р., де йдеться про підкорення Олегом радимичів, міститься така сентенція: “И бѣ обладая Олегъ поляны, и древляны, и сѣверяны, и радимичи, а с уличи и тѣверци имяше рать”[80].

Меч XI ст. Село Хвощевате на Полтавщині

Отже, в літопису значно більше свідчень про безпосереднє сусідство полян з древлянами і сіверянами. І всі вони конкретно вказують на їх слов’янство. “А ще и поляне звахуся, но словенскаа рѣчь бѣ. Полянами же прозвани быша, зане в поли сѣдяху, а язык словенски есть”[81].

Іще рішучіше обійшовся О.Пріцак з відомостями про хозарську данину полян хозарам. Справді, якщо поляни були хозарами, то нелогічно, щоб вони платили данину тим-таки хозарам. А коли так, то данини цієї і зовсім не було; все це пізніше вигадав редактор “Повісті минулих літ”. Ось тільки не пояснив О.Пріцак, навіщо слов’янину, нащадку давніх полян, знадобилось зводити на бідних хозар такий наклеп, а заодно й виставляти в не дуже привабливому світлі своїх далеких пращурів.

Про хозарську данину полян у літопису згадується тричі: в недатованій частині “Повісті минулих літ” і в статтях 859 та 862 рр. Проаналізуємо ці повідомлення і подивимось, чи дають вони підстави для звинувачення літописця у вимислі.

Текст з недатованої частини. “По сихъ же лѣтѣхъ по смерти братьѣ сея (Кия, Щека і Хорива. — П.Т.) быша обидимы древлями и инѣми околными. И наидоша я хозарѣ, сѣдяшая на горах сихъ в лѣсѣхъ, и рѣша Козарѣ: “платите нам дань”. Обдумавше же поляне и вдаша от дыма мечъ, и несоша хозари ко князю своему и къ старѣйшинымъ своимъ”[82]. Старійшини побачили в цій данині лихе знамення, яке вказувало на те, що прийде час і не поляни хозарам, а навпаки, хозари полянам платитимуть данину. Так воно і сталося, підсумував статтю літописець.

Як правило, вступ до “Повісті минулих літ” пов’язується з іменем Нестора. Безперечно, він мав до нього відношення, але не як літописець-творець, а як упорядник і редактор записів своїх попередників. Розповідь про хозарську данину полян з’явилася набагато раніше літописної діяльності Нестора. Про це з усією очевидністю говорить закінчення цитованого вище повідомлення: “Тако и си владѣша, а послѣже самѣми владѣють; яко же и бысть: володѣють бо козары руськие князи и до днешнего дня”[83].

Звичайно ж, “днешний день” — це не кінець XI — початок XII ст. Втративши свої позиції на Волзі під ударами дружин Святослава і Володимира, хозари швидко зникають із сторінок історії не тільки як політичне об’єднання, а й як народ. На зміну їм прийшли печеніги, а згодом і половці, котрі остаточно асимілювали хозар[84]. З половцями Русь вела напружену боротьбу, але не можна сказати, що руські князі володіли ними. Навіть якщо мова йде про хозар тмутараканських, то і в цьому випадку вислів “володѣють” не міг стосуватися часів Нестора, які слід розглядати швидше як занепад влади Русі над далекою Тмутараканню. Можливо, що запис цей з’явився у 60-ті роки XI ст. і належить ченцю Печерського монастиря Никону, який деякий час жив у Тмутаракані. Втім, не виключена і більш рання його поява (наприклад, часи Мстислава Тмутараканського і Ярослава Мудрого).

Але що ж збентежило О. Пріцака в літописній розповіді про хозарську данину полян? Виявляється, мечі, які поляни піднесли як данину хозарам. Згідно з ним, це не полянська, а руська традиція. Меч, за даними арабських географів, відігравав важливу роль у русів. Правильно — у русів і у слов’ян, але не у хозар, зброєю яких була шабля. Коли б поляни київські були хозарами, то мали б дати як символічну дань шаблю, а не меч.

Стаття 858 р. “В лѣто 6337. Имаху дань варязи изъ заморья на чуди и на словѣнах, на мери и на всѣхъ, кривичѣхъ. А хозари имаху на полянѣх, и на сѣверѣх, и на вятичѣхъ, имаху по бѣлѣ и вѣверицѣ от дыма”[85]. Тут у О. Пріцака викликає настороженість згадка про шкурки білок, принесених як данину. Чому? Та тому, що ці тваринки не водились у Південній Європі. Важко, звичайно, поручитися за вірогідність даного твердження стосовно Південної Європи, але що воно не має ніякого відношення до даного літописного повідомлення, то це абсолютно точно. Поляни, сіверяни і в’ятичі проживали у Східній Європі, до того ж, у її лісостеповій і поліській зонах, де білки водяться, говорячи словами літописця, і до цього дня.

Стаття 862 р. “Они же рѣша: “Была суть 3 братья, Кий, Щекъ, Хоривь, иже сдѣлаша градокъ сь, и изгибоша, и мы сѣдимъ родъ ихъ, платяче дань хозарамъ”[86]. Так відповіли кияни на питання Аскольда і Діра, які припливли до Києва: “Чий се градокъ?” З контексту відповіді зрозуміло, що кияни 60-х років X ст. вважали себе нащадками роду Кия, які потрапили в данинницьку залежність від хозар.

О. Пріцак трактує версію Іпатіївського літопису як невірогідну і протиставляє їй статтю Лаврентіївського літопису: “И мы сѣдимъ, платяче дань родомъ их, козарамъ”[87]. Єдиний аргумент на користь більшої достовірності повідомлення Лаврентіївського літопису — це його більш рання редакція. Коли б мова йшла про редакції давньоруського періоду, таке твердження мало б сенс. Але й Лаврентіївський й Іпатіївський літописні зводи складені у пізньосередньовічний час, і нема гарантії, що упорядник XIV ст. мав у розпорядженні давніший та вірогідніший протограф, ніж упорядник XV ст. До того ж, стаття Іпатіївського літопису має близькі аналогії в інших літописних списках, а стаття Лаврентіївського — ні. Читаючи її, неважко переконатися, що її піддали значному редагуванню, яке спотворило зміст. Якщо погодитися з О. Пріцаком і повірити в істинність твердження статті Лаврентіївського зводу, виявиться, що кияни по відношенню до Кия і його роду — зовсім чуже населення. Це туземці, які платять данину хозарам. І незрозуміло, чому ця теза так тішить О. Пріцака. Адже стаття в такій редакції руйнує його власний висновок про заснування Києва хозарами.

Узгодити свідчення внутрішньо суперечливої статті Лаврентіївського літопису немає можливості, та, власне, нема в цьому потреби. Дослідники літописів уже давно дійшли висновку, що правильне її прочитання міститься в Іпатіївському літопису. О.О. Шахматов запропонував таку уточнену редакцію цієї статті: “А мы сидим, род их, и платим дань хозарам”.

Підсумовуючи коротко сюжет про хозарську данину полян, доводиться визнати, що, незважаючи на спроби взяти під сумнів відомості “Повісті минулих літ”, вони загалом правильно відбивають історичні реалії. Ні до полян, ні до Києва хозари не мали іншого відношення, окрім того, що на певному етапі історії, ймовірно, у другій половині VIII ст., вони поширили на них данинницьку залежність.

У працях деяких західних істориків стверджується, що “мирна торговельна держава” — Хозарський каганат — мала винятково благотворний вплив на державний і культурний розвиток східних слов’ян. Звичайно, сусідство і взаємодія двох етнополітичних утворень — ранньої Русі і Хозарії — не могло пройти для них безслідно. Але вважати, що впливи були односторонні й збагачували тільки слов’ян, було б історично неправильно. Розкопки Києва, інших ранніх давньоруських центрів показують, що в їх шарах містяться лише окремі речі хозарського походження, які не мали якогось помітного впливу на розвиток східнослов’янської матеріальної культури.

Більш відчутним, очевидно, був вплив Хозарії на формування економічних і політичних структур у східнослов’янському світі. Русь на початку IX ст. запозичила від хозар титул кагана, форму співправління двох князів. Однак навряд чи слід переоцінювати ці моменти. Необхідно пам’ятати, що держава Руська земля розвивалась і міцніла не під патронатом Хозарії, а в постійній боротьбі з її експансією. Є підстави вважати, що уже в часи правління у Києві князів Аскольда і Діра (60 — 80-ті роки IX ст.) вона була подолана у власне Руській землі. Олег у 884 і 885 рр. звільнив від хозарської данини сіверян (напевно, східних) і радимичів, а остаточно з хозарською даниною було покінчено за княжіння Святослава Ігоровича[88].

Русь і нормани

Північними сусідами східних слов’ян були скандинавські народи, чиї військові дружини, судячи із свідчень літопису, часто здійснювали грабіжницькі напади на Русь. Якийсь час їх данинниками були новгородські словени, кривичі, фіно-угорські племена чудь і меря. “В лѣто 6367. Имаху дань варяги изъ заморья на чуди и на словѣнех, на мери и на всѣхъ, кривичѣхъ”[89]. Важко сказати, наскільки регулярною була ця данина. Окремі літописні повідомлення вказують швидше на її епізодичний характер. Місцеве населення неодноразово повставало проти варягів і виганяло їх за море. “Въ лѣто 6370. Изъгнаша варяги за море, и не даша им дани, и почаша сами в себѣ володѣти”[90].

На відміну від прибережних районів Західної Європи, куди нормани прямували у великій кількості, Русь не знала настільки інтенсивної їх експансії. Географічне розташування Північно-Західної Русі не давало можливості норманам несподівано нападати на міста і захоплювати їх. Що стосується глибинних районів східнослов’янських земель, то тут труднощі були ще більшими. Проникнути непоміченими по системі рік і волоків до Смоленська, Чернігова чи Києва варяги практично не могли.

І все-таки варяги на Русі були. Завдання сучасних дослідників полягає не в тому, щоб якось замовчати цей очевидний факт чи, навпаки, оголосити його визначальним у розвитку руської державності, що до цього часу має місце в західній історіографії, а в тому, щоб об’єктивно розібратися в цих фактах і дати їм правильне тлумачення. Тут істориків очікують труднощі, і вони їх далеко не завжди успішно долають. Основна проблема полягає у відсутності якісних писемних джерел. Скандинавські саги позначені виразними фольклорними традиціями і, до того ж, “страждають”, що цілком природно, норманською позицією. Дуже збіднілими, а іноді і перекрученими до невпізнання, виявилися повідомлення “Повісті минулих літ” після її редагування прибічниками Мстислава Володимировича. Більш об’єктивний археологічний матеріал, але використання його ще й досі є чисто ілюстративним.

Норманізм як наукова течія має давні корені. Народився він у Росії в XIX ст., а вже згодом був підхоплений історіографією західних країн, де й прижився. У цій праці, напевно, нема необхідності вдаватися до історіографічних подробиць, тим більше, що сучасні дослідники проблеми варягів на Русі і самі відмежувалися від багатьох крайнощів старої норманської школи. Від крайнощів — так, але не від концепції загалом. Щоб ясніше уявити собі позицію неонорманістів, необхідно навести хоча б деякі висловлювання і положення.

Герберт Янкун: “Північноєвропейські варяги, звані на сході норманами, були тут (на Русі. — П.Т.) не тільки як купці, а також і як воїни, які повинні були охороняти довгий шлях за допомогою системи укріплень. Так, можна припускати тут картину панування шведських норманів за допомогою головних опорних пунктів Новгорода, Києва і системи інших укріплень”. Щодо чорноморської торгівлі варягів, Г.Янкун стверджує, що вона велася здебільшого товарами, що забирались як данина у підкорених слов’янських племен[91].

Гюнтер Штокль: “Сприятливих імпульсів цьому (державному. — П.Т.) розвитку надали, безперечно, шведські варяги і їх панування на Русі... Ця перша руська держава середньовіччя виросла з поєднання багатьох елементів. Варяги були лише одним елементом серед багатьох, однією історичною силою серед багатьох. Руська історія тільки через варягів є така сама фікція, як і руська історія без варягів”[92].

Мартен Стенбереер: “У Києві, як і в інших шведами заснованих місцевостях на Русі, шведська гегемонія тривала тільки короткий час. Їх торгівля була необхідна насамперед їм самим, їх панування над деякими пунктами на великих ріках було тільки епізодом в житті руського народу”[93].

Рудольф Портнер: “Вони (вікінги. — вели тривалі війни проти Франції і англосаксонського королівства, вони заснували філіали держав у Середземномор’ї, створили Київську імперію на Русі”[94]. І далі: “Ця східна країна (східні слов’яни. — П.Т.) без кордонів і горизонтів була нездатна до власного управління і створення державного ладу, так що нормани повинні були прийти для того, щоб ці джунглі організувати і дисциплінувати їх жителів”[95].

Фібула черепаховидна. X ст. Село Шестовиці на Чернігівщині

Торстен Капелле: “На Русі є цілий ряд важливих пунктів, які, принаймні, своїм походженням зобов’язані вікінгам. Так, можна назвати Стару Ладогу, що була протягом всього IX ст. значною мірою скандинавською.

У давньому Новгороді вже перед виникненням власне середньовічного міста, як свідчать знахідки, жили шведи... У Гньоздові біля Смоленська є численні поховання вікінгів з характерними шведськими прикрасами і озброєнням... Головним пунктом діяльності північних людей є старий Київ, на проживання скандинавів у якому окрім хроніки Нестора вказують археологічні знахідки”[96].

Ерік Граф Оксенстієрна: “Місто Новгород було столицею вікінгів. Під чорноземом товщиною 14 метрів знаходиться археологічний шар першого шведського поселення. У Смоленську розкопано найбільше скандинавських поховань. Однак тут знаходять і багато слов’янського матеріалу... В Києві розкопано чимало могил із шведським матеріалом. Такі могили виявлено також у Чернігові. Археологи розкопали поселення вікінгів в інших районах — Ростові, Суздалі, Муромі. Вікінги становили лише частину населення”[97].

Серед дослідників 60 — 70-х років XX ст. особливо треба виділити позицію колись одного з найбільш переконаних прибічників норманізму Холгера Арбмана. В монографічній праці, присвяченій історії вікінгів, досить чітко простежується деяка роздвоєність його переконань. З одного боку, він, як і раніше, стверджував, що шведи, просуваючись на схід і південь, підкорили собі місцеве, переважно слов’янське, населення і дали йому політичну організацію. З іншого — був збентежений невеликою кількістю скандинавських знахідок у давньоруських містах. Розповівши про розкопки Новгорода, Х. Арбман відзначив, що скандинавського матеріалу там мало: овальна брошка X ст. і кілька кільцевих брошок — це все, що вказує на контакти із скандинавами. У Києві археологічних свідчень скандинавських поселень немає до X ст. Однак, щоб не розлучатися з ілюзією шведського політичного пріоритету на Русі уже в IX ст., Х. Арбман висловив припущення, що, можливо, ранні матеріали скандинавів у цих містах ще не знайдені[98].

Фібула черепаховидна. X ст. Село Шестовиці на Чернігівщині

Практично всі історики, які стверджують велику роль скандинавів у формуванні Київської Русі, як основне джерело використовують “Повість минулих літ”. Це логічно. Руський літопис справді містить виграшні для їх точки зору дані. Про те, як і в який час вони були туди внесені, ніхто не говорить. Х. Арбман, щоправда, назвав розповідь літопису Нестора ненадійним джерелом про початок експансії шведів на схід, але не тому, що вона вигадана невідомим редактором Мстислава Володимировича, а тому, що виявилась неповною. У ній нічого не сказано про час до Рюрика[99].

Особливо великою популярністю користувалася стаття літопису про призвання варягів. “И изъбрашася 3 братья с роды своими, пояша по собѣ всю русь, и приидоша, стариший Рюрикъ, сѣде Новѣгородѣ, а другий Синеусъ, на Бѣлѣ-озерѣ, а третий Изборьсте, Труворъ”[100]. Два брати, як це вже доведено, виявились міфічними, власне, домислом літописця, який погано знав шведську мову. Синеус (Sine hus) означає “свій рід”, а Трувор (Thruvoring) — “вірна дружина”. Не все ясно і з Рюриком. Історичність його не підлягає сумніву, але етнічна приналежність і роль в руській історії ще потребують визначення.

Понад сто років історична наука користується гіпотезою Ф.Крузе, згідно з якою Рюрика в “Повісті минулих літ” треба ідентифікувати з Рюриком Ютландським, без критичного аналізу. Дослідників, як правило, мало бентежила та обставина, що новгородці направили запрошення не ближчим своїм заморським сусідам — шведам, а далеким датчанам. Як, втім, мало хто звертав увагу на те, що на Русі були не тільки шведські варяги. Останнім часом з’явились праці, в яких показана велика роль датчан в русько-скандинавських зв’язках IX — початку XI ст.[101]

Фібула кільцева. X ст. Київ

Чим це було зумовлено? Відповідь на таке питання треба шукати в історичній обстановці балтійського помор’я VIII — X ст. Датчани були найближчими сусідами північно-західної групи слов’ян і підтримували з ними постійні контакти. На жаль, зв’язки ці ще не досліджені у всій їх повноті, а тим часом вони важливі не лише самі по собі, а й у плані вивчення русько-скандинавських відносин. Традиційно склалося так, що багато західних дослідників шукають доказів скандинавського впливу на слов’ян і не надають аналогічного значення зворотним зв’язкам.

Аналіз археологічних матеріалів показує, що у VIII — X ст. в балтійському регіоні сформувалася своєрідна культура, у створення якої зробили свій внесок нормани, сакси, каролінги і слов’яни. Свого часу Герберт Янкун, намагаючись дати етнічну характеристику жителів Хайтхабу, висловив обережне припущення, що серед них була і невелика група слов’ян[102]. Детальне вивчення знахідок, насамперед керамічних, підтвердило справедливість цього висновку. Вольфган Хюбенер, а згодом і Хайко Штоєр показали, що в Хайтхабу присутня в значній кількості слов’янська кераміка VIII — X ст., аналогічна тій, що поширена вздовж усього південного узбережжя Балтійського моря[103].

У плані скандинаво-слов’янських контактів великий інтерес представляє археологічний комплекс Менцлін, виявлений на північному березі ріки Пена неподалік міста Анклама (Німеччина). Він складався з укріпленого поселення площею близько 9,7 га, курганного могильника — близько 2,7 га та гавані. Тут знайдено поховання двох типів — трупоспалення без урн і трупоспалення з урнами. За характером могильних споруд — кам’яні обкладки у вигляді човнів і кілець — некрополь подібний до могильників Скандинавії. Найкращими аналогами йому, як вважає Ульріх Шокнехт, є датські могильники Ліндхолм Гойє, Гьярно, Ріє Фатігард[104]. Стосовно поховального інвентаря, то поряд з речами скандинавського кола тут є і типово слов’янські. У похованнях знаходились чудові слов’янські посудини так званого фельдберзького типу, що використовувались як урни. Розкопки поселення, що виявили залишки зрубних будинків з підклітями, також дали тільки слов’янську кераміку. Скандинавську кераміку тут не виробляли і навіть не привозили сюди. Спостереження за топографією археологічного комплексу, а також вивчення матеріалів розкопок дозволили Ульріху Шокнехту прийти до висновку, що в Менцліні проживало як скандинавське, так і слов’янське населення[105].

Наконечник піхов меча. XI в. Київ

Слов’янська кераміка IX — X ст. широко представлена в матеріалах Бірки, а також могильників острова Готланд і багатьох інших типово скандинавських пам’ятках[106].

Спостереження, зроблені на підставі археологічних досліджень, знаходять підтвердження і в писемних джерелах. Тітмар Мерзебурзький та інші середньовічні хроністи відзначали змішаний, переважно слов’яно-скандинавський характер населення багатьох південнобалтійських торгових міст — Хайтхабу, Реріка, Старигарда, Воліна, Зеєбурга, Щеціна та ін. Тісна і тривала взаємодія скандинавів (датчан та шведів) і західних слов’ян неухильно вела до певного їх етномовного зближення, а може, й до асиміляції на переважаючій етнічній основі. Вражаючий феномен вживання вже першого покоління варягів на Русі не може знайти задовільного пояснення, якщо не припустити, що іще до приходу на береги Волхова і Дніпра вони були вже значною мірою слов’янами.

Облога Царгорода військами Аскольда. Мініатюра Радзивіллівського літопису

Думка про зв’язок варягів з південнобалтійськими слов’янами не нова, її висловлювали ще Стрийковський і І. Гізель, а потім підтримали М.В. Ломоносов, М.О. Максимович, С.А. Гедеонов. З істориків нашого часу її прихильниками виступили В.В. Вілінбахов, А.Г. Кузьмін та ін. Однак вона так і не отримала переконливих аргументів. Нині, завдяки накопиченню археологічних даних, їх стає дедалі більше. Керамічні комплекси так званого балтійського типу виявлено в Новгороді, Пскові, Старій Ладозі, містечку на Ловаті та в інших місцях[107]. Вони датуються переважно IX — X ст. і свідчать про масове проникнення в межі Північної і Північно-Західної Русі поморсько-слов’янського населення. Початок процесу розселення поморських слов’ян у басейн ріки Великої і Псковського озера, на думку В.В. Седова, відноситься вже до VI — VII ст.[108] На тісний зв’язок псковських кривичів і новгородських словен з венедським (західнослов’янським) регіоном указують і дані лінгвістики[109]. Щодо південнобалтійського походження предків новгородців, то деякі дослідники схильні вбачати в них нащадків слов’ян-мореходів, які висадилися на березі Ладозького озера, а згодом по Волхову піднялися до озера Ільмень і заснували Новгород[110]. Висновки ці уявляються слушними, але зовсім не заперечують інших шляхів проникнення слов’ян на північ. Відмова від теорії південного шляху розселення слов’ян у район Новгорода і Ладоги, як це має місце в працях деяких вітчизняних археологів та істориків, звичайно ж потребує серйознішої аргументації, ніж просте посилання на наявність західного шляху. Очевидно, на півночі Русі у VIII — IX ст. зустрілися два колонізаційних потоки — південний і західний. Тільки цим можна пояснити таке швидке освоєння трансєвропейського торговельного шляху, що починався від Хайтхабу, проходив через слов’янські міста Старигард, Волін, Щецін, Ладогу, Новгород, Київ і закінчувався в Константинополі.

Наведений екскурс, думається, відповість на питання — чому саме Рюрика запросили на Русь? Датчани були найближчими сусідами слов’ян, у багатьох пунктах жили разом з ними, а отже, знали і їх мову. Сказане, однак, не означає, що Рюрик — обов’язково вихідець із Ютландії. Він міг походити і з якогось слов’янського чи слов’яно-скандинавського міста і не обов’язково бути чистокровним норманом. Навіть постановка такого питання, на думку істориків-норманістів XIX ст., була недоцільною з огляду на чисто скандинавське ім’я Рюрика. А. Куник писав з цього приводу: “Імена Рюрик, Олег, Руальд, Свенельд, — як ви їх не мучте, не відізвуться вам по-слов’янськи”[111].

Але як же тоді бути із свідченням середньовічних джерел про торгове місто венедських ободритів Рерік, яким у 808 р. заволодів датський король Гетрик? Як ставитися до свідчення Адама Бременського, згідно з яким ім’я Рерік — це друга назва слов’ян-ободритів? Ким би не був Рюрик за походженням, зв’язок його з ободритським краєм чи торговим містом Рерік здається вірогідним. У ранньому середньовіччі людина нерідко набувала ім’я міста чи країни, з яких вона була вихідцем. Писемні джерела дають немало прикладів цього. Ім’я короля Бірки — Берка походить від назви острова Берко (Bjorko)[112].

Під 862 р. київськими князями у “Повісті минулих літ” названі Аскольд і Дір, які нібито спочатку були боярами Рюрика, але відпросились у нього в похід на Константинополь і попутно заволоділи Києвом. Ця версія, поширена в зарубіжній літературі, була переконливо спростована іще О.О. Шахматовим. Аналіз літописних повідомлень привів його до висновку, що ці князі IX ст. були нащадками Кия, останніми представниками місцевої київської династії[113]. Пізніше аналогічних висновків дійшли Б.О. Рибаков, М.М. Тихомиров та інші дослідники. Вони підтвердили свої пошуки свідченням польського хроніста Яна Длугуша, який писав, що після смерті Кия, Щека і Хорива, успадковуючи по прямій лінії, їх сини і племінники багато років панували у руських, поки спадкоємність не перейшла до двох рідних братів Аскольда і Діра[114].

Князювали брати, очевидно, у різний час. Діра згадує ал Масуді, але його відомості засновуються на більш ранніх джерелах. Згідно з Масуді, Дір був найвидатнішим із слов’янських князів, володів багатьма містами і великими територіями, до його столиці приїжджали мусульманські купці. Значно більше відомостей збереглося про Аскольда. Уривчасті записи Никонівського літопису, запозичені з якихось давніх, що не дійшли до нашого часу, джерел, представляють його видатним державним діячем, який займався не лише внутрішніми справами країни, а й міжнародними. Про це свідчать його походи на Константинополь, на печенігів, волзьких булгар.

Палац князя Олега в Києві. Реконструкція В.О. Харламова

У 882 р. на київському столі відбулася зміна династій. Убивши Аскольда, владу захопив родич Рюрика Олег[115]. Висвітлення цієї події “Повістю минулих літ” суперечливе і малозрозуміле. Якщо Аскольд і Дір належали до оточення Рюрика, то чому тоді факт їх князювання в Києві був таким несподіваним для Олега? Як могло статися, що в Києві залишилось непоміченим проходження по Дніпру великої флотилії? Навіщо був потрібний маскарад з укриттям воїнів і чому київські князі пішли до Олега, а не він до них, що виглядало б логічнішим?

Треба думати, що в реальному житті події розвивались інакше. Ідея захопити Київ виникла в Олега не тоді, коли він підпливав до нього, а значно раніше і, думається, не без співучасті оточення Аскольда. Надто вже гладко у Олега все вийшло. Він не мав шансів заволодіти Києвом силою. Що могла зробити порівняно невелика північна дружина (хай навіть і доповнена загоном кривичів) з добре укріпленим містом, у якому, до того ж, знаходився значний військовий гарнізон? Навряд чи допомогла б і хитрість з укриттям воїнів, про яку так наївно пише літописець. Адже підступне вбивство Аскольда в Угорському (мабуть, тут уже в IX ст. був заміський княжий палац) зовсім не гарантувало Олегу безперешкодного вступу до столиці Русі. Тим часом він заволодів нею без найменших зусиль. Літопис спокійно підсумовує події 882 р. словами: “И сѣде Олегъ княжа въ Киевѣ”[116]. Усе це, природно, наводить на думку, що Аскольд став жертвою не стільки Олега і його воїнства, скільки власних бояр, яких не влаштовувала його політика. Саме таке пояснення запропонував В.М. Татищев: “Убийство Оскольдово. Довольно вероятно, что крещение тому причиною было, может, киевляне, не хотя крещение принять, Олега позвали”[117].

Ні про яке норманське завоювання Киева, отже, не може йти мова. Стався, по суті, політичний переворот, в результаті якого на київському престолі сіла нова людина. Олег і його оточення фактично стали на службу до середньодніпровської ранньофеодальної держави Русь, яка на цей час пройшла вже тривалий шлях розвитку. Не випадково в Києві варяги приймають і назву цієї держави: “И седе Олегъ княжа Киеве; и быша у него мужи Варязи, и отътоле прозъвашася Русию”[118].

Часи княжіння Олега в Києві характеризувались активізацією консолідаційних процесів. Влада Києва поширилась не тільки на полян, древлян і сіверян, а й на новгородських словен, кривичів, радимичів, хорватів, уличів, на неслов’янські племена чудь і мерю. Значних успіхів досягла Русь в кінці IX — на початку X ст. і на міжнародній арені. Одним із важливих заходів Олега як київського князя була спроба захистити свою державу від неспокійних сусідів, у тому числі і варягів. Цій меті, очевидно, служила щорічна данина в 300 гривен, яку Русь сплачувала варягам, “мира деля”. Дослідники справедливо вважають, що між сторонами була укладена звичайна для тих часів угода “миру і дружби”[119]. Свідчення літопису про регулярне залучення київськими князями для воєнних походів варязьких дружин вказують, очевидно, на договірну обумовленість цієї допомоги.

Отже, щодо варягів на Русі, то правильним, очевидно, буде вбачати в них не тільки датчан чи шведів, а також і західних слов’ян, балтів, фіно-угрів. На ранніх етапах вони прибували на береги Волхова і Дніпра переважно як купці: згодом київський уряд використовував їх як найману військову силу. Некоректні посилання на літописні повідомлення про варягів, чим часто грішать деякі вітчизняні і зарубіжні дослідники, створюють ілюзорне враження мало не рівної їх участі у східнослов’янському державному будівництві. Але навіть і у виправленому вигляді “Повість минулих літ” не дає підстав для таких висновків. Після приходу на Русь Рюрик, згідно з статтею 862 р., сів у Новгороді, Синеус — у Білоозері, Трувор — в Ізборську. Після смерті братів “прия власть Рюрикъ, и раздая мужемъ своимъ грады, овому Полотескъ, овому Ростовъ, другому Бѣлоозеро”. Ніби передбачаючи майбутні претензії норманістів, літописець пояснив: “А перьвии насельници в Новѣгородѣ словѣне, въ Полотьсѣ кривичи”[120]. У 882 р. Олег, спускаючись униз по Дніпру, посадив своїх посадників у Смоленську і Любечі. У Києві він сів сам.

Де ж тут рівна участь? Рюрик, а пізніше і Олег не засновують своїх міст, а оволодівають уже існуючими, не стверджують у них політичну владу, а лише міняють стару адміністрацію на нову — “свою”, як уточнює літописець.

Звичайно, нова князівська династія Русі, за походженням північна, на перших порах сприяла залученню варягів до процесів державного життя країни. Це природно. Але залучення це ніколи не набувало форм панування, засилля чужинців. Процес їх притоку на Русь строго контролювався, а проживання у слов’янському середовищі мало свою регламентацію, що виражалася в екстериторіальності варязьких дружин відносно великих давньоруських міст[121].

Писемні джерела свідчать, що кожного разу, як тільки завдання, у вирішенні яких потрібна була допомога варягів, були виконані, київські князі намагалися позбутися їх. При цьому не тільки не обдаровували варягів за службу із щедрістю родичів, а нерідко не платили навіть обумовленої грошової суми. Володимир Святославич, коли варязька дружина почала надто переоцінювати свою роль в оволодінні Києвом і почала вимагати від киян викуп по дві гривни з людини, просто відмовив їм у цьому. Ображені таким ставленням, варяги заявили Володимиру: “Сольстилъ еси нами, да покажи ньі путь въ Греки”, онъ же рече имъ: “Идѣте”[122]. Мова йде, по суті, про вигнання з Русі непокірних союзників. Аналогічна ситуація виникла і в часи правління Ярослава Мудрого — він відмовився виплатити гроші варязькому загону Еймунда, що брав участь у відбитті печенізького нападу на Київ.

Ці та інші аналогічні факти вказують на те, що слов’яно-скандинавська за походженням князівська династія на Русі дуже швидко стала просто слов’янською, яка не мислила себе поза інтересами того державного організму, на чолі якого вона виявилась. Це справедливо і щодо представників північних народів, які йшли на службу до київських князів і залишались на Русі на постійне проживання. Протягом одного-двох поколінь вони повністю асимілювались і зберігали з свого минулого хіба що імена або прізвиська. У морі слов’янської правлячої знаті варязький елемент був незначним і, звичайно, не зіграв самостійної структуротворчої ролі.

У всіх випадках залучення варязьких “мужей лучших” на службу Київській державі немає й натяку на те, що цей процес регулювався і направлявся, скажімо, з Данії, Швеції чи Норвегії, або вказував на ущемлення суверенітету Русі. Навпаки, ініціатива виходила від київських князів, і можна тільки дивуватись, як вони уміли обернути свої зв’язки із Скандинавською Північчю на користь східнослов’янській державі.

Русь і Візантія

В історичній літературі час од часу порушується питання про культурно-історичну приналежність східних слов’ян і Русі. До кола якої європейської цивілізації вони входили — візантійсько-православної, римсько-католицької, хозаро-тюркської? Альтернативність підходу до проблеми зумовлює і альтернативність висновків. При цьому нерідко важливим є не позитивне і об’єктивне знання, а точка зору дослідника. Так з’явилися теорії хозарського і норманського походження Русі, її римсько-католицької християнізації тощо. Деякі дослідники, прекрасно обізнані з історією хрещення Володимира Святославича, все ж ставили перед собою питання — за яким обрядом хрестився київський князь?

Безперечно, східні слов’яни і Русь не були ізольовані від зовнішнього світу. Посідаючи історично важливу контактну зону між Арабським Сходом і Західною Європою, Візантією і Скандинавією, вони збагачувались їх досвідом. На різних етапах історичного розвитку питома вага впливів сусідніх культур була неоднаковою. Все залежало від політичної орієнтації, насамперед східних слов’ян. Адже вони не були в цьому процесі пасивною стороною. На етапі додержавного розвитку східних слов’ян “силові поля” культурної взаємодії мали переважно регіональний характер: на сході вони визначались арабо-хозарськими впливами, на півночі — балто-варязькими, на півдні і південному заході — візантійськими. У часи формування і розвитку Русі створилося спільне “силове поле” культури для всієї держави. Його епіцентр знаходився у власне Візантії, периферія підходила мало не до південно-західних рубежів розселення східних слов’ян (візантійські колонії в Криму, дунайські провінції).

Руські дружини Олега під стінами Царгорода. Мініатюра Радзивіллівського літопису

Входження східних слов’ян і Русі до візантійського історико-культурного ландшафту — тривалий історичний процес. Його початки губляться в першій половині І тис. н.е., коли в лісостеповій зоні сучасної України під впливом східних римських провінцій виникла так звана черняхівська культура.

Південна орієнтація мала місце і на етапі існування Антського союзу племен. Письмові джерела зберегли свідчення про військові конфлікти склавінів і антів з Візантією, але цим контакти двох сторін не вичерпувалися. Літописець Нестор вніс на сторінки “Повісті минулих літ” історичний переказ про київського князя Кия, який відвідав Константинополь, де його з почестями прийняв імператор[123]. Знахідки візантійського імпорту VI — VIII ст., у тому числі і монет, свідчать про налагодження торговельних контактів між Візантією і східнослов’янськими міжплемінними об’єднаннями в цей час.

Візит Кия до Царгорода (хоча не всі учені сприймають з довірою це повідомлення Нестора) не є чимось надзвичайним у слов’янській історії. Воно підтверджується і свідченнями візантійських авторів, котрі відзначали постійні набіги антів і склавінів на володіння імперії наприкінці V — у VI ст. Прокопій Кесарійський пише, що починаючи з 527 р. склавіни і анти регулярно вторгались у межі імперії. У 550 — 551 рр. вони разом з аварами підступили до Константинополя[124], а наприкінці століття мало не оволоділи візантійською столицею. Намагаючись убезпечити північний кордон, Візантія прагнула налагодити із слов’янами договірні відносини. На часи правління Юстиніана І (527 — 565) припадають перші дипломатичні контакти слов’янських племінних союзів з імперією. Візантія шляхом багатих дарів, найму на службу слов’янських загонів, переговорів із слов’янськими вождями домагалася тимчасових успіхів. Цікаві щодо цього свідчення Прокопія про антсько-візантійські контакти 30 — 40-х років VI ст., що дивовижним чином перегукуються з розповіддю Нестора про Кия. “Був такий собі Хільбудій, близький до імператорського дому, у військовій справі чоловік винятково енергійний і настільки безкорисливий, що замість величезних багатств він не набув ніякого достатку. На четвертому році своєї єдинодержавної влади імператор (Юстиніан. — П.Т.), призначивши цього Хільбудія начальником Фракії, поставив його для охорони ріки Істру”. Про подальшу долю анта Хільбудія існують дві версії. Згідно з однією, він загинув у бою з слов’янами, виконуючи свої союзницькі зобов’язання перед Візантією, згідно з іншою версією — повернувся до слов’ян[125].

Своєрідним продовженням цієї розповіді є повідомлення Прокопія про посольство Візантії 545 р. до антів, яке заявило про згоду імператора віддати слов’янам нижньодунайську фортецю Туріс і прилеглі землі за умови, що вони будуть охороняти північний кордон імперії від гунів. Анти прийняли пропозицію Юстиніана. І з цього часу джерела не згадують про їх виступи проти Візантії.

Упродовж першої половини IX ст. руси енергійно заявляють про себе перед Візантією. У 839 р. Їхнє посольство з’явилось у Константинополі, розраховуючи на встановлення дипломатичних зв’язків між візантійським двором і Києвом. У 40-ві — 60-ті роки IX ст. відбуваються військові походи Русі на візантійські володіння в Амастриді (Амасрі) і Криму. Особливо великим був кримський похід русів, у результаті якого вони зайняли весь південний берег — від Корсуня до Керчі.

Наріжною віхою в історії русько-візантійських відносин IX ст. був похід Русі на Константинополь у 860 р. Облога столиці стала своєрідною точкою відрахунку руської історії у грецьких хроніках.

Подія ця найповніше висвітлена в двох проповідях патріарха Фотія. Їх аналіз показує, що напад русів виявився несподіваним для жителів столиці Візантії. Руси прибули на кораблях і рухались із такою швидкістю, що вісники із зайнятих ними поселень не встигали до Константинополя раніше за них. Руси хотіли захопити місто відразу, а коли це не вдалося, почали облогу і грабування передмість. Імператор з військом знаходився в цей час у поході проти арабів, що полегшувало русам оволодіння столицею Візантії.

Зрештою все скінчилося для Константинополя добре. Переконавшись, що міста їм не взяти, руси зняли облогу і з великою здобиччю повернулися додому. Патріарх Фотій пояснив цей відступ чудом, пов’язаним із хресним ходом з Покровом Богородиці.

“Повість минулих літ” стверджує, що імператор Михаїл у цей час знаходився в Константинополі і навіть брав участь у хресному ході. А відступити русичів змусила велика буря на морі, що сталася після того, як Покров Богородиці опустили в морські хвилі. Отже, загалом літописець підтверджує слова патріарха Фотія.

“Повість минулих літ”, посилаючись на “летописанье греческое”, відзначає, що з цього часу “начася прозивати Руска земля”. Відбулося “дипломатичне визнання” Київської Русі Візантією. Між двома країнами, як справедливо вважали О.О.Шахматов, В.В.Мавродін та інші історики, було укладено угоду “миру і любові”.

Але велика східнослов’янська держава, звичайно, виникла не з політичного “небуття”, як це намагався зобразити Фотій. Народ, що населяв її, був відомий у Візантії давно. Інша справа, що зарозумілі греки тривалий час намагалися не помічати тих важливих перемін, що відбувались у східнослов’янському світі. Шлях до “дипломатичного визнання” був початий Руссю принаймні з VI ст.

З кінця VIII — початку IX ст. інтерес Русі до чорноморських ринків посилюється. Відчужуваний через “полюддя” додатковий продукт з підвладних племен не тільки задовольняв проблеми правлячої еліти молодої Київської держави, а й був важливою статтею руського експорту. Реалізація його на чорноморських ринках викликала протидію з боку Візантії. Певно, саме в цьому слід вбачати причину походів руських дружин IX ст. до Криму і Амастриди. Економічний інтерес, очевидно, становив основну мету руського посольства 838 — 839 рр. до Константинополя.

Своєрідним фіналом першого етапу взаємин Русі і Візантії був похід руських дружин 860 р. на столицю імперії. Незважаючи на його відносну невдачу, він відіграв вирішальну роль у зближенні двох країн і укладенню між ними договору.

Однією із найважливіших його статей стало хрещення Русі. Свідчення грецьких авторів підтверджені тільки Никонівським літописом, який зберіг повідомлення про Аскольдове хрещення Русі. Вони утримуються в тій його частині, що була укладена, як вважають Б.О. Рибаков та інші історики, на основі літопису Аскольда. Це подія великої історичної ваги, і вона, безперечно, не була несподіваною, а підготовлялася впродовж тривалого часу. Перші, не дуже виразні свідчення (письмові і археологічні) вказують на знайомство східних слов’ян з християнством іще в антську епоху. Конкретні дані з приводу цього містить “Житіє св. Стефана Сурозького”, де розповідається про хрещення князя русів Бравліна архієпископом візантійського міста Сурожа Філаретом. В літературі цей факт справедливо вважається частиною дипломатичної угоди між переможцями — русами і переможеними — греками.

У певному зв’язку з русько-візантійським договором 60-х років IX ст. була активність Русі на Сході. Похід руських на Абесгун не тільки мав на меті корисливі цілі, а й був виконанням союзницьких зобов’язань щодо Візантії, що перебувала у стані війни з Арабським халіфатом.

Конфесійне зближення Русі і Візантії, яке набуло особливого прискорення в роки правління князя Аскольда, у IX ст. ще не мало незворотного характеру. Успіхи християнізації Русі були відносними, а з приходом до влади новгородського князя Олега почалась язичницька реакція. В уявленні візантійців Русь продовжувала репрезентувати “варварський світ”, хоч і посіла певне місце в ієрархічній структурі “Візантійської співдружності націй”.

У роки князювання в Києві Олега (882 — 912) русько-візантійські відносини, переважно економічні, стали на твердий ґрунт юридично-правової регламентації. У 907 і 911 рр. після військових походів Русі на Константинополь були укладені вигідні для Києва мирні угоди. За умовами договору 907 р. Візантія забов’язувалася виплатити одноразову контрибуцію “по 12 гривенъ на ключь”, а також давати щорічну данину: “Уклады на рускыа грады: первое на Киевъ, таже на Черниговъ, на Переяславль, на Полтѣскъ, на Ростовъ, на Любечь и прочаа городы”[126]. Значні пільги надавалися руським купцям. Серед них такі: забезпечення продуктами харчування на шість місяців, дозвіл жити в передмісті Константинополя (в монастирі св.Мамонта), користуватися лазнею, забезпечення корабельним спорядженням, право виходу в місто групами по 30 осіб. Ще чіткіше обумовлені правові норми русько-візантійських відносин у договорі 911 р. Згідно з ним, сторони несли рівну відповідальність за вчинені злочини — вбивство, бійки, крадіжки; зобов’язувалися надавати допомогу торговельним суднам, які зазнали катастроф, повертати полонених і збіглих.

Якісь угоди, очевидно, були укладені й у військовій справі. Відомо, що в 911 р. 700 руських дружинників воювали у складі візантійського війська з критськими арабами.

Укладення мирних договорів з Візантією стало актом великої історичної ваги, що утверджував Київську Русь як рівноправного економічного партнера імперії. Пожвавлення торговельних відносин з Візантією другої половини IX — початку X ст. засвідчують знахідки візантійських монет у Середньому Подніпров’ї. Є підстави стверджувати, що вони були в обігу не лише в зовнішній, а й у внутрішній торгівлі.

Як і в часи Аскольда, укладання угод з Візантією за Олега перебувало в певному зв’язку з активізацією політики Русі на Сході. Східні автори повідомляють про походи русів у 909 — 910 рр. на Каспійське узбережжя, а також у Закавказзя 912 р.

Князюванням Олега завершується процес утворення Київської Русі, який був результатом тривалої політичної, економічної і культурної консолідації східних слов’ян. Відбувався він в умовах складної зовнішньополітичної ситуації, яка то прискорювала процеси об’єднання окремих східнослов’янських князівств у єдиний соціально-політичний організм, то гальмувала їх. Київська Русь IX — початку X ст. — це вже велика ранньофеодальна держава, яка дедалі впевненіше виходила на одне з провідних місць у системі міжнародних відносин.

Розділ 3

Політична історія Русі X-XIII ст.

Русь X — початку XI ст.

Політичний розвиток Русі X — XI ст. визначався як її винятковою роллю в житті східних слов’ян, так і місцем у світовій історії. Писемні джерела переконливо свідчать, що Русь підтримувала широкі і різноманітні відносини з багатьма країнами світу. Основним змістом цих зв’язків були безпека країни, встановлення стабільних кордонів, економічний розвиток міст. Це, по суті, визначало зовнішньополітичну діяльність Русі, що виражалося насамперед у встановленні дипломатичних контактів, торгових договорах, частих династичних шлюбах представників правлячих домів різних країн з київською великокняжою родиною.

Після смерті Олега великим київським князем став Ігор (912 — 945). У свідченнях писемних джерел про життя Ігоря багато неясного і суперечливого. Згідно з статтею 879 р. “Повісті минулих літ”, він був сином Рюрика і прибув до Києва з Олегом у малолітньому віці. В. Татищев вважав найбільш вірогідною датою народження Ігоря 875 рік. У 903 р. він одружився на псковитянці Ользі, яка, за однією версією, походила з простого роду, за іншою — була онукою слов’янського князя Гостомисла. 942 р., тобто через 40 років після одруження Ігоря і Ольги, у похилих батьків народився син Святослав. М.М. Тихомиров зауважив життєву суперечливість цієї версії, з якою він був не згоден тому, що Ігоря вважали сином Рюрика[127].

Початок правління Ігоря збігся з активізацією автономістських тенденцій деяких східнослов’янських племен. Першими вийшли з покори Києву древляни. Їх приклад наслідували уличі. І з тими, і з іншими Ігорю довелося вести тривалу боротьбу. 914 р. він здійснив похід на древлян і “побѣдивъ, и возложи на ня дань болши Олгови”[128]. Трирічна боротьба з уличами закінчилася тим, що вони залишили Середнє Подніпров’я і відійшли в нижнє межиріччя Дністра і Південного Бугу.

Досліджуючи питання про боротьбу Києва з древлянами, історики нерідко вказують на те, що Ігорю вдалося скасувати у них внутрішню політичну організацію. Б.Д. Греков писав, що в Древлянській землі посадили воєводою Ігоря Свенельда, в руках якого зосередилася велика територія уличів і древлян[129]. Як основний аргумент наводилися відомі слова дружинників Ігоря про збагачення отроків Свенельда: “Отроци Свѣнелъжи изодѣлися суть оружьемъ и порты, а мы нази. Поиди, княже, с нами на дань, да и ты добудеши и мы”[130]. О.О. Шахматов не виключав навіть співучасті Свенельда в трагічній смерті свого сюзерена в 945 р. Навряд чи є підстави для таких тверджень. Якби це справді було так, непереливки було б Свенельду в роки правління властолюбної Ольги. Тим часом почував він себе досить упевнено.

Гадаємо, що відношення (досить зацікавлене) Свенельда до Древлянської землі визначалося його участю у зборі князівської данини, в результаті чого в його руках (і дружини) осідала певна частина того продукту, що вилучався на користь держави. Одержати ж землю на правах феодальної власності він не міг хоча б тому, що там у цей час сидів представник місцевої династії князь Мал. Пізніше, коли Древлянська земля перейшла до сина Святослава Олега, Свенельд втратив навіть право збирати данину. Досить згадати, як зреагував Олег на спробу сина Свенельда Люта пополювати у межах його феодальних володінь — Лют був убитий. Підбурюючи київського князя Ярополка виступити походом на Олега, Свенельд говорить: “Поиди на братъ свой и прими волость его”[131]. Ці слова — ще одне свідчення того, що Древлянська земля ніколи не передавалася до рук боярина Свенельда.

У роки княжіння Ігоря біля південних кордонів Русі вперше з’явилися печеніги. У 915 р. вони уклали з Києвом мир і відкочували до Дунаю, однак уже в 930 р. цю угоду було порушено. З короткого повідомлення літопису — “а Игорь воеваше Печенѣги” — незрозуміло, яка з сторін першою порушила умови миру. Виходячи з візантійських джерел, можна зробити висновок, що в загостренні русько-печенізьких відносин винна насамперед візантійська дипломатія. Ось що писав візантійський імператор Костянтин Багрянородний у творі “Про управління імперією” — повчанні сину і спадкоємцю Роману II (959 — 963) про взаємовідносини росів, печенігів і ромеїв: “Знай, що пачинакіти (печеніги. — П.Т.) стали сусідніми і суміжними також росам, і частенько, коли у них нема миру одне з одним, вони грабують Росію, завдають їй значної шкоди[...] Знай, що і біля царственого цього града (Константинополя. — П.Т.) ромеїв, якщо роси не знаходяться в мирі з пачинакітами, вони з’явитися не можуть ні заради війни, ні заради торгівлі, бо коли роси з човнами приходять до річкових порогів і не можуть поминути їх інакше, аніж витягнувши свої човни з річки й переправивши, несучи на плечах, нападають тоді на них люди цього народу пачинакітів”.

Костянтин VII не обмежується викладом політичної ситуації, що склалася в результаті появи біля північних кордонів Візантії печенігів. Він радить сину, як обернути цю ситуацію на користь імперії. Для цього погрібно завжди шукати миру з печенігами. “Знай, що поки василевс ромеїв буде в мирі з пачинакітами, ні роси, ні турки не можуть нападати на державу ромеїв за законом війни, а також не можуть вимагати у ромеїв за мир великих і надмірних грошей та речей, побоюючись, що василевс застосує силу цього народу проти них, коли вони виступлять на ромеїв. Пачинакіти, зв’язані дружбою з василевсом і заохочені його грамотами і дарами, можуть легко нападати на землю росів і турок, забирати в рабство їх жінок та дітей і розоряти їх землю”[132].

Із сказаного видно, що Візантія боялася посилення Русі і тому намагалася зашкодити цьому шляхом печенізької загрози. У Києві не одразу розгадали підступність імператорського двору, і аж до 30-х років X ст. Русь надавала воєнну допомогу Візантії; руські у складі імператорської армії брали участь у війнах в Італії.

Врешті-решт, вірогідно, що подвійну гру візантійської дипломатії було розкрито, і між сторонами стався розрив. У 941 р. Ігор здійснив перший похід на Візантію, який завершився поразкою руських. Біля стін Константинополя візантійці зустріли руський флот і спалили його “грецьким” вогнем.

Ось як пише про це руський літописець: “Феофан же устрѣте я въ людехъ со огнемъ, и пущати нача трубами огнь, на лодьѣ руския. И быстъ видѣти страшно чюдо”[133]. Русичі, що врятувалися, порівнювали цей вогонь з блискавкою на небі.

Незважаючи на поразку, Ігор почав готувати новий похід. На це пішло майже три роки. 943 р. руське військо, у складі якого були дружини від усіх племінних князівств і союзні Києву варяги, “поиде на Греки въ лодьях и на конихъ”[134]. Корсунці попередили імператора про наближення до кордонів Візантії великої руської сили, і він попросив миру. Його посольство зустріло руських на Дунаї і передало Ігорю послання Романа І: “Не ходи, но возьми дань, юже ималъ Олегъ, придамь и еще к той дани”[135]. Ігор, порадившись з дружиною, прийняв пропозицію імператора. Одержавши дорогі дари — “злато, и серебро, и паволоки”, руські від Дунаю повернули назад на Русь. Після цього сторони уклали новий мирний договір, обмінялись посольствами. Текст договору було викладено двома мовами. Церемонія його затвердження відбулась у Константинополі в присутності руських послів і в Києві — у присутності візантійських. Як повідомляє літопис, Ігор і частина його дружини скріпили договір клятвою біля язичницького капища Перуна. Друга частина Ігоревої знаті, що сповідала християнську віру, принесла присягу в церкві святого Іллі на Подолі. На цей час у Києві була, очевидно, вже досить велика і впливова християнська община. Арабські автори відзначали, що руські прийняли християнство уже в 912 — 913 рр.[136]

Відбиття нападу руських дружин князя Ігоря на Царгород грецьким вогнем. Мініатюра Радзивіллівського літопису

При оцінці мирного договору 944 р. між Візантією і Руссю незмінно постає питання — кому він був вигідний? Відповідь може бути тільки одна — обом сторонам. Коли б це було не так, його б не укладали. Але така постановка питання не зовсім коректна. Вигоди договору 944 р. слід розглядати не стільки зважаючи на конкретну історичну обстановку, скільки у порівнянні його з попередніми аналогічними угодами. При такому підході з’ясовується, що Русь за умовами нового політичного договору справді позбавлялася багатьох привілеїв, обумовлених договорами 907 і 911 рр. Це введення обмеження на купівлю руськими купцями паволок, ліквідація безмитної торгівлі, зобов’язання не зимувати в гирлі Дніпра, в районі Білобережжя і на острові св. Єлферія (нинішній острів Березань), вимога охороняти кримські володіння Візантії від нападу чорних болгар та ін.

У 944 р. Ігор здійснив також похід на Закавказзя, що мав на меті нейтралізувати союзника Візантії Марзубана, який стояв на чолі войовничих горців Південного Прикаспію. Руські взяли Дербент, потім через Ширван по Курі піднялися до столиці Аррана (Албанії) Бердаа і захопили її. Але при цьому вони, як повідомив Ібн Міскавей, не пограбували міста, а стали у ньому табором. Дальшому просуванню руських завадила жорстока епідемія, що скоротила їх чисельність і змусила почати відступ. З великою здобиччю вони повернулися додому[137].

Клятва вірності русько-візантійському договору 944 р. у Києві в церкві св. Іллі і на Перуновому горбі. Мініатюра Радзивіллівського літопису

Часті воєнні походи підривали економіку Русі. Вони збагачували верхівку дружини, але великим тягарем лягали на плечі трудового населення. Походи відривали від мирної праці багато людей, а це негативно впливало на розвиток господарства. Відшкодувати втрати руська знать сподівалась шляхом вигідних торгових угод з Візантією, збуту товарів — данини з підлеглих Києву племен, у зв’язку з чим її було значно збільшено. Данину збирали з населення, періодично об’їжджаючи країну (так зване полюддя). Про те, як це відбувалося, свідчить сучасник Ігоря — візантійський імператор Костянтин Багрянородний: “Зимовий і суворий спосіб життя цих самих Русів такий. Коли наступає листопад місяць, князі їх одразу виходять з усіма Русами з Києва і відправляються в полюддя, тобто круговий об’їзд, і саме в слов’янські землі Древлян, Дреговичів, Сіверян та інших слов’ян, що платять данину Русам. Годуючись там упродовж всієї зими, вони у квітні місяці, коли скресне крига на Дніпрі, знову повертаються до Києва”[138].

За такої форми данини у населення нерідко відбирали все, що воно мало. В результаті руйнувалися господарства смердів, росло невдоволення на місцях. Позачерговий вояж Ігоря до древлян за даниною восени 945 р. закінчився для нього трагічно. Зібравшись на думу, древляни прийняли рішення вбити князя. “Аще ся въвадить волкъ в овцѣ, то выносить все стадо, аще не убьють его; тако и се, аще не убьемъ его, то вся ны погубить”[139]. Під Іскоростенем древляни напали на князя та його дружину і всіх перебили.

Хрещення Ольги в Константинополі. Мініатюра Радзивіллівського літопису

Повстання древлян було придушене дружиною Ігоря Ольгою, котра у зв’язку з малолітством сина Святослава фактично стала великою княгинею.

І все-таки, щоб упорядкувати норми феодальних повинностей і попередити нові хвилювання народних мас, Ольга змушена була провести деякі реформи, що регламентували феодальну експлуатацію. Близько середини X ст. на Русі значно зросло землеволодіння, посилився процес феодального освоєння земель — поширення влади феодала на колишні угіддя. В результаті виникали нові замки-гради — центри феодального землеволодіння. Найбільшим земельним вотчинником була княгиня Ольга; в числі її володінь літопис називає і місто Вишгород, де знаходився господарчий двір княгині.

За Ольги виріс міжнародний престиж Русі. У 946 р. велика княгиня в супроводі великої свити відвідала Константинополь[140]. Існує протокольний запис прийому Ольги візантійським імператором. У складі її посольства було понад 100 чоловік (16 близьких Ользі жінок, племінник, не виключено, що під ним приховується Святослав, піп Григорій, 22 посли, 44 купці, 2 перекладачі, 18 рабинь). Ольга вела переговори з Костянтином Багрянородним, хоча їх зміст залишився невідомим. Офіційної угоди укладено не було. Можна лише припускати, що правителі двох країн обговорили питання торгово-економічних відносин, підтвердивши вірність договору 944 р., а також злободенну на той час проблему християнізації Русі.

На честь Ольги Костянтин VII влаштував офіційний прийом. Двічі він приймав княгиню у вузькому колі, кілька разів вона була на імператорських обідах, на іподромі[141]. І все-таки візитом до Константинополя Ольга лишилась невдоволена. Повернувшись до Києва, вона не поспішала відсилати дари у відповідь. Костянтин нагадав про це Ользі: “Яко много дарихъ тя; ты бо глаголаша ко мнѣ, яко аще возъвращюся в Русь, многи дары прислю ти: челядь, воск и скъру, и вой в помощь”. Роздратована княгиня відповіла грецьким послам таке: “Аще ты (імператор. — П.Т.) також постоиши у мене в Почайнѣ, яко азъ в Суду, то тогда ти дамъ”[142].

Що Ольга була невдоволена прийомом у Константинополі, свідчить і той факт, що вона активізувала дипломатичні відносини з німецьким королем.

У 949 р., за даними німецьких хронік, Ольга, іменована “королевою руською”, направила до Оттона І у Франкфурт-на-Майні своїх послів з проханням прислати єпископа і священика. Згідно з повідомленням “Продовжувача хроніки абата Регінона Прюмського”, на Русь було направлено єпископом якогось Лібуція, однак по дорозі він помер. Наприкінці 961 р. до Києва прибув монах трірського монастиря Адальберт, але його місія була невдалою. “Не добившись успіху ні в чому тому, для чого посланий, і переконавшись у марності своїх намагань”, Адальберт змушений був у 962 р. повернутися на батьківщину[143].

З 964 р. великим князем став Святослав Ігорович: “Князю Святославу възрастъшю и възмужавшю, нача вои совокупляти многи и храбры”[144].

Тут хотілось би відступити від послідовного викладу політичної історії Русі і звернутись до хронології деяких подій. У нашій історіографії усталилась традиція, згідно з якою дати “Повісті минулих літ”, що стосуються життя і діяльності князя Святослава, не викликають сумніву. Вважається, що народився Святослав близько 942 р. Підставою служить літописна стаття 946 р., в якій розповідається про участь Святослава в поході Ольги на древлян. Спис, кинутий княжичем у бік ворога, ледве перелетів голову коня і впав біля його ніг. Літописець відзначає з цього приводу, що Святослав “бѣ бо дѣтескъ”.

Виходячи з цього повідомлення, Б.О. Рибаков і вирахував вік княгині Ольги. Оскільки заміж на Русі звичайно виходили у 16 — 18 років, можна припустити, що народилася вона приблизно у 923 — 927 рр. і, отже, Константинополь відвідала в 28 — 32 роки[145]. Цей розрахунок Б.О.Рибакова мав ствердити достовірність літописної версії про сватання імператора до руської княгині, так мальовничо розписане руським літописцем.

Прийняття такої хронології справді усуває неточність розповіді про сватання Костянтина VII, але породжує нові численні суперечності, уже неспростовні. Насамперед треба довести неправомірність свідчень літопису 903 р. про одруження (вірогідно, заручини) Ігоря і Ольги. Ще більші труднощі виникають, коли ми звернемося до літописного свідчення 970 р.: “Святославъ посади Ярополка в Киевѣ, а Ольга в деревѣхъ. В се же время приидоша людье ноугородьстии, просяше князя собѣ... И рече Добрыня: “Просите Володимера”[146]. Виявляється, в 970 р. у Святослава, що мав, за неспростовною хронологією “Повісті минулих літ”, 28 років, було, принаймні, двоє дорослих синів. На самостійне княжіння вони могли бути призначені не раніше, ніж досягли б 15 — 16 років. Отже, виходить, що батьком Святослав став уже в 12-літньому віці. Якщо погодитися з тим, що він народився в 942 р., то це не тільки руйнує всю подальшу хронологію, а й ставить під сумнів генеалогічне князівське древо.

Навряд чи може бути сумнів, що у “Повісті минулих літ” вік Святослава умисне занижено. Побічним свідченням може бути стаття 946 р. у літопису В.Татищева: “Ольга с сыном Святославом, собрав войско довольное и храброе, пошла на Деревлянскую землю. Древляне же, собрався, вышли противо ея и соступившемся обоим полкам Святослав, хотя тогда млад был, но яко вождь и мститель смерти отца своего сам начал битву и, брося копием в древляны, пробил коня сквозь”[147].

Звичайно, хлопчик у три чи п’ять років не міг з такою силою кинути списа. Отже, зважаючи на незаперечні факти про вік Ярополка, Олега і Володимира, можна стверджувати, що Святослав з’явився на світ не пізніше 930 — 932 рр.

Тут постає ще одне питання, яке потребує роз’яснення. У момент смерті Ігоря Святослав справді ще не досяг князівського змужніння, і участь Ольги в управлінні країною уявляється природною. Але чому тоді вона так надовго затрималась при владі? Над цим питанням, вірогідно, думали літописці і знайшли зручне пояснення: причина — у малолітстві Святослава. Насправді причина була інша. Ольга — владна і сильна особистість, просто відсторонила на деякий час Святослава від державних справ.

Можливо, саме в цьому полягає причина його дивної, на перший погляд, нелюбові до Києва. В очікуванні свого часу Святослав, очевидно, мало вникав у суть своїх майбутніх обов’язків як глави держави. Він не зблизився з боярським оточенням великокнязівського столу, яке займало свої адміністративні посади мало не спадково. Єдиним його заняттям і втіхою була військова справа. Тільки ставленням дружини до себе Святослав і дорожив. На прохання матері прийняти християнство він відповідав: “А дружина моя сему смѣятися начнуть”[148].

Лише близько 964 р. вся повнота влади на Русі перейшла до Святослава. Час його княжіння пройшов під знаком утвердження Русі на міжнародній арені шляхом подолання супротиву з боку деяких сусідніх країн. Волзька Булгарія суперничала з Руссю у східній торгівлі. Хозарія, хоч і підтримувала з нею тісні стосунки, часто грабувала купецькі східнослов’янські каравани, що йшли з Києва. До того ж, данинниками Хозарії були деякі східнослов’янські племена, зокрема в’ятичі. Погіршились і відносини з Візантією, що протидіяла росту могутності Русі.

Першим самостійним кроком Святослава було повернення під владу Києва в’ятичів. З цією метою він здійснив похід на Оку і Волгу. “Налѣзе вятичи, и рече вятичемъ: “Кому дань даете?” Они же рѣша: “Козарамъ по щьлягу от рала даемъ”, — читаемо в “Повісті минулих літ”[149]. Звільнивши в’ятичів від хозарської данини, Святослав узяв фортецю Біла Вежа (Саркел), переміг ясів і косогів (предки осетинів і черкесів) і наклав на них данину. Сучасник Святослава арабський географ Ібн Хаукаль свідчить, що військо русів досягло міста Булгар і землі буртасів (мордви). Під час цього походу було взято столицю Хозарії Ітіль, міста на Каспійському узбережжі. В результаті походів Святослава Хозарська держава остаточно прийшла до занепаду.

У війні з Хозарією Святослав, безперечно, керувався певними політичними мотивами. Здавна хозари претендували на панування над частиною східнослов’янських земель, зокрема в’ятичів і сіверян. Включення їх до державної структури Русі потребувало подолання хозарської протидії. Перемога над Хозарською державою прискорила процес східнослов’янської консолідації, але одночасно відкрила кочовикам шлях на захід, що створило для Русі нову небезпеку. З цього часу господарями південноруських степів аж до Посулля і Поросся стали печенізькі орди. Слов’янські поселення, розташовані південніше цих рубежів, на кінець X ст. перестали існувати. Печенізька небезпека нависла над містами Подніпров’я і навіть Києвом.

Печеніги блокували торгові шляхи, що вели на схід. В результаті майже повністю припинилася торгівля з країнами Арабського Сходу. Великі перешкоди створювали печеніги і для русько-візантійської торгівлі, нападаючи на торгові каравани біля дніпровських порогів.

Походи Святослава 965 — 968 рр. на Волзьку Булгарію, Хозарію і Балкани значно наблизили Русь до земель Візантійської імперії. Це тривожило Константинополь, і його дипломатія докладала великих зусиль, щоб посварити Русь з одним із її сильних сусідів, зокрема Булгаріею. Щоб схилити Святослава до походу проти Булгарії, з Візантії йому послали 15 кентаріїв золота. У 968 р. руські дружини під проводом Святослава з’явилися на Дунаї. У битві під Доростолом (сучасна Сілістра) болгари зазнали поразки. Святослав захопив міста по Дунаю, зробивши Переяславець своєю резиденцією.

Скориставшись відсутністю Святослава, в тому ж році у межі Русі вдерлися підкуплені Візантією печеніги. Безперешкодно вони підійшли до Києва і взяли його в облогу. У літописній статті 968 р. говориться: “И оступише печенѣзи градъ в силѣ велицѣ, бщислено множество около града, и не бѣ льзѣ изъ града вилѣсти, ни вѣсти послати”[150]. Серед обложених були мати і діти Святослава. Місто було врятоване завдяки мужності киян і підходу лівобережних дружин під проводом воєводи Претича. Печеніги, вирішивши, що це військо Святослава, спішно відступили.

Святослав покинув Болгарію і повернувся до Києва. Незабаром він знову почав готуватися до походу на Балкани. На прохання Ольги і бояр залишитися в Києві Святослав відповів, що йому більше до вподоби Переяславець-на-Дунаї. “Не любо ми есть в Киевѣ быти, хочю жити в Переяславци на Дунай, яко то єсть середа земли моей”[151]. Сюди, за словами Святослава, сходились блага з різних сторін: з Візантії — золото, шовки, вина і фрукти; з Чехії і Угорщини — срібло і коні; з Русі — дорогі хутра, мед, раби.

Судячи з цієї відповіді і зважаючи на деякі заходи щодо організації управління державою, Святослав справді мав намір перенести столицю Русі на Дунай. Він розділив князівства між своїми синами. На київському столі посадив старшого сина Ярополка, в Древлянській землі — Олега, у Новгороді — Володимира. Цей захід поклав початок державній реформі, в результаті якої вся Русь опинилась у володінні однієї князівської династії. Завершив її син Святослава Володимир.

Владнавши таким чином справи на Русі, Святослав почав у 969 р. другу балканську кампанію. Однак ситуація на Балканах змінилася не на користь Русі. Візантія, пропонуючи Святославу виступити проти Болгарії, мала на меті послабити не лише Болгарію, а й Русь. Коли київський князь здобув ряд перемог, Візантія різко змінила свою політику. Новий імператор Іоанн І Цимісхій вислав проти руських своє військо, яке також зазнало поразки. Руські оволоділи Філіппополем (сучасний Пловдив) і почали загрожувати Царгороду: “За маломъ бо бѣ не дошелѣ (Святослав. — П.Т.) Царяграда”[152]. Однак у битві під Аркадіополем руське військо зазнало поразки. За угодою з Цимісхієм Святослав пішов на Балкани і закріпився у Доростолі. Несподівано навесні 971 р. імператор вторгся зі своїм військом до Болгарії і взяв в облогу Преслав, де знаходився руський гарнізон. Незабаром візантійці захопили місто, з якого вдалося втекти лише небагатьом руським воїнам.

Повернення дружини Святослава на Русь. Мініатюра Радзивіллівського літопису

Наприкінці квітня 971 р. візантійське військо обложило місто Доростол, де зібралися основні сили Святослава. Три місяці тривала облога. Руські війська неодноразово робили героїчні вилазки, в одній із яких загинув воєначальник візантійців; з великими труднощами їм вдалося стримати натиск руських. Великих втрат, природно, зазнало і руське військо. Святослава було поранено. Знесилені сторони змушені були почати переговори.

Іоанн І Цимісхій, намагаючись вразити руських своєю царською величчю, під’їхав до берега Дунаю верхи у позолочених обладунках. Багато вбрана була і його свита. Святослав же переплив річку в човні. Він сидів на веслах і гріб разом з іншими, нічим від них не відрізняючись. Сидячи в човні на лаві для гребців, він, як свідчить візантійський історик Лев Діакон, вів мову з Цимісхієм про умови миру і скоро поїхав. Мирний договір вдалося укласти на таких умовах: Святослав відмовлявся від претензій на візантійські володіння в Криму і на Дунаї, імператор зобов’язувався безперешкодно пропустити руських додому, забезпечити їх продовольством на дорогу і надалі ставитися до руських “як до друзів”.

Чого були варті запевнення імператора в дружбі, видно з наступних подій. До ворожих Русі печенігів терміново відправили посланця Цимісхія Феофіла Євхаїтського, котрий повідомив їх про повернення Святослава з Болгарії. Явна мета місії Феофіла полягала в посередництві між руськими і печенігами, таємна — у підбурюванні останніх на розправу з Святославом. В районі порогів печеніги влаштували засідку. Побачивши численного ворога, Святослав повернув до гирла Дніпра, в район так званого Білобережжя, щоб там перезимувати. Незабаром, однак, у руському стані почався голод, і Святослав змушений був прийняти рішення про повернення на Русь. У вирішальному бою з печенігами біля порогів Святослав і загинув.

Поразка Святослава на Балканах мала негативні наслідки не лише для Русі, а й для Болгарії. Іоанн І Цимісхій захопив у полон болгарського царя Бориса, перейменував столицю Східноболгарського царства Великий Преслав у Іоаннополь, а всю Придунайську Болгарію перетворив у візантійську провінцію.

В історіографії зустрічаються суперечливі оцінки діяльності Святослава, оскільки її наслідки не були однозначними. Дбаючи про міжнародний авторитет Русі, зміцнення її економічних позицій на чорноморських ринках, Святослав не так активно цікавився внутрішніми справами. Не випадково кияни говорили йому: “Ты, княже, чюжея земли ищещи и блюдеши, а своея ся охабивъ”[153]. Святослав, безперечно, був вродженим полководцем. Сучасники свідчили, що він у військових походах був легким, як барс. З собою не брав ні шатра, ні воза, ні казана. їв смажене на вугіллях м’ясо. Спав на підстилці з сідлом у головах, як і всі його дружинники. Загальновідоме рицарське ставлення Святослава до ворогів. Про свій намір виступити він завжди сповіщав супротивника. “И посылаше къ странамъ, глаголя: “Хочю на вы ити”[154]. Святослав не втрачав самовладання у найскладніших ситуаціях. Виявившись одного разу оточеним вдесятеро переважаючими силами візантійців, він звернувся до своїх воїнів з полум’яною промовою, що стала знаменитою: “Да не посрамимъ землѣ Рускиѣ, но ляжему костьми, мертвый бо срама не имамъ... но станемъ крѣпко, азъ же предъ вами пойду”[155]. На жаль, Святослав не міг належним чином оцінити справжню небезпеку кочових орд печенігів. А тим часом боротьба з ними ставала для Русі життєво важливою необхідністю.

Державне управління на Русі після смерті Святослава деякий час лишалося таким, як воно склалося за його життя. Великим київським князем став Ярополк, брати Олег і Володимир княжили відповідно в Овручі і Новгороді. В інших землях сиділи князі місцевих династій.

Інтереси васалів і сюзерена, як відомо, не завжди збігалися. Суперечності між ними були закладені в самому характері феодальних відносин. У 977 р. вони переросли у збройний конфлікт. Боротьба почалася між древлянським князем Олегом і воєводою Ярополка Свенельдом. Приводом послужило вбивство сина Свенельда Люта, який порушив права феодальної власності Олега. Насправді в основі конфлікту було питання про те, кому володіти Древлянською землею. У битві, що відбулася між братами, Олег загинув.

Новгородський князь Володимир, побоюючись розділити участь брата, втік за море. У Новгород був призначений посадник із Києва. На деякий час Ярополк став єдиновладним правителем Русі, але вже 980 р. його вигнав з Києва Володимир. Ярополк утік до міста Родня. Пізніше, повіривши воєводі Блуду, що Володимир наділить його якоюсь волостю, Ярополк прибув до Києва, де і був убитий варягами.

З 980 р. “нача, — читаємо в літопису, — княжити Володимеръ въ Киевѣ, единъ”. Володимир Святославич мав незвичну для великого князя генеалогію: був позашлюбним сином Святослава і ключниці Ольги Малуші Любечанки. Уже в юному віці вій одержує князівський стіл у Новгороді. Близько 976 р. Володимир оволодів Полоцьком, де силою взяв собі за дружину Рогніду, дочку полоцького князя Рогволда. Незважаючи на те, що горда полочанка перед тим відхилила пропозицію Володимира, заявивши: “Не хочю разути рабычича, но Ярополка хочю”, їй довелося скоритися. Шлюб цей не був щасливим. Переконавшись, що Володимир збайдужів до неї, Рогніда уже в Києві зробила невдалу спробу вбити його. Розгніваний Володимир вислав Рогніду з міста і поселив у селі Предславино.

Похід Володимира на в’ятичів. Мініатюра Радзивіллівського літопису

Ставши великим князем (980 — 1015), Володимир Святославич розгорнув енергійну діяльність, спрямовану на зміцнення держави. Досягненню цієї мети сприяли і його військові походи 981 — 993 рр. на ятвягів, в’ятичів, хорватів, у результаті яких всі східнослов’янські племена були об’єднані навколо Києва.

У часи княжіння Володимира завершився тривалий процес формування території Київської держави. Визначились і закріпились кордони Русі, які в основному збігалися з етнічними рубежами східних слов’ян. Вони проходили в районі верхів’їв Оки і Волги на сході; Сули, Сіверського Дінця,

Росі і Південного Бугу — на південному сході; Дністра, Карпат, Західного Бугу, Німану, Західної Двіни — на заході; Чудського озера, Фінської затоки, Ладозького та Онезького озер — на півночі. Це була найбільша держава в Європі, яка відзначалася винятковою для часів середньовіччя однорідністю. Лише незначну частину її населення становили неслов’янські народи: на північному сході — чудь, весь, меря, на півдні — торчеські племена.

У сфері постійного політичного впливу Русі перебував цілий ряд сусідніх територій, куди здавна проникало слов’янське населення. Протекторат над цими землями забезпечував їй вихід на міжнародні ринки. Мова йде про райони Північного Причорномор’я, Криму і Приазов’я, де молода Київська держава з перших днів свого існування успішно конкурувала з Візантією. Особливо міцними були позиції Русі у Приазов’ї. Уже в X ст. тут виникло давньоруське князівство з центром у Тмутаракані (колишнє грецьке місто Таматарха), що упродовж кількох віків відігравало важливу роль в економічному і політичному житті країни.

З IX — X ст. значно зміцнюються позиції Русі в Криму. Успішні походи руських дружин проти Візантії і її північнопричорноморських колоніальних центрів сприяли стабілізації економічних відносин Північного Причорномор’я з давньоруськими землями. За часів Володимира Святославича до складу Тмутараканського князівства увійшов район Керченського півострова, головне місто якого одержало руську назву Корчів. Зміцнились також позиції Русі в містах Херсонес і Сурож (Судак), де знаходились торгові колонії руських купців.

Похід Володимира на печенігів. Мініатюра Радзивіллівського літопису

Неодноразові спроби Візантії витіснити Русь з Криму і Північного Причорномор’я не мали та й не могли мати успіху. Традиційно цей район тяжів не до метрополії (Греція, Рим чи Візантія), а до сусідніх з ним материкових районів з давньою високою культурою землеробства і скотарства.

Серед заходів, спрямованих на вирішення завдань політичної консолідації країни, важливе значення мала адміністративна реформа. Сенс її полягав у тому, що землі і князівства, де правили залежні від Володимира місцеві князі, передавалися синам Володимира: Новгород — Ярославу, Полоцьк — Ізяславу, Туров — Святополку, Ростов — Борису, Муром — Глібу, Смоленськ — Станіславу, Древлянська земля — Святославу, Волинь —Всеволоду, Тмутаракань — Мстиславу, Псков — Судиславу. Реформа ліквідувала владу місцевих “світлих князів”, поклала край автономізму земель.

У галузі зовнішньої політики основним завданням Володимир вважав боротьбу з печенігами. Для захисту південних кордонів Русі і її столиці він наказав збудувати систему фортець. “И рече Владимиръ: се не добро, еже малъ городъ около Киева. И нача ставити городы по Деснѣ, и по Востри, и по Трубежеви, и по Сулѣ, и по Стугнѣ. И поча нарубати мужѣ лучшиѣ от словень, и от кривичь, и от чюди, и от вятичь, и от сихъ насели грады: бѣ бо рать отъ печенѣгъ”[156]. Ця розповідь літопису свідчить про високий рівень державної організації Русі в X ст. Подібні заходи були під силу тільки країні з великим матеріальним і людським потенціалом.

У літописній розповіді про заселення новозбудованих порубіжних кріпостей деяке здивування викликає список племен, представникам яких була виявлена така висока довіра: словени, кривичі, в’ятичі, чудь. Що це — спроба київського уряду мобілізувати для потреб оборони Руської землі сили інших східнослов’янських і неслов’янських племен? Відповісти на це питання можна ствердно, проте навряд чи ця відповідь буде вичерпною. Залучаючи від названих племен “мужей лучших” для постійного проживання у південноруських кріпостях, Володимир мав також на меті створити тут своєрідну противагу місцевому боярству. Ймовірно, що літопис має на увазі людей, так чи інакше зв’язаних з князем і його оточенням, тобто “своїх людей”, на яких можна було б покластися. Як відомо, Володимир пішов до Новгорода в юному віці і, слід гадати, не мав на півдні Русі надійних прихильників.

Облога військами Володимира міста Корсуня в Криму. Мініатюра Радзивіллівського літопису

Боротьбу з печенігами схвально сприймало населення Русі. Про подвиги Володимира “Красне Сонечко”, Іллі Муромця і Добрині Никитича народ складав пісні. У героїчному епосі (билинах) знайшло відображення життя тих градів, що були покликані захистити Русь від поганих. “На горах, горах да на высоких, на шоломя на окатистом, там стоял да тонкий вся шатер. Во шатре — то удаленьки добры молодцы. Стерегли, берегли они красен Киев-град”.

Окрім системи воєнно-феодальних замків південноруське порубіжжя захищали могутні земляні вали і рови, що проходили вздовж лівого берега Росі, між нею і Роставицею, а також уздовж лівого берега Стугни. Пороські земляні вали, вірогідно, становили єдину систему з валами Переяславщини, які доходили до ріки Супой. Стугнинські вали, що продовжувались у західному напрямку до ріки Здвиж, мали захищати ближні підступи до столиці Русі. На жаль, земляні вали лише нещодавно стали об’єктом серйозних археологічних досліджень, і тому немає надійних даних з історії їх створення та функціонування. Відомо лише, що вперше як оборонні споруди вони згадуються в літопису під 1093 р., коли давньоруські князі йшли походом на половців. “И минувше Треполь, проидоше валъ. И се Половцѣ идяху противу, и стрѣлци противу пред ними; нашимъ же ставшимъ межи валома, поставиша стяги своя, и изидоша стрилци из валу”[157]. Двічі літопис згадує переяславські вали. У 1095 р., коли половецькі хани прийшли до Мономаха просити миру, один із них — Ітлар — увійшов у Переяслав, а другий — Китай — “ста межи валома с вои”[158]. 1149 р. між цими валами стали табором війська Юрія Довгорукого.

Прибуття візантійської принцеси Анни до Корсуня. Мініатюра Радзивіллівського літопису

У літературі про час спорудження валів висловлювалися найрізноманітніші думки. Одні дослідники схильні датувати їх скіфським часом (VII — VI ст. до н.е.), інші — черняхівським (II — V ст. н.е.), треті пов’язують їх появу з діяльністю слов’янських союзів племен Руської держави. Очевидно, земляні вали не були зведені в якийсь із цих періодів; вони є пам’яткою багатьох поколінь землеробського лісостепового населення, яке намагалось убезпечити себе від вторгнення степових кочовиків. Результати робіт експедиції Інституту археології АН України під керівництвом М.П. Кучери дають можливість стверджувати, що значна частина цих валів була зведена за княжіння Володимира Святославича, а згодом і Ярослава Мудрого[159].

Не зовсім правильно трактується у літературі і основне призначення земляних валів. Вони були зведені начебто з метою перепинити шлях кочівницькій кінноті на Русь. Ця мета, якщо вона і переслідувалась, як свідчить літопис, виявилася недосяжною. Натомість “Змієві вали” стали на перешкоді намаганням кочовиків захопити на тривалий час південні руські землі і включити їх до системи кочівницьких випасних угідь.

У системі заходів, спрямованих на зміцнення країни, велике значення мали релігійні реформи Володимира. Панівна верхівка Русі і сам великий князь розуміли силу ідейного впливу релігії на людей і намагалися використати її в інтересах феодальної держави. Першим актом Володимира в цьому напрямі була спроба реанімації язичництва. Вона не дала бажаних результатів. Язичництво в другій половині X ст. уже не відповідало рівню соціального, політичного і культурного розвитку країни. Зрозумівши це, Володимир рішуче пориває з вірою батьків і дідів і вводить у 988 р. як офіційну державну релігію християнство.

Київ у кінці X ст. Макет

Ця акція хоча й розширила сферу візантійського впливу на Русь, та не привела до встановлення її васальної залежності від імперії, на що розраховувала візантійська дипломатія і чого остерігалися київські князі. Військовий похід до Криму, в результаті якого руські оволоділи найважливішим економічним і політичним центром Візантії — Херсонесом, продемонстрував зрослу могутність Русі, яка прагнула рівноправних відносин з Візантією і фактично домоглася цього.

За Володимира Святославича спостерігається пожвавлення відносин Русі з Німеччиною. Напередодні введення на Русі християнства сторони неодноразово обмінювалися посольствами.

Зближенню Русі і Німеччини сприяв і шлюб Володимира з принцесою Анною — родичкою дружини імператора Оттона II. Близько 1006 р. до Києва прибуло посольство Генріха II на чолі з єпископом Кверфуртським Бруноном. Володимир Святославич спочатку недовірливо віднісся до місії Брунона, та коли дізнався, що той прямує і в землю печенігів і може принести певну користь Русі, виявив йому всілякі почесті. Близько місяця Брунон жив при дворі київського князя. Звідси він відправив Генріху II листа, в якому називав Володимира “повелителем русів, могутнім завдяки своєму королівству і багатству”. € дані, що в Києві Брунон займався вербуванням прибічників римської церкви, але особливого успіху не досяг.

У 90-ті роки X ст. зав’язуються відносини Києва безпосередньо з Римом. Очевидно, папство також намагалося поширювати свій вплив на Русь. З цією метою в 991 р. папа римський прислав до Володимира посольство. Як повідомляє літопис В.М. Татищева, папські дипломати були прийняті в Києві “с любовью и с честию”. Цікаво, що зв’язки Києва з Римом не припинились і в наступні часи. 994 р. з Рима до Києва повернулись посли Володимира, у 999 — 1000 р. посольство папи римського прибуло до столиці Русі, а через рік Володимир знову відправляє делегацію до Рима. Римський вплив, як відомо, на Русі не запанував, але пожвавлені дипломатичні контакти між Києвом і Римом відіграли свою позитивну роль. Вони змушували Візантію, яка боялась посилення римського впливу на Русі, ставитись до неї не як до молодшого партнера, а як до рівного.

У часи княжіння Володимира Святославича, як це добре показав вірменський історик В.К. Восканян, налагоджуються русько-вірменські контакти. Цьому сприяла і та обставина, що візантійська принцеса Анна, яка стала дружиною київського князя, мала вірменське походження. Мабуть, з цього часу почався приплив вірмен на Русь, що неодноразово відзначено у писемних джерелах.

Політика київського уряду — підтримувати дипломатичні контакти не лише з Візантією, а й з її постійними супротивниками, що мала місце у X ст., продовжувалась і в XI ст. Наслідком зближення Германської імперії з Руссю у першому десятилітті XI ст. був шлюб короля русів Володимира з дочкою графа Куно — онукою імператора Оттона І. Історики вважають, що це була мачуха Ярослава Мудрого, полонена в 1018 р. Болеславом І Хоробрим під час взяття ним Києва. Від шлюбу Володимира з німецькою графинею народилась дочка Марія-Доброгнева.

1013 р. між Київською Руссю і Священною Римською імперією було укладено угоду.

Свідченням русько-німецьких контактів можуть бути знайдені в Києві монети імператорів Оттона і Адельгейда, а також Генріха III.

Дружні відносини Русі з Польщею, а також Швецією Володимир закріпив, одруживши своїх синів Святополка[160] і Ярослава відповідно на дочках Болеслава Хороброго у 1013 р. та Олафа Скотконунга у 1014 р. У майбутній боротьбі за великокняжий престол брати будуть користуватися підтримкою Польщі і Скандинавії — на захист Святополка виступив польський князь Болеслав, у війську Ярослава воювали норманські дружини.

На закінчення слід сказати, що Русь наприкінці X — на початку XI ст. досягла небувалої могутності. Зміцнилось її внутрішнє становище, зріс міжнародний авторитет.

Русь в XI — на початку XII ст.

Після смерті Володимира (1015) між його синами розгорілася боротьба за великокняжий стіл. Спочатку Київ захопив Святополк, який перебував у Вишгороді і першим дізнався про смерть батька. Одного за одним він убиває братів Бориса, Гліба і Святослава, у яких вбачав потенційних претендентів на київський стіл (за що й одержав прізвисько “Окаянний”, під яким і ввійшов в історію). Підступність і жорстокість, однак, не допомогли йому утвердитися на київському столі, у боротьбу за який рішуче вступив старший син Володимира Ярослав.

Народився Ярослав у 978 р. Його матір’ю була полоцька княжна Рогніда. Як і батько, він отримав в уділ далекий новгородський стіл. До 1014 р. літописи не згадують про нього. Очевидно, нічого знаменного на півночі Русі у цей час не відбувалось. Ярослав спокійно правив Новгородом. Із щорічної данини у три тисячі гривен, яку збирали з Новгородської землі, дві тисячі він залишав на утримання своєї дружини, одну надсилав до столиці Русі. Так було до 1014 р., коли Ярослав відмовляє Києву у виплаті традиційного “урока”. Непокірність сина викликала сильний гнів Володимира, і він наказав готувати військовий похід на північ[161]. Хвороба, а згодом і смерть великого князя різко змінили політичну ситуацію на Русі.

Ярослав на київському столі. Мініатюра Радзивіллівського літопису

Ярослав готувався вступити в боротьбу з рідним батьком, коли до Новгорода прискакав гонець із Києва від сестри Предслави з повідомленням про смерть Володимира. Довелося терміново міняти плани. Заручившись підтримкою новгородського віча, Ярослав на чолі тритисячного війська виступив на Київ. У битві під Любечем, що відбулася восени 1015 р. між Ярославом і Святополком, переміг новгородський князь. Святополк утік до печенігів, а Ярослав урочисто в’їхав у столицю Русі Київ.

Ярослав не лише щедро нагородив за допомогу новгородців, а й дав їм “Правду і Устав” — збірник правових норм, окремі статті якого визначали штрафи за вбивства, приниження гідності, регламентували становище ізгоїв — нових жителів міста, котрі порвали стосунки зі своїми общинами. Звичайно, закон насамперед оберігав життя і честь вищих прошарків суспільства. Загалом юридичний кодекс “Руська Правда”, незважаючи на новгородську приуроченість, мав важливе загальноруське значення. Він відображав життєвий уклад руського середньовічного міста взагалі і зберігав свою юридичну силу впродовж кількох віків.

Успіх Ярослава, однак, не був повним. Незабаром на Русь з великим найманим військом, куди входили поляки, німці, угорці і печеніги, рушили Болеслав І Хоробрий і Святополк. Ярослав, зазнавши поразки на Бузі, повернувся до Новгорода. Київський стіл знову опинився в руках Святополка. Фактично ж господарями становища у Києві були поляки — єдина реальна сила, на яку спирався Святополк і від якої повністю залежав. Гарнізони найманців розквартирували у Києві і його найближчих передмістях. Святополка не турбувало те, що вони грабували мирних жителів. Але незабаром проти пришельців піднялося народне повстання, що змусило польського короля Болеслава І Хороброго повернутися на батьківщину. Позбавлений підтримки союзників, Святополк був наголову розбитий Ярославом у 1019 р. на річці Альта під Переяславом і знову втік з Києва; на київському столі остаточно утвердився Ярослав.

Роки княжіння Ярослава Мудрого (1019 — 1054) стали періодом дальшого піднесення Русі та її столиці. У Києві розгорнулось величезне будівництво. Ярослав енергійно продовжив заходи по захисту південних кордонів Русі від кочовиків. Почалося спорудження нової лінії оборонних рубежів по Росі, що мала запобігти несподіваним набігам печенігів на руські землі. Коротка фраза літопису 1032 р. — “нача (Ярослав. — П.Т.) ставити городы по Роси”, як і повідомлення попереднього року про розселення у Пороссі “многих ляхов”[162], полонених Ярославом під час походу на Червенські міста, свідчать про те, що київський уряд (як і за Володимира) вирішував проблему оборони південних кордонів Русі шляхом залучення населення з інших регіонів. Вільних людських резервів на півдні Русі, очевидно, не було.

У літопису перший період правління Ярослава описано надзвичайно коротко, однак навіть з цих лаконічних свідчень можна зрозуміти, що він був наповнений багатьма подіями і не відзначався особливою стабільністю внутрішньополітичної ситуації. Не встиг Ярослав “утереть пота с дружиною своєю” після боротьби з Святополком за Київ, як йому довелося зіткнутися з племінником Брячиславом, князем полоцьким. 1021 р. він здійснив блискавичний наїзд на Новгород, взяв його і розграбував. Ярослав зреагував рішуче, на річці Судомир він наздогнав полочан і завдав їм поразки. Брячислав утік до Полоцька. Причини конфлікту літопис не розкриває, але, як справедливо вважав А.М. Насонов, виник він через претензії Полоцька на ключові позиції одного з відгалужень шляху “із варяг у греки” — вітебського, що відкривав вихід землі до балтійських ринків[163]. Як свідчить Софійський Перший літопис, Брячислав одержав від Ярослава два міста — Усвят і Вітебськ. За це він обіцяв завжди бути з великим київським князем “за один”, і слова свого не порушив до самої смерті. “И воеваша Брячиславль с великимъ Ярославомъ (разом. — П.Т.) вся дни живота своего”[164].

1023 р., залишивши тмутараканський князівський стіл, на Русь виступив Мстислав Володимирович, котрий прославився своїми перемогами над косогами. Ярослав був у Новгороді, коли Мстислав з дружиною з’явився біля стін Києва. Плани Мстислава оволодіти Києвом не здійснилися. На цей час позиції Ярослава тут були досить міцні, і кияни не хотіли іншого князя. Одержавши їх рішучу відповідь — “не прияша его кыяне”, — Мстислав пішов до Чернігова, де й утвердився на княжому столі. Але Чернігів здавна управлявся з Києва, і Ярослав, зібравши велику дружину, до якої входили і варяги на чолі з воєводою Якуном, рушив до Чернігова. Назустріч йому виступив Мстислав. У жорстокій січі, що відбулася 1024 р. під Лиственом, Ярослав зазнав поразки і втік до Новгорода. Чому до Новгорода, а не до Киева, де “бъяху мужи Ярославли”, залишається загадкою.

Врешті Ярославу довелося змиритися з сусідством енергійного Мстислава, а той, у свою чергу, визнав право старшого брата на Київ. “И посла Мьстиславъ по Ярослава, глаголя: “Сяди в своемъ Кыевѣ: ты еси старѣйшей брат, а мнѣ буди си сторона”[165]. Угоду братів було закріплено мирним договором 1026 р. біля Городця. Згідно з цією угодою Русь була поділена на дві сфери впливу: Лівобережжя Дніпра з Черніговом відійшло Мстиславу, Правобережжя з Києвом залишилося за Ярославом.

Скульптурний портрет Ярослава Мудрого. Реконструкція М.М.Герасимова

“И начаста жити мирно и в братолюбьствѣ, и уста усобица и мятежь, и бысть тишина велика в земли”[166], — так оцінив літописець результата мирного договору біля Городця. З цього і з наступних повідомлень літопису видно, що поділ Русі 1026 р. був формальним, і не привів до утворення двох самостійних державних структур. Мова може йти, по суті, про перші ознаки зародження на Русі колективної форми правління, у даному випадку — системи дуумвірату. Відбулося своєрідне розосередження політичних функцій між двома центрами Руської землі — Києвом і Черніговом. Така децентралізація влади загалом позитивно позначилася на внутрішньому розвитку Київської Русі. Про це свідчать швидкі темпи будівництва Києва, Чернігова, Переяслава, інших давньоруських міст, заходи щодо зміцнення державних кордонів. В області зовнішньої політики Ярослав і Мстислав разом вирішували всі основні питання. Так, у 1031 р. вони ходили на Польщу і повернули Русі Червенські міста.

Після смерті Мстислава (1036) Ярослав став єдиновладним правителем Київської Русі. Авторитет його був досить високим. Про це, зокрема, може свідчити акція ув’язнення в київському порубі брата Судислава, князя псковського, котрий чимось не догодив Ярославу. У початковий період правління Ярослав не зміг би собі дозволити такого жорстокого поводження з політичними супротивниками. Наступні дії Ярослава також вказують на особливу міцність його становища. Не випадково невідомий автор, який залишив у центральному нефі Софійського собору в Києві запис про смерть Ярослава Мудрого, назвав його “царем”[167].

Зразки озброєння давньоруських дружинників

Однією з найважливіших турбот урядової діяльності Ярослава, спрямованої на зміцнення об’єднавчого значення Києва, була православна церква. Він добре розумів її місце в структурі феодальної держави і не шкодував коштів для того, щоб становище церкви було якомога міцнішим. Ще за Володимира церква одержала соціальний статут, що визначав її правовий статус у системі державного управління. За Ярослава церковні привілеї були ще більше розширені. У всіх міських центрах розгорнулося будівництво храмів, почалося заснування монастирів. Найбільшим із них був Києво-Печерський, що став зосередженням не лише православ’я, а й культури, освіти.

Виріс міжнародний авторитет церкви. Цьому сприяв і той факт, що на київську митрополичу кафедру собор руських єпископів обрав відомого вітчизняного церковного діяча і письменника Іларіона.

Золоті ворота Києва. Реконструкція Ю.С. Асєєва

За Ярослава Мудрого значного успіху досягли культура і освіта. У Софійському соборі (збудований 1037 р.) перекладалися на давньоруську мову грецькі книги, створювалися оригінальні літературні твори. У Києві та інших містах відкривалися школи грамоти, засновувалися бібліотеки. У зв’язку з великим церковним будівництвом розвивалися архітектура і мистецтво.

Широкими і багатогранними були міжнародні зв’язки Київської Русі — з Візантією, Польщею, Угорщиною, Францією, Німеччиною, скандинавськими країнами. Не завжди вони були рівними, однак епізодичні конфлікти не призводили до тривалої конфронтації якоїсь країни з Руссю. Літопис, зокрема, говорить про кілька воєнних походів Ярослава проти Польщі, які, проте, не вилились у серйозне протистояння. Русь не була зацікавлена в розриві традиційних зв’язків з Польщею, оскільки назрівав конфлікт з Візантією. Вірогідно, що цим пояснюється прагнення Києва до тісніших контактів з рядом західних і скандинавських країн, зміцнених династичними шлюбами.

У 1043 р., а за іншими даними — у 1039 р., польський князь Казимир узяв шлюб з сестрою Ярослава Мудрого Марією-Доброгневою. З нею він познайомився ще в роки, коли вона деякий час проживала у Польщі, куди її вивіз з Києва Болеслав. 1039 р. син Ярослава Ізяслав узяв собі за дружину сестру Казимира Гертруду-Олисаву. Ці шлюбні зв’язки були своєрідною ратифікацією договору, укладеного Ярославом і Казимиром, згідно з яким Русь повинна була надавати військову допомогу Польщі, а Казимир зобов’язувався повернути руських військовополонених, захоплених ще Болеславом Хоробрим, і відмовитись від будь-яких претензій на Червенські міста. Ярослав Мудрий справді здійснив кілька військових походів проти повсталої Мазовії і забезпечив врешті-решт їй об’єднання з Польщею. Союз Польщі і Русі допоміг Казимиру в боротьбі за повернення Сілезії і возз’єднання Помор’я.

Наприкінці 40-х років встановлюються дружні відносини Русі з Францією. 1048 р. до Києва прибуло посольство на чолі з єпископом шелонським Рожером просити руки дочки Ярослава Мудрого Анни для французького короля Генріха І. Згода була одержана, і Анна стала дружиною короля Франції.

Джерела зберегли ряд цікавих подробиць із життя Анни у Франції. Вона привезла з собою до Парижа давньослов’янське євангеліє (Євангелістерій)[168]. Вступаючи на французький престол, всі пізніші королі приносили клятву на цьому євангелії, навряд чи знаючи, що привезене воно з Києва. У Франції Анна була відома під іменем Анни Руфи (Рудої) і користувалася великою повагою. Після смерті чоловіка (1060) вона стала регентшею малолітнього сина короля Філіпа І і разом з ним підписувала державні документи. На одній з грамот, адресованій Суасонському абатству в 1069 р., стоїть підпис “Анна ръина” (“Анна королева”).

Подальша доля Анни повна пригод. У неї закохався, а згодом і викрав її Рауль ІІ граф де Крепі де Валуа. Шлюб між ними папа римський Олександр II визнав незаконним. Графа відлучили від церкви. Незважаючи на це, Анна жила разом з Раулем у родовому помісті Валуа аж до його смерті (1071). Потім вона повернулася до двору сина. Документи цього часу вона підписувала не “Анна королева”, а “Анна мати короля Філіпа”.

Недалеко від Парижа, у містечку Сенлісі, куди вона виїхала після смерті Генріха, Анна заснувала монастир св. Вікентія.

Писемні джерела говорять також про тісні політичні і культурні контакти Русі й Угорщини, що знайшло своє відображення у частих династичних шлюбах представників угорського королівського роду Арпадів і руської великокнязівської династії. З 1034 по 1046 р. у Києві жили сини угорського герцога Ласло, двоюрідного брата короля Іштвана І і руської княжни[169]. Вони рятувались від інтриг королеви Гізели. Один із братів — Андрій, що став королем Угорщини, очевидно, ще в Києві одружився з дочкою Ярослава Мудрого Анастасіею. З іменем цієї угорської королеви пов’язується заснування двох православних монастирів, першими мешканцями яких були вихідці з Русі. Один з них споруджено біля Вишгорода, другий — у Тормові. Після смерті чоловіка у 1060 р. Анастасія з дітьми втекла до німецького імператора. Один із її синів, Шаламон, у гострому суперництві з конкурентами здобув у 1063 р. королівський трон Угорщини і займав його до 1074 р.[170]

Третю дочку Ярослава Мудрого Єлизавету видали заміж у 1043 р. за норвезького принца Гарольда Грізного, пізніше короля. Шлюб цей став можливим після того, як Гарольд відмовився служити новому візантійському імператору Костянтину IX Мономаху і через Русь повертався на батьківщину. 1066 р. він загинув у битві з англійцями під Станфордбріджем, Єлизавета Ярославна вийшла заміж за датського короля Свена.

У латинській пам’ятці англосаксонського походження — коментарях до законів короля Едуарда Сповідника, написаних у XII ст., збереглось цінне повідомлення про зв’язки Русі й Англії. Як свідчить джерело, при дворі Ярослава Мудрого жили якийсь час сини короля Англії Едмунда Залізнобокого — Едуард і Едван.

Спаський собор у Чернігові, закладений князем Мстиславом

Активність руської дипломатії часів Ярослава Мудрого, яка налагоджувала контакти з країнами Заходу і Скандинавії, як було зазначено вище, стимулювалася погіршенням відносин з Візантією. Політика Ярослава Мудрого, спрямована на повну незалежність від Константинополя не лише в державних, а й у церковних справах, викликала роздратування імператорського двору і вищих церковних ієрархів на чолі з патріархом. Величезне будівництво, що розгорнулося в роки княжіння Ярослава і в результаті якого в Києві з’явилися свій собор Софії і свої Золоті ворота, було швидше результатом суперництва столиці Русі зі столицею імперії, а не простого наслідування, копіювання візантійських зразків, як це іноді стверджується.

Відносини Києва і Константинополя загострилися після приходу до влади у 1042 р. Костянтина IX Мономаха, політика якого відзначалась антируською спрямованістю. Джерела зберегли свідчення про велику сварку на константинопольському ринку між руськими і греками, внаслідок якої руським було завдано значних матеріальних збитків. У сутичці було убито знатного русича. У цей самий час на Афоні візантійці розгромили пристань і склади руського монастиря[171].

Конфлікт між Києвом і Константинополем вилився у військову сутичку.

У 1043 р. Ярослав спорядив у похід на Візантію військову флотилію на чолі з сином Володимиром і воєводою Вишатою. На шляху від гирла Дунаю до Царгорода руські кораблі потрапили у шторм і більшість їх викинуло на берег. Завершили розгром руського флоту грецькі кораблі. Володимиру Ярославичу з рештками війська вдалося повернутись на Русь, багато дружинників, у тому числі і воєвода Вишата, потрапили у полон. Тільки через три роки, коли Візантія, змирившись з незалежністю Києва, почала шукати шляхів до миру, Вишату відпустили на батьківщину. Близько 1052 р. мирна угода Русі і Візантії була досягнута, а згодом і зміцнена шлюбом Всеволода Ярославича з дочкою Мономаха Марією[172].

Із сказаного видно, що сильна Русь часів Ярослава Мудрого посідала одне з центральних місць в системі європейських політичних взаємовідносин. Розширення політичних контактів, безперечно, зумовлювалося потребами економічних зв’язків Русі з країнами Західної і Центральної Європи, про що свідчать численні знахідки монет та інших європейських імпортів у Києві і на Русі.

У лютому 1054 р. на 76-му році життя помер Ярослав Мудрий. Його смерть не викликала чергового загострення суперечностей з приводу успадкування столів і Києва, оскільки ще за життя Ярослав зробив з цього приводу відповідні розпорядження.

Київ переходив до рук старшого сина Ізяслава. Разом з великокняжим столом він одержував багату і обширну Київську землю, розташовану між Дніпром на сході, Прип’яттю на північному заході, Горинню і Західним Бугом на заході, верхів’ями Південного Бугу і Случі на південному заході, Россю і Тясмином на півдні. Географічно домен київського столу займав частини двох ландшафтних зон — Лісу і Лісостепу, що значною мірою зумовило його швидкий економічний розвиток. Родючі чорноземні ґрунти лісостепової зони стали основою високої культури землеробства, а багате корисними копалинами Полісся — розвинутого багатопрофільного ремесла. Річкова мережа зв’язувала Київську землю з найвіддаленішими районами Русі, а також і з міжнародними ринками.

Київська земля була однією з найбільш густонаселених областей Русі. Літописи називають тут близько 80 міських центрів, у тому числі такі великі, як Київ, Вишгород, Білгород, Василів, Іскоростень, Овруч, Городськ, Туров, Корсунь, Юр’їв та ін.

Очевидно, уже в цей час визначився особливий правовий статус Київської землі. Вона стала не спадкоємною вотчиною якоїсь князівської гілки, а загальнородовою спадщиною всіх руських князів. Великий князь виступав не стільки феодальним власником земель, що здавна тяжіли до Києва, скільки тимчасовим їх володарем.

Чернігівська земля відійшла до іншого сина Ярослава Мудрого — Святослава. У другій половині XI ст. вона являла собою цілком визначену територіально-політичну одиницю Давньоруської держави і була найбільшим руським князівством. Його землі розташовувались у басейнах рік Десни, Сейму, Сожу і Верхньої Оки. На півдні і заході вони межували відповідно з Переяславською і Київською землями, на північному сході доходили майже до Москви, на південному сході їх кордоном був половецький Степ. Крім того, Чернігову з часів правління Мстислава Володимировича належала Тмутаракань — велике місто і міжнародний порт у Керченській затоці.

Чернігівська земля була вкрита густою мережею населених пунктів. Більшість з них являли собою сільські поселення, феодальні замки, порубіжні кріпості. Серед міст найзначнішими були: Чернігів, Новгород-Сіверський, Путивль, Курськ, Брянськ, Стародуб, Любеч. Розташовані на найбільшій водній артерії землі — Десні і її притоках, вони відігравали важливу роль в історико-культурному, економічному і політичному житті не тільки Чернігівського князівства, а й усієї Русі.

Рід Святослава Ярославича швидко пустив глибоке коріння в Чернігові і Чернігівській землі і аж до 1240 р. утримував їх за собою, згідно з вотчинним правом.

Третій Ярославич — Всеволод — зайняв переяславський стіл, якому належали на той час землі по Остру, Трубежу, Пслу, Сулі, Ворсклі, Хоролу, а також далекі Ростово-Суздальські володіння. Прикордонне положення Переяславського князівства, що знаходилось, по суті, на передньому краї боротьби з степовиками, робило його одним з престижних, хоча й нелегких володінь. Близькість Переяслава до Києва визначить у майбутньому його повну залежність від київського столу.

Молодші Ярославичі — Ігор і В’ячеслав — одержали в наділи відповідно Володимир-Волинський і Смоленськ, які дуже швидко опинилися в руках старших братів. У 1057 р., після смерті В’ячеслава і переходу Ігоря до Смоленська, Волинь була приєднана до великокняжого домену, а в 1060 р., після смерті Ігоря, в аналогічному становищі опинилась Смоленщина, з тією лише різницею, що переважний вплив на неї справляв Переяслав.

В історичній літературі усталилася теза про те, що своїм заповітом Ярослав Мудрий, по суті, поклав початок процесам феодального дроблення Русі, оскільки утверджував у кожній землі рівноправного князя[173]. Аналіз заповіту, однак, не дає підстав для такого висновку. Князі не були рівноправними і незалежними володарями окремих “держав” або “напівдержав”, як це іноді стверджується. Закликаючи синів жити в мирі, Ярослав підкреслював, що старшим серед них залишався київський князь Ізяслав. “Се же поручаю в собе мѣсто столъ старѣйшему сыну моему и брату вашему Изяславу Киевъ, сего же послушайте, якоже послушайте мене”. Ізяслав як глава уряду був зобов’язаний підтримувати лад серед князів. “И тако роздѣли имъ грады [...] рекъ Изяславу: “Аще кто хощеть обидети брата своего, то ты помагай”[174].

Зазначимо, що заповіт Ярослава не вніс нічого нового до політико-адміністративної структури Русі і не він започаткував міжкнязівські протиріччя. В їх основі лежали насамперед причини соціально-економічного характеру. Процес бурхливого розвитку феодалізму, ріст і економічне зміцнення місцевої земельної знаті неминуче породжували відцентрові тенденції, подолання яких стало основним змістом внутрішньої політики великокняжої влади.

У початковий період правління Ярославичів ці тенденції виявилися ще не досить сильно і легко нейтралізувалися союзом Ізяслава, Святослава і Всеволода. Згідно з твердженням Б.Д. Грекова, три старших брати уклали між собою союз, утворили тріумвірат і таким чином підтримували мир і єдність величезної території Східної Європи[175]. Літописні свідчення підтверджують наявність певної угоди між старшими Ярославичами про єдність своїх дій. 1057 р. вони переводять з Володимира (Волинського) до Смоленська молодшого брата Ігоря, у 1059 р. звільняють дядька Судислава з київського ув’язнення, де він знаходився 24 роки, у 1060 р. здійснюють успішний похід на торків. Разом виступили брати і проти спроби Всеслава Полоцького відокремитись від Києва. У битві на Немизі в березні 1067 р. Ізяслав, Святослав і Всеволод завдали поразки Всеславу, а потім, не дотримавши обіцянки не чинити зла полоцькому князю, схопили його під час переговорів на річці Орша біля Смоленська і посадили у Києві в поруб. “Изяславъ же привелъ Всеслава Кыеву, всади и в порубъ съ двѣма сынома”[176].

Тріумвірат Ярославичів на чолі з київським князем, модифікувавшись після смерті Ізяслава в дуумвірат, ускладнив політичне життя історичної Руської землі, але не призвів до її роздробленості. Зміцнення політичної влади Чернігова і Переяслава, зумовлене необхідністю внутрішнього і зовнішнього розвитку держави, не породило в цих центрах відцентрових тенденцій, як це мало місце в Полоцькому, а трохи пізніше — у Володимиро-Суздальському і Галицькому князівствах. Воно не віддаляло їх від Києва, а, як не дивно, ще більше наближало до нього. Упродовж другої половини XI — першої чверті XII ст. князі, що претендували на велике київське князівство, почергово будуть займати переяславський, чернігівський і київський столи, не виходячи, таким чином, із сфери тяжіння триєдиного політичного центру старої Руської землі.

Перші спільні заходи Ярославичів, на чолі яких літопис завжди називає Ізяслава, свідчили про його старшинство. Як голова уряду, покликаний захищати недоторканість рубежів, Ізяслав здійснив військові походи проти чуді й голяді, що робили набіги на Новгородську і Псковську землі, а також проти половців, які підступили у 60-ті роки XI ст. до південно-східних кордонів країни. У 1064 р. половці вдруге вторглись у межі Русі, але їх зустрів Ізяслав у районі Сновська і відігнав у Степ. Подальші події також показують, що Ізяслав стояв на чолі тріумвірату. Як вважав Л.В.Черепній, така організація управління була основана на васально-ієрархічних відносинах між членами правлячої князівської династії[177].

У 1068 р. тріумвірат Ярославичів дав першу тріщину. Цього літа в межі Переяславської землі знову вторглися половці. Ізяслав зі Святославом, наспіх зібравши військо, виступили на допомогу Всеволоду. На річці Альта відбулася кровопролитна битва, в якій Ярославичі зазнали жорстокої поразки. Склалося надзвичайно напружене становище, оскільки половці захопили не тільки Переяславщину, а й загрожували столиці Русі. Нерішучість і безпомічність князів викликали активність населення Києва, яке зібралось на Подолі і вирішило продовжити боротьбу з половцями. “И людье Кыевьстии прибѣгоша Кыеву, и сотворивше вѣче та торговищи, и рѣша пославшеся ко князю: “се Половци росулися по земли: да вдай княже, оружья и кони, и еще бьемся с ними”[178].

Ізяслав не задовольнив ці вимоги і втратив київський стіл. Пояснюється це, як правило, тим, що Ізяслав і його оточення боялись, щоб зброя не була обернена проти феодальної знаті і князівської адміністрації. Безумовно, в ситуації, коли в поразці на Альті кияни звинувачували Ізяслава і його воєводу Коснячка, побоювання великого князя мали підстави. І все-таки пояснювати поведінку Ізяслава треба не тільки цим. Як справедливо зазначає Л.В. Черепнін, коней і зброї у великого князя просто не було[179]. Ізяславу ставились заздалегідь нездійсненні умови. У рішенні віча відчувається чиясь організуюча рука, що підбурила киян повстати проти Ізяслава. Участь у ньому представників міських низів очевидна, проте, судячи з того, на кого падає їх гнів, можна зробити висновок, що повстанцями керувало антиізяславове угруповання. Л.В. Алексеев вважає, що це були особи некиївського походження, вірогідно, полочани[180]. Саме їм міг належати заклик звільнити полоцького князя Всеслава з ув’язнення і проголосити великим київським князем.

Повстання почалося на Подолі, але швидко перекинулося на інші частини міста. Обурені кияни попрямували на “гору” громити двори Ізяслава і його воєводи Коснячка, а також визволяти з поруба Всеслава. У розпалі подій, скориставшись нерішучістю повсталих, Ізяслав разом з братом Всеволодом непомітно залишив великокняжу резиденцію, яку потім розграбували кияни. “Дворъ княжь разъграбиша, бещисленое множьство злата и сребра, и кунами и скорою”[181]. Великим київським князем проголосили Всеслава.

Дуже швидко кияни переконалися, наскільки невдалим виявився їх вибір. За сім з половиною місяців, упродовж яких Всеслав займав київський стіл, він так нічим себе і не проявив. Невідомо навіть, чи ходив він на половців, чого від нього очікували кияни. Якщо такий похід Всеслав усе ж таки здійснив, то успіху він не мав, інакше літопис зберіг би про це свідчення. У битві Святослава з половцями на річці Снов, що закінчилась розгромом 12-тисячного кінного корпусу кочовиків, Всеслав участі не брав. Все це, природно, не сприяло зміцненню його великокняжого становища, чого, втім, він і не домагався. Випадково ставши великим князем, Всеслав шукав нагоди позбутися непосильної ноші.

Ізяслав тим часом прибув до Польщі до короля Болеслава Сміливого, з яким його пов’язували близькі родинні зв’язки (мати Болеслава була сестрою Ярослава Мудрого, а його тітка — дружиною Ізяслава). Болеслав подав родичу допомогу і незабаром разом з Ізяславом виступив на Київ. У літературі зустрічається думка, що така швидка готовність Болеслава була викликана не стільки уродинними почуттями, скільки обіцянкою Ізяслава віддати Польщі Червенські міста, однак літописом такої угоди не зафіксовано.

До самого Білгорода війська Болеслава й Ізяслава не зустрічали опору, і тільки тут на них чекало київське ополчення на чолі з Всеславом. Битва, однак, так і не відбулася — Всеслав уночі втік до свого Полоцька. За образним висловом автора “Слова о полку Ігоревім”, Всеслав “дотчеся стружиемъ злата стола Киевского. Скочи отъ нихъ лютымъ звѣремъ въ полночъ изъ Бѣлаграда, обѣсися синѣ мьглѣ”[182].

Дізнавшись наступного ранку про зраду Всеслава, кияни не наважилися стати до бою і відійшли до Києва. На вічі вони прийняли рішення передати київський стіл Святославу або Всеволоду, але брати відмовились від такої пропозиції. Щоправда, виконуючи прохання киян, вони ставлять перед Ізяславом умову не вводити до Києва головні сили поляків, якщо не “хощеши гнѣвомъ ити и погубити градъ”. Ізяслав погодився з вимогами братів і ввійшов до міста, “мало ляховъ поемь”. Напередодні до Києва вступив син Ізяслава Мстислав і жорстоко розправився з опозицією. Літопис повідомляє, що Мстислав “исьсѣче Кыаны, иже бяху высѣкли Всеслава, числом 70 чади, другая исьслѣпиша, другая без вины погубивъ”[183].

Ні Святослав із Всеволодом, ні кияни не виявили Мстиславу ніякого спротиву, і Ізяслав вдруге зайняв великокняжий стіл. Сталося це 2 травня 1069 р. Повстання було придушено, але хвилювання серед міських низів тривало. Київ наповнився зловісними чутками, які поширювалися волхвами, про те, що скоро Дніпро потече назад, Грецька земля стане на місце Руської, а Руська на місце Грецької. Не маючи підтримки в народі і зрозумівши всю хиткість свого становища, Ізяслав почав вживати енергійних заходів для його зміцнення. Спочатку він перевів на “Гору” торг — місце вічових зборів, що нерідко виливались у народні повстання проти князів і бояр, потім пішов походом на Полоцьк і вигнав звідти свого кривдника Всеслава. Польські союзники, розквартировані по селах на покорм, викликали невдоволення населення і незабаром змушені були повернутися на батьківщину.

Похід Болеслава на Київ висвітлювався не тільки в давньоруських, а й у польських джерелах, хоча і в напівлегендарному плані. Мартін Галл повідомляє, що Болеслав Сміливий, в’їжджаючи до Києва, пощербив свій меч ударом об Золоті ворота. Деталь ця, вірогідно, мала символізувати політичне підкорення Києва, але в її достовірності доводиться сумніватися. Длугуш викладав ці легендарні подробиці, описуючи повторний похід Болеслава на Київ, якого насправді не було. Іноді ця легенда наявна в розповіді про зайняття Києва в 1018 р. Болеславом Хоробрим. Поширеною вона була і серед половців. Літопис у розповіді про оборону Києва 1151 р. відзначає, що “ту же (перед Золотими воротами. — П.Т.) и Свенча Боняковича дикаго Половчина убиша, иже бяшеть реклъ: “Хощю сѣчи в Золотая ворота, яко же и отец мой”.

Бурхливі події 1068 — 1069 рр. змінилися періодом відносного спокою, який порушувався лише Всеславом Полоцьким та невеликими половецькими набігами на Поросся. У 1072 р. відбулися важливі події, які мали загальноруське значення і свідчили про відродження традицій тріумвірату. Мова йде про відому вишгородську нараду, в результаті якої з’явилась “Правда Ярославичів” — загальноруський кодекс юридичних норм. Участь у цій нараді Ізяслава, Святослава і Всеволода, а також митрополита, єпископів та ігуменів мала, на думку великого князя, стабілізувати політичну ситуацію всередині країни, але цього не сталося.

Суперечності між представниками правлячого роду поглиблювались і вже в наступному 1073 р. вилились у відкритий конфлікт. Святослав, підмовивши Всеволода, здійснив військовий похід на Київ і вигнав звідти Ізяслава. Літопис пояснює вчинок Святослава прагненням до першості серед братів (“Святослав же бѢ начало выгнанию братню, желая большая власти”), однак причини конфлікту лежали значно глибше. Ізяслав, очевидно, не міг змиритися з тим, що після подій 1068 — 1069 рр. Новгород перейшов до рук Святослава, і мав намір повернути свої володіння. З цією метою він установив контакт з Всеславом Полоцьким, але діяв не досить рішуче. Мабуть, від виступу проти Святослава Ізяслава стримувало побоювання за свої тили. Репресії і переслідування прибічників руху 1068 р., в тому числі і Антонія Печерського, привели до виникнення нової сильної опозиції в Києві, яка бажала бачити на київському столі чернігівського князя. З розповіді літописця можна зробити висновок про те, що київські міські кола відіграли важливу роль у зміщенні Ізяслава з київського столу. Їх дії були досить активними, і не безпідставно Ізяслав покинув Київ раніше, ніж туди прибули Святослав і Всеволод.

Початок княжіння другого Ярославича позначений рядом заходів, спрямованих на зміцнення позицій центральної влади Києва і подолання сепаратистських тенденцій. З цією метою Святослав насамперед зайнявся перерозподілом столів. Залишивши за собою Чернігівську землю, він в інших волостях великокняжого домену — Новгороді, Володимирі, Турові — посадив своїх синів і племінників. У руках Всеволода, як і раніше, залишались Переяславщина, Смоленщина і Ростово-Суздальські землі. Лише в Полоцьку продовжував сидіти Всеслав.

Таким чином, у руках Святослава і Всеволода зосередились практично всі давньоруські землі. Тріумвірат поступився місцем дуумвірату, проте всі важелі управління величезною країною перебували під контролем Святослава, який мав необмежений вплив на Всеволода. За короткий час новий великий князь домігся визнання своєї першості всіма князями і, що особливо важливо, прихильності київського боярства і духовенства. Для цього Святослав пожертвував на будівництво храму Успіння Богородиці Печерського монастиря 100 гривен золота і особисто брав участь у закладанні її фундаменту.

У загальнодержавних справах Святослав демонструє своє владне і незалежне становище. 1075 р. він прийняв послів германського імператора, що прибули для примирення його з Ізяславом, у 1076 р. на прохання польського короля Болеслава подає йому військову допомогу для боротьби з чехами. У цьому ж році, як повідомляє В. Татищев, до Києва прибуло посольство візантійського імператора Михаїла з проханням про воєнну допомогу. Смерть Святослава, що сталася на 49-му році життя, перешкодила реалізації цього воєнного союзу.

Поховали Святослава не в Києві, що було б природним, зважаючи на його великокняжий ранг, а в Чернігові, у Спаському соборі. Історики пояснили це тим, що Святослав більше тяжів до Чернігова, і саме тому заповів поховати себе там. Так, мабуть, воно й було. Прокняживши у Чернігові майже 20 років, Святослав пустив тут глибоке коріння. Він став родоначальником князівської династії чернігівських Святославичів (більше відомої як Ольговичів), яка утримувала Чернігівську землю аж до 40 — 60-х років XIII ст.

За три з половиною роки великокняжого правління Святослав досяг більшого, ніж Ізяслав за 18 років. У його руках чи під його безпосереднім впливом опинились практично всі давньоруські землі. Успіхами своєї політики, спрямованої на збереження єдності Русі, Святослав нагадував батька. Його, як і Ярослава Мудрого, вирізняли потяг до книг і турбота про освіту. У післямові до знаменитого “Ізборника” Святослава говориться, що він наповнив книгами свої кліті і як “новий Птолемей” проливав мед писань у колі наближених.

Разом з тим такі риси його вдачі, як хвалькуватість, підступність, несправедливість, жорстокість призвели до того, що народ не зберіг доброї пам’яті про Святослава, смерть його досить стримано описана в літопису, у ньому немає навіть традиційної фрази про вияв киянами співчуття з приводу смерті князя.

Роки княжіння Святослава у Києві були часом важких випробувань для недавнього голови тріумвірату Ізяслава. У 1073 р. він утік з Києва до Польщі. Надії на нову підтримку Болеслава не виправдались. Болеслав не побажав сваритися із Святославом, він намагався встановити з ним союзницькі стосунки. Польща, яка сама переживала тяжкі часи, не стала на захист руського князя-вигнанця. Наприкінці 1074 р. Ізяслав відправляється до германського імператора, Генріху IV у Майнці було піднесено багаті дари. За словами німецького хроніста, за допомогу повернути київський стіл Ізяслав обіцяв визнати себе васалом Генріха IV. До Києва вирушило німецьке посольство на чолі з шурином імператора Бурхардтом. Посередницьких функцій воно не виконало, та й навряд чи це було основним. Очевидно, що Генріх IV прагнув установити дружні контакти з Святославом і, взявши багаті дарунки (яких, за словами хроніста, ще ніколи не одержував германський імператор), Генріх припинив будь-які стосунки з Ізяславом.

Пошуки союзників змусили Ізяслава звернутися до папи Григорія VII, якого відвідав його син Ярополк І оголосив батьківське прохання. Згідно з ним, папа Григорій VII мав допомогти Ізяславу повернути київський стіл, а він обіцяв віддати Русь в лен св. Петра. Результатом переговорів сина Ізяслава з папою були дві булли, адресовані “королю русів Димитрію” і Болеславу. У першій папа обіцяв Ізяславу сприяння у його прагненні повернути Київ, у другій — просив польського короля повернути гроші, відібрані ним у “руського короля”. Про серйознішу допомогу в буллах не йшлося. Як видно, європейські правителі не бажали через Ізяслава сваритися з могутнім Святославом.

Трирічні митарства Ізяслава по Європі не приносили бажаних результатів і загрожували ще більше затягнутись, але смерть Святослава різко змінила ситуацію. Ізяслав іде на Русь і після переговорів із Всеволодом знову займає київський стіл. Зближенню братів (новий варіант дуумвірату) сприяла спільна загроза з боку енергійних синів Святослава, котрі ще при батькові зайняли важливі стратегічні позиції на Русі. Незабаром вони були позбавлені своїх столів, і вся Русь виявилась фактично в руках Ізяслава і Всеволода. Спроба Олега Святославича повернути чернігівський стіл закінчилась невдачею. У битві з Ізяславом і Всеволодом, що відбулася 3 жовтня 1078 р. на Нежатиній ниві (поблизу Ніжина), Олег Святославич зазнав поразки і втік у Тмутаракань. У бою загинув і великий князь Ізяслав.

Київ за правом старшинства перейшов до третього Ярославича — Всеволода. “Всеволодъ же сѣде Киевѣ на столѣ отца своего и брата своего, перемь всю власть Рускую”[184]. Як і його попередники, він здійснює деяку перестановку князів на столах, в результаті якої син Володимир одержав Чернігів, Ярополк Ізяславич — Володимир і Туров. Щодо Святославичів, а також синів менших братів Ігоря і В’ячеслава, Всеволод продовжував політику ізгойства, що призводило до нескінченних воєнних сутичок.

1079 р. проти Всеволода виступили сини Святослава Роман і Олег, однак спроба заволодіти батьківською спадщиною виявилась невдалою. Через деякий час Романа вбили половці, а Олега підкуплені Всеволодом хозари засилають до Константинополя. Тмутаракань одержує великокняжого посадника Ратибора. Через два роки Тмутараканню заволодів Давид Ігорович, а в 1083 р. — Олег Святославич, котрий повернувся із візантійського полону. Жорстоко розправившись з винуватцями свого константинопольського ув’язнення, Олег Святославич вигнав з Тмутаракані на Русь Давида і Володаря. Це створило нову ситуацію. Безмістні князі заявили претензії на західні землі Русі. У 1084 р. Ростиславичі виганяють з Володимира Ярополка Ізяславича, а Давид Ігорович зі своєю дружиною перерізає дніпровський торговий шлях. “Давыдъ зая грѣкы въ Олешьи, — и зая у них имѣнье”[185]. Нескінченні претензії ізгоїв змусили Всеволода врешті піти на поступки і наділити найактивніших із них волостями. Давид Ігорович одержав Дорогобузьке князівство, Ростиславичі — старі батьківські володіння в Галичині, а Ярополк Ізяславич знову утвердився у Володимирі. На короткий час Всеволоду вдалося заспокоїти своїх енергійних племінників, але вже у 1085 р. несподівано виник новий конфлікт. Тепер уже збунтувався Ярополк Ізяславич, якого всіляко опікав великий князь і допоміг йому повернути Волинь. Чим були викликані претензії Ярополка, сказати важко. Можливо, йому не сподобалось рішення Всеволода наділити Дорогобузьким князівством Давида Ігоровича, а може, він уже почав виношувати плани заволодіти Києвом. Свої претензії, однак, Ярополк не міг підкріпити силою і як тільки дізнався про підхід Володимира Мономаха до Володимира, втік до Польщі. 1086 р. він повернувся на Русь і одержав знову Волинське князівство, але вже у 1087 р. був підступно вбитий під Звенигородом. Свідчення літопису, що його вбивця (якийсь Нерадець) втік до Рюрика у Перемишль, вказує на причетність до цього злочину Ростиславичів.

Смерть волинського князя послужила приводом для нових перестановок на столах: Волинь було віддано Давиду Ігоровичу, Туровську землю — Святополку Ізяславичу, Новгород — сину Мономаха Мстиславу. Переводом Святополка з Новгорода Всеволод, по суті, завершив процес зосередження давньоруських земель в одних руках. Позиції його сім’ї зміцніли настільки, що жоден князь не наважувався відкрито заявляти претензії. Навіть бунтівні ізгої впродовж другої половини княжіння Всеволода не наважувались вимагати столів. Лише половці, як і раніше, турбували набігами південноруське порубіжжя, але зусиллями Мономаха були розбиті і відігнані в глиб степів.

Вбивство половецького хана Ітлара у Переяславі. Мініатюра Радзивіллівського літопису

Відзначаючи успіхи політики об’єднання давньоруських земель і збереження загальноруської єдності, дослідники нерідко схильні приписувати заслуги в цьому не стільки Всеволоду Ярославичу, скільки його сину Володимиру. Безумовно, Мономах відіграв значну роль у стабілізації внутрішнього становища Русі цього часу, але й Всеволод виявився на рівні вимог, яким мав відповідати глава держави. Це був високоосвічений князь, котрий турбувався про розвиток культури і освіти. При ньому в Києві були зведені собори св. Петра, св. Михаїла у Видубицькому монастирі, завершено будівництво центрального храму Печерського монастиря, засновано Андріївський жіночий монастир, відомий більше під назвою Янчин, оскільки його першою ігуменею була дочка Всеволода Янка. За свідченням літопису В. Татищева, Янка, очевидно, не без участі батька, відкрила при цьому монастирі школу для молодих дівчат, у якій “обучала писанию, також ремеслам, пению, швению и иным полезным им занятиям”[186].

В останні роки життя Всеволод фактично не займався державними справами, переклавши ці турботи на князівську адміністрацію. Літописець з цього приводу зазначав, що Всеволод “нача любити смыслъ уных (молодих. — П.Т.), свѣтъ творя с ними”. Нові радники великого князя дуже швидко почали зловживати своїм становищем (“начаша грабити, людей продаяти”), що викликало невдоволення серед киян. Але Всеволод уже не міг впливати на хід подій: “Сему не вѣдушу у болѣзнѣхь своихъ”[187].

Соціальна криза 1092 — 1093 рр. поглибилась страшною засухою, яка спричинила голод і епідемії, а також новим наступом половців, гнаних на Русь, очевидно, тією ж засухою. 13 квітня 1093 р. Всеволод Ярославич помер. У цій складній ситуації, що загрожувала у будь-який момент вилитись у народне повстання, великокняжий стіл залишився вакантним. Його міг зайняти Володимир Мономах, який прибув до вмираючого у Києві батька, але він вирішив відмовитись на користь двоюрідного брата Святополка. Навряд чи це рішення було добровільним. На його прийняття, безсумнівно, вплинули київські бояри, які були невдоволені політикою Всеволода і не бажали бачити на великокняжому столі його сина. Володимир пішов у свій Чернігів, а до Києва запросили з Турова Святополка Ізяславича.

Але у цій складній і напруженій обстановці, що вимагала об’єднання сил всіх руських князівств для відпору половцям, Святополк не виявив себе вмілим державним діячем і полководцем. Уже перше зіткнення з половцями завершилося для нього поразкою. Свідчення літопису про пораду “мужей смысленных” звернутися за допомогою до Мономаха вказує на недооцінку Святополком істинних масштабів небезпеки, що нависла над Руссю. Більш реалістично оцінював ситуацію Мономах. Він не тільки привів до Києва чернігівську дружину, а й наказав виступити з Переяслава брату Ростиславу.

На раді князів у Видубицькому монастирі виявилось, що під їх знамена стало не так уже й багато сил. Мономах вважав, що з ними навряд чи можна розраховувати на серйозний успіх, і запропонував вступити у переговори з половцями. Святополк, що керувався не тверезим розрахунком, а емоціями, наполягав на поході. Після довгих суперечок об’єднані дружини “Ярославлих внуков” все-таки виступили проти половців, однак у битві під Треполем зазнали жорстокої поразки. Рятуючись від переслідування, Володимир і Ростислав кинулися до броду через Стугну, але Ростислава затягла стугнинська трясовина.

Поразка на Стугні не тільки поставила у критичне становище жителів ряду південноруських кріпостей, а й відкрила половцям шлях на Київ. У повторній битві на Желяні нашвидку зібрані дружини Святополка знову зазнали поразки. Великий князь із залишками війська втік до Києва. Не сподіваючись оволодіти столицею Русі, половці повернули на південь, де після дев’ятитижневої облоги взяли Торчеськ на річці Рось. Місто спалили, а його жителів забрали в полон.

Події 1093 р. з усією очевидністю показали, що для успішної боротьби з половцями необхідні об’єднані зусилля багатьох князівств. Згоди між князями, однак, не було. У той час як Мономах і Святополк намагались організувати оборону Русі, Олег Святославич вирішив скористатися ситуацією для зведення особистих і династичних рахунків. Він виступив із Тмутаракані на чолі половецьких полчищ на Чернігів. Після нетривалої облоги, в результаті якої було спалено передмістя і монастирі, Олег Святославич оволодів містом. Його союзники половці одержали право на пограбування Чернігівської землі.

Корисливі дії Олега, які призводили до незчисленних страждань руських людей, засуджувалися сучасниками. Дуже образно відображено цей час у “Слові о полку Ігоревім”: “Тогда при Олзѣ Гориславличи, сѣяшется и растяшетъ усобицами, погибашеть жизнь Даждь-Божа внука, въ княжихъ крамолахъ вѣци человѣкомъ скратишась. Тогда по Рускои земли рѣтко ратаевѣ кикахуть, нъ часто врани граяхуть, трупиа себѣ дѣляче”[188].

Оріентація Олега “Гориславича” на половців продовжувалась і після утвердження його на чернігівському столі. Всі спроби залучити його до спільної боротьби з половецькими ханами не приносили успіху. На запрошення прибути до Києва для обговорення заходів, пов’язаних з обороною Русі, чернігівський князь відповів відмовою. Вичерпавши всі мирні засоби, Святополк і Мономах вирішили застосувати силу. Вони виступили на Чернігів і вигнали звідти Олега Святославича. Він втік до Рязані й Мурома, звідки почав боротьбу з синами Мономаха. Розбивши в одному з боїв дружину князя Ростово-Суздальської землі Ізяслава Володимировича, він на короткий час “перея всю землю Муромскую и Ростовьскую и посажа по городамъ и дани нача брати”.

Осліпленого князя Василька везуть у Теребовль. Мініатюра Радзивіллівського літопису

Настільки несподіване посилення чернігівського князя за рахунок волостей сина викликало роздратування Мономаха, і він наказав іншому сину Мстиславу виступити з новгородцями проти Олега. На річці Колокша Мстислав наздогнав відступаючі дружини Олега і завдав їм поразки. Перемога 20-літнього Мономаховича над Олегом Святославичем мала надзвичайно важливе політичне значення, оскільки давала можливість Святополку і Володимиру зібрати нарешті перший об’єднавчий з’їзд князів.

У листопаді 1097 р. князі Святополк, Володимир, Давид Ігорович, Василько Ростиславич, Давид і Олег Святославичі прибули до Любеча “настроение мира”. Знаменитий заклик любецького з’їзду — “почто губимъ Рускую землю, сами на ся котору дѣюще? А половци землю нашу несуть роздно, и ради суть оже межи нами рать”, — здається, дійшов до свідомості його учасників. Князі одноголосно вирішили: “Отселѣ имѣмься во едино серце и съблюдѣмъ Рускую землю, каждо держить очьчину свою”. З’їзд розробив також заходи на випадок невиконання ким-небудь із князів цих рішень: “Аще отселѣ кто на кого вьстанет, то на того будемь вси”[189].

Скупі літописні повідомлення не розкривають самого ходу роботи Любецького з’їзду, але вже наступні події показали, що серед його учасників були і серйозні суперечності. Нерівномірне розподілення волостей, за яким великокняжі володіння звузились до меж Київщини і Туровщини, а Давид Ігорович повинен був поділитися частиною Волині з галицькими Ростиславичами, безумовно, не могло не мати негативних наслідків.

Ініціатором нової усобиці на Русі виступив Давид Ігорович. Повідомивши великого київського князя, що проти нього з боку Мономаха і Василька Ростиславича нібито існує змова, Давид умовив Святополка розправитись з Теребовльським князем, якого запросили до Києва, схопили у палаці Святополка, відвезли до Звенигорода і осліпили.

Небачене до цього злодійство викликало сильний гнів Мономаха та інших князів. Мономаховичі і Святославичі вирішують позбавити Святополка київського столу. Зібравши військо, вони негайно виступили на Київ. Дослідники розцінюють активність Мономаха як спробу самому зайняти великокняжий стіл. Чи так було насправді, сказати важко. Якщо Мономах і мав такі наміри, то йому довелося незабаром від них відмовитися. Київське боярство підтримало Святополка, який уже збирався залишити столицю, а до Мономаха і Святославичі в відправили представницьке посольство на чолі з митрополитом Миколаєм і мачухою Володимира Анною з пропозицією миру. Святополка було врятовано від ізгойства. За умовами мирного договору між Володимиром і Святополком єдиним порушником любецьких рішень визнавався Давид Ігорович, якого врешті позбавили за це міста Володимира.

Таке рішення прийняв новий з’їзд князів, що зібрався під Києвом в Уветичах 14 серпня 1100 р. Він став, по суті, продовженням Любецького з’їзду. Аналогічними були і питання, що розглядалися. У центрі уваги, як і раніше, стояла проблема єдності. Рішення Уветицького з’їзду, що безпосередньо випливало з постанов Любецького, свідчило про перемогу на Русі об’єднавчих тенденцій, про стабілізацію її внутрішнього становища.

Покінчивши з міжкнязівськими чварами, Святополк разом з Володимиром Мономахом починає підготовку до наступу на половців. 1101 р. у Києві, на Золочі, вони скликають черговий з’їзд князів. Основним питанням на ньому була пропозиція половецьких ханів про мир. У тому самому році у задніпровському містечку Саків мир з половцями було укладено, проте він виявився нетривалим. Через два роки, об’єднавши сили семи князів, Святополк з Мономахом виступили на половців. У битві на річці Сутинь (Самара) об’єднані руські дружини здобули блискучу перемогу: 20 половецьких ханів було вбито, одного (хана Белдуя) захопили в полон і стратили. Князям дістались величезні табуни коней, багато різного добра і полонених. Мабуть, найважливішим результатом перемоги руських над половцями 1103 р. було те, що вона дала можливість вивести із Степу печенігів і торків і розселити їх вздовж південних рубежів Русі. У майбутньому вони стануть тим щитом, який першим буде брати на себе удари половців. Очевидно, після цієї перемоги була відновлена і Пороська оборонна лінія, прорвана половцями наприкінці XI ст.

Успішний похід 1103 р. започаткував цілу серію блискучих перемог руських дружин, в результаті яких правобережних половців було відкинуто далеко на південь і значно ослаблено. На черзі стало завдання активізації боротьби з лівобережними половцями, які проривали Посульський оборонний рубіж і здійснювали блискавичні набіги на Переяславське і Чернігівське князівства. 1107 р. під Лубнами руські полки, очолювані Мономахом і Святополком, завдали сильної поразки ордам Боняка і Шарукана. Половці запросили миру, хоча і після цього продовжували чинити напади на південносхідні кордони Русі. Це змусило Мономаха почати підготовку до нового походу в Степ, у якому мали взяти участь об’єднані сили багатьох князівств. Прибувши у 1111 р. до Києва на переговори з Святополком, Мономах несподівано для себе виявив, що київське боярство не підтримує ідею негайного походу проти половців. Старша дружина Святополка пропонувала перенести похід на пізніший час, щоб не відривати смердів од весняних робіт. Мономах звернувся до Святополка з такими словами: “Се дивно ми, брате, оже смердовъ жалуєте и ихъ коний, а сего не помышляюще, оже на весну начнеть смердъ тотъ орати лошадью тою, и приѣхавъ Половчинъ ударить смерда стрѣлою и поиметь лошадьку, и жону его и дѣти его, и гумно его зажжеть, то о сѣмь чему не мыслите?”[190]. Промова Мономаха справила на Святополка таке сильне враження, що він не лише сам погоджується виступити в похід, а й наказує взяти в ньому участь Давиду Святославичу. Об’єднані сили руських князів підійшли до Дінця і двічі завдали сильної поразки половцям. За словами літопису, слава про ці перемоги дійшла “ко всимъ странамъ далнимъ, къ Грекомъ, и Угромъ, и Ляхомъ, и Чехомъ, дондеже и до Рима пройде”[191].

Похід 1111 р. завершив наступальну боротьбу руських з половцями у першому десятилітті XII ст. Після поразок кінця XI ст. Русь знову зміцнила свої позиції на Півдні, відновила Посульську і Пороську оборонні лінії. Половецькі кочів’я, що наблизились до рубежів Русі, змушені були перебазуватися до глибинних районів Степу. Протягом наступних 20 років половці лише тричі будуть тривожити Русь і кожного разу зазнавати поразки.

У цьому, безперечно, заслуга антиполовецької боротьби 1103—1111 р., у якій брало участь багато давньоруських князівств. Очолювали її Святополк і Володимир Мономах, який уже багато років являвся фактично співправителем великого київського князя. Рішучий і послідовний прихильник сильної і єдиної Русі, Мономах зосередив у своїх руках майже половину її території. Його влада поширювалася на Переяславщину, Новгород, Смоленськ, обширну Ростовську землю, феодальне освоєння якої особливо активно проходило в XI — на початку XII ст. Тут поряд зі старими містами — Ростовом, Суздалем, Муромом, Рязанню, Ярославлем — виникли нові — Володимир-на-Клязьмі, Переяславль-Заліський. Переселенці з Київщини і Переяславщини на північному сході присвоювали південні назви не тільки населеним пунктам, а й річкам — Либідь, Почайна, Ірпінь, Трубіж.

Енергійна діяльність Мономаха, спрямована на відбиття нападів половців, зміцнення єдності країни, визначила його високий авторитет — і не тільки в середовищі правлячого класу, а й простого люду, на плечі якого важким тягарем лягали міжкнязівські чвари І половецькі вторгнення.

Великий київський князь Святополк Ізяславич як державний діяч ближче стояв до Олега “Гориславича”, ніж до Мономаха. Він змушений був брати активну участь у боротьбі з половцями і навіть спонукав до цього своїх васалів, але робив це майже завжди під тиском переяславського князя. У внутрішніх справах також був малоініціативним. Єдине, в чому проявлялась його винахідливість, — це у визискуванні народу і накладанні нових податків. Сріблолюбивий і скупий, як характеризує його літопис В.М. Татищева, великий князь проводив політику посилення експлуатації, заохочення лихварства. Він скомпрометував себе хабарними зв’язками з київським купецтвом, на користь якого ввів соляний податок. Цим Святополк викликав сильне невдоволення не лише київських низів, а й феодальних верхів, які не бажали поступатися своїм керівним становищем. Проти Святополка і його адміністрації назрівало повстання, але 16 квітня 1113 р. великий князь помер.

Храм Спаса на Берестові. Реконструкція Ю.С. Асєєва, В.О. Харламова

Повстання у Києві почалося після того, як Володимир Мономах черговий раз відмовився від пропозицій київського боярства зайняти великокняжий стіл. Головний удар киян був спрямований проти воєводи Путяти, правої руки Святополка, а також лихварів, чия неупорядкована і безконтрольна діяльність переповнила чашу терпіння народу. На перших порах велика земельна знать своєю мовчазною згодою, по суті, сприяла повсталим, однак у розширенні руху, який міг загрожувати і її благополуччю, зацікавлена не була. До Мономаха терміново направляють іще одну делегацію з повторним запрошенням до Києва, і при цьому, побоюючись нової відмови, вказують Мономаху на можливе розширення народного повстання. “Поиди, княже, Киеву: аще ли не поидеши, то вѣси яко много зла уздвигнеться, то ти не Путятинъ дворъ, ни соцьких, но и жиды грабити, и паки ти поидуть на ятровь твою и на бояры, и на монастырѣ, и будеши отвѣтъ имѣлъ, княже, аже ти монастырѣ разъграбять”[192].

Сказане свідчить про розгубленість феодальних верхів Києва, які боялися, що з ними трапиться те саме, що з Путятою і лихварями. Вони розраховували, що саме Мономах зуміє придушити цей рух — “да вшед, уставить крамолу, сущую в людьях”, і їх сподівання виявилися небезпідставними. “Народний обранець”, як нерідко зображують Мономаха, справді усмирив повсталих: “и въшѣд утоли мятежъ и гълку в людѣх”.

Русь у період зміцнення державної єдності (перша третина XII ст.)

20 квітня 1113 р. Володимир Мономах прибув до столиці Русі і зайняв великокняжий стіл. Це було прямим порушенням вотчинного принципу Любецького з’їзду, згідно з яким Київ закріплювався за Ізяславичами, Чернігів — за Святославичами, а Переяслав — за Всеволодовичами. Щодо Києва цього принципу не будуть дотримуватись і надалі, але Мономах зробив усе, щоб не зажити лихої слави ініціатора цього порушення. До Києва він прийшов не за власним бажанням, а під тиском київського боярства. Цього разу їх вибір себе виправдав.

Володимир Мономах був найдосвідченішим державним діячем Русі останньої чверті XI — першої чверті XII ст. Він пройшов добру школу — був підручним у свого батька Всеволода. Володимир багато років жив у Переяславі і більше ніж будь-хто з своїх сучасників розумів згубні наслідки половецьких вторгнень. Йому було 15 років, коли 1068 р. половецький хан Шарукан завдав нищівної поразки руським дружинам, які водили його батько і дядьки. 16 років (1078 — 1094) Мономах правив одним із найбільших князівств Русі — Чернігівським, 20 років (1094 — 1113) займав переяславський стіл. За цей час він пізнав радість і гіркоту поразок, зміг оцінити силу великого боярства, від чиєї волі нерідко залежали долі княжих столів.

Володимир Всеволодович народився в Києві у 1053 р. Його матір’ю була дочка візантійського імператора Костянтина IX Мономаха Марія. Батько належав до найосвіченіших людей Русі, знав кілька іноземних мов. Це була грецька, половецька, латинська і англійська. Не дивно, що і Володимир одержав добре виховання і високу освіту. Знамените “Повчання” свідчить про незвичайний письменницький талант Мономаха. У нас є всі підстави припускати, що він також знав кілька іноземних мов: грецьку — мову матері і англійську — мову дружини Гіти Гарольдівни. Все це дозволило Мономаху широко використовувати в утвердженні ідеї єдності Русі не тільки меч, а й слово.

Із трьох старих центрів Русі, з якими була пов’язана його князівська доля, у Києві Мономах правив найменше — 12 років, але домігся найбільших успіхів. На київському столі повного мірою проявився його неабиякий талант державного діяча. Він не тільки усвідомлював необхідність єднання руських земель перед лицем зовнішньої небезпеки, а й умів знаходити шляхи для досягнення цієї мети. Почав Володимир із зміцнення стратегічних позицій — залишив у своїх руках Переяславське князівство (в тому числі і Ростово-Суздальську землю), поширив владу на Туровщину і таким чином значно розширив великокняжий домен. У Смоленську Мономах посадив сина В’ячеслава; старший син Мстислав залишався новгородським князем.

Щоб нейтралізувати претензії Ярослава Святополковича (а він рано чи пізно повинен був усвідомити себе обділеним), Володимир шляхом шлюбних зв’язків установив родинні відносини з його безпосередніми сусідами — Володаром Ростиславичем і Всеволодом Городенським. Чернігівське князівство, особливо під час єдиновладного правління Давида Святославича, також перебувало під безпосереднім впливом Києва.

Уже впродовж нетривалого часу правління Мономаха його великокняжу владу визнали практично всі князі. Не порушуючи принципу, виробленого Любецьким з’їздом, — “каждо да держить отчину свою”, — Володимир Мономах прибрав до рук удільних володарів і створив умови, які зобов’язували їх до покори[193]. Окремі спроби непокори рішуче придушувалися. Так, у 1116 р. проти мінського князя Гліба Всеславича, котрий напав на Туровшину і спалив Слуцьк, Володимир пішов військовим походом, у якому взяли участь дружини Давида Святославича, синів його брата Олега, смоленського князя В’ячеслава та інших синів Мономаха. Гліб запросив миру і пообіцяв в усьому коритися великому князю. Коли ж у 1119 р. Гліб порушив своє слово, Володимир відібрав у нього Мінськ, а його сім’ю вивіз до Києва. Так само рішуче повівся Мономах і щодо Ярослава Святополковича, який висловив невдоволення з приводу переводу з Новгорода до Білгорода Мстислава Володимировича. Оцінивши акт Мономаха як намір застосувати тепер до Києва право вотчини і передати його своєму сину, Ярослав, звичайно, не міг цьому не спротивитись. Він і до 1117 р. не підтримував дружніх стосунків з Мономахом, котрий перехопив у нього стіл, а після того, як прибув на південь його тесть, відкрито заявив протест. Але Мономах вирішив покінчити з претензіями Ярослава — зібравши значні сили, куди ввійшли полки Давида Святославича, Володаря і Василька Ростиславичів, підійшов до Володимира і взяв його в облогу. Два місяці Ярослав утримував місто, але врешті змушений був просити миру і обіцяти Мономаху надалі не порушувати васальної залежності. Слова свого, як часто бувало в подібних випадках, Ярослав не дотримав. У 1118 р. він навіть почав підготовку походу на Київ. Розуміючи, що волинським полкам не під силу таке завдання, Ярослав відправляється до Польщі і Угорщини просити військової допомоги. Ця чергова помилка коштувала Святополковичу і того стола, який він мав. Скориставшись його відсутністю, володимирські бояри відступилися від Ярослава і запросили до себе князем спочатку Романа, а після його швидкої смерті іншого сина Мономаха — Андрія. Так Волинь виявилась у тісній єдності з Київщиною та іншими землями Русі під управлінням роду Мономаха.

Зображення давньоруського воїна на срібному браслеті-наручі. XII ст. Київ

Успіхи об’єднавчої політики Мономаха позитивно впливали на внутрішній розвиток всієї країни. Зосередження в одних руках великого водного, шляху від Чорного до Балтійського моря сприяло значному збільшенню обсягів міжнародної торгівлі Русі і стимулювало тісніше економічне єднання всіх давньоруських земель. Не випадково літопис відзначає ріст і забудову саме тих міських центрів, які знаходилися на центральній економічній магістралі Русі: Києва, Новгорода, Смоленська, Ладоги, Переяслава та ін. Пожвавленням внутрішніх зв’язків і централізуючим значенням Києва, вірогідно, можна пояснити і спорудження Мономахом у 1115 р. мосту через Дніпро.

Серед заходів Мономаха, що сприяли стабілізації внутрішнього становища Русі, винятково важливе значення мала його законодавча діяльність. Одразу ж після утвердження на київському столі Володимир скликав у Берестові нараду за участю представників адміністрації Києва, послів Олега Святославича і розробив знаменитий “Устав”, власне — доповнення до юридичного кодексу “Руська Правда”. Нові статті хоча і не позбавляли лихварів і землевласників привілеїв, однак значно обмежували їх безконтрольну діяльність, що призводила до розорення городян і селян. Було визначено єдині проценти під грошові позички, встановлено термін стягнення боргу — три роки. Статті про закупів і холопів відображали тенденцію до обмеження і скорочення джерел рабської праці на Русі і засвідчували, як вважав Б.Д. Греков, розуміння Мономахом нових вимог господарчого розвитку країни[194]. У відомому “Повчанні” Володимир, безперечно, ідеалізував і перебільшував свої заслуги перед “простым смердом и убогою вдовицею”, однак і ті напівзаходи, які він змушений був під тиском народних мас запровадити в життя, дещо поліпшили їхнє становище.

Значно зміцнила Русь часів Мономаха і свої міжнародні позиції. Літературна пам’ятка ХІІІ ст. — “Слово о погибели Русской земли” — прославляє блискуче минуле Русі і серед її видатних діячів називає й Мономаха.

“То все покорено было богом крестьяньскому языку поганьскыя страны: великому князю Всеволоду, отцю его Юрью, князю Кыевьскому, дѣду его Володимиру Манамаху, которым то половьци дѣти своя полошаху в колыбѣли ... А Угры твердяху каменыи городы желѣзными вороты, абы на них великый Володимер тамо не възѣхал. А нѣмци радовахуся, далече будуче за синим морем. Буртаси, черемиси, веда и мордъве бортьничаху на князя великого Володимира. И Кюр Мануил Цесарегородский опас имѣ, поне и великыя дары посылаще к нему, абы под ним великый князь Володимер Цесарягорода не взял”[195].

Ця, безперечно, ідеалізована характеристика Мономаха відображує і успіхи зовнішньої політики Русі першої чверті XII ст. На відміну від останнього десятиліття XI ст., її можна кваліфікувати як наступальну. Насамперед це стосується русько-половецьких відносин. Дізнавшись про смерть Святополка Ізяславича, половці вирішили скористатися цим і напали на Русь, сподіваючись на чергову тривалу “урядову” кризу в Києві. Руські полки під проводом Мономаха зустріли половців під Виром і змусили їх відступити в степ. Це був останній антиполовецький похід, очолюваний Володимиром, подальшу боротьбу із степовиками він уже доручав своїм синам. Так,

1116 р. відбувся переможний похід Ярополка Володимировича і Всеволода Давидовича на Донець, під час якого було взято половецькі міста Сугров, Шарукань, Балин. Це змусило половців відкочувати в глибинні райони степів; коли 1120 р. Ярополк Володимирович вдруге пішов на Донець, половців там уже не було.

Антиполовецьку боротьбу цього часу полегшував розбрат, що почався в стані степовиків. 1116 р. проти половців, які панували над іншими племенами, виступили торки і печеніги. У дводенній битві половці зазнали поразки і відійшли до кордонів Русі, попросивши допомоги і притулку у Володимира Мономаха. Відчували половці тиск і з боку волзьких булгар, причому потерпілим виявилось саме те ханство, з яким Мономах мав родинні зв’язки, — його син Андрій був одружений з онукою Тугорхана. Вірогідно, що переможний похід руських дружин під керівництвом Юрія Володимировича на Волзьку Булгарію у 1120 р. був здійснений на прохання половців.

На півночі й північному заході Русі успішну боротьбу з неспокійними сусідами вів новгородський князь Мстислав Володимирович. 1116 р. він з новгородцями і псковичами здійснив похід проти чуді, під час якого “взя городъ ихъ именемъ Медвѣжа Глава (Отепя. — П.Т.) и погостъ бещисла взяша, и възвратишася въсвояси съ многомъ полономъ”[196]. Недоторканість західних рубежів охороняв другий син Мономаха — Андрій, якому з часом став допомагати ще й Мстислав.

Складними були стосунки Русі з Візантією. Родинні зв’язки Володимира з імператорським домом Романа IV Діогена втягнули його 1116 р. у конфлікт з імператором Олексієм І Комніном. Обділений новою адміністрацією, зять Мономаха Леон Діогенович робить спробу за допомогою тестя повернути собі придунайську область. Це йому вдається, однак у місті Доростол він стає жертвою змови, учасниками якої були прибічники імператора Олексія І.

Дізнавшись про смерть зятя, Мономах негайно відправив на Дунай воєводу Івана Воїтишича, котрий “посажа посадника по Дунаю”. Щоб укріпитися в дунайських містах і утримати їх для онука Василя, Мономах організував другий похід на Дунай, очолений сином Вячеславом і червенським воєводою Хомою Ратиборовичем. Однак від Дністра руські полки були відізвані назад. Літопис не пише, чому Мономах припинив воєнні дії проти Візантії. В. Татищев пояснює це тим, що Олексій І Комнін прислав до Києва посольство і відкупився від Мономахових претензій. Син Леона Василь одержав за дунайські володіння батька грошову компенсацію. Саме тоді відбулися і заручини онуки Мономаха Добродії з сином імператора Олексія. Після смерті Олексія і приходу до влади його сина Іоанна II Комніна (1118) русько-візантійські відносини значно поліпшилися. 1122 р. вони закріпилися шлюбом дочки Мстислава з самим імператором. “Ведена Мьстиславна въ Грѣкы за царь”, — так повідомив про цю подію руський літописець.

Зближення Русі з Візантією, безумовно, не могло не позначитись на її взаємовідносинах із суперниками імперії. Незрозуміле на перший погляд вигнання Мономахом у 1120 р. з південних районів Русі печенігів, берендеїв і торків, степові коліна яких особливо посилили свій натиск на кордон імперії у 20-х роках XII ст., ймовірно, і можна пояснити русько-візантійським союзом.

Мономах помер у 1125 р. на 73-му році життя. Літопис дає змістовну і образну характеристику покійного, що виходить далеко за рамки шаблонів посмертних панегіриків князям: “Преставися благовѣрный князь, христолюбивый и великий князь всея Руси Володимирь Мономахъ, иже просвѣти Рускую землю, акы солнце луча пущая; егоже слух лроизиде по всимъ странамъ, наипаче же бѣ страшенъ поганым”[197].

Вслід за літописцями високу оцінку давали Мономаху й історики, причому до самого кінця XIX ст. Їх характеристики, як правило, збігалися з літописними. С. Соловйов вважав, що своїми доблестями і строгим виконанням обов’язків Мономах компенсував недоліки існуючого порядку і як державний діяч відповідав загальнонаціональним інтересам[198].

З часом історики почали відзначати і негативні риси вдачі Мономаха, навіть звинувачували його у підступності. Безумовно, характеристика Мономаха, що міститься в літопису і літературних творах, не в усьому відповідає дійсності. Відзначені істориками факти жорстокості стосовно політичних супротивників, безперечно, мали місце. У проведенні політики об’єднання давньоруських земель, подолання сепаратистських тенденцій, широкого наступу на ворогів Русі, зокрема активної боротьби з половцями, вони були неминучі. В умовах середньовічної нестабільності, постійної боротьби за владу і землі Мономах досяг максимуму можливого. Йому вдалося значно стабілізувати внутрішнє становище Русі, відновити авторитет великокняжої влади, поставити країну в ряд наймогутніших держав Європи.

Після смерті Мономаха київський стіл перейшов до рук його сина Мстислава (1125 — 1132). Заповідав його Мстиславу, очевидно, сам Мономах. Літопис повідомляє, що після похорону Володимира в Софії його сини розійшлися “каждо въ свою волость, с плачемъ великомъ, идеже бяше камуждо ихъ раздаялъ волости”[199]. Так своєрідно було реалізовано вотчинне право на Київ. Мстислав мав продовжити справу батька, проводити в життя порядок, згідно з яким окремі князі виступали володарями частин єдиної Руської землі і були зобов’язані з’єднувати свої сили у боротьбі із зовнішніми ворогами країни за наказом великого князя київського.

Мстислав зайняв великокняжий стіл, не зустрівши ніякого опору. Серед законних претендентів, якими вважались Ізяславичі, старшого Ярослава Святополковича уже не було в живих, менші сиділи на дрібних окраїнних наділах або ж і зовсім не мали таких і, звичайно, не помишляли про Київ. Святославичі після смерті Олега Ториславича” в 1115 р. і Давида також не насмілювалися заявляти свої претензії. До того ж, як побачимо далі, вони й самі нетвердо тримались у Чернігові. Як і за часів Мономаха, практично вся Русь зосередилася в одних руках, власне — в руках одного княжого роду Мономаховичів. Сини Володимира займали: Ярополк — Переяслав, В’ячеслав — Туров, Юрій — Ростов і Суздаль, Андрій — Володимир (Волинський). Інші важливі столи Мстислав передав своїм синам: Ізяславу — Курськ, а пізніше Полоцьк, Всеволоду — Новгород, Ростиславу — Смоленськ.

Уже перший рік княжіння Мстислава показав, що він досяг визнання свого старшинства усіма князями Русі. До нього як до голови держави зверталися князі інших династій по допомогу і за сприянням у вирішенні “внутрішніх” справ. 1126 р. Мстиславу, як свідчить Татищевський літописний звід, довелося втрутитись у справи галицьких князів. Після смерті Василька і Володаря Ростиславичів (близько 1124 р.) Галицька земля перейшла до рук їхніх синів. Ростислав Володарович — як старший — сів у Перемишлі, Володимирко Володарович — у Звенигороді, Васильковичі (Ігор і Ростислав) зайняли відповідно Галич і Теребовль. Поділ Галичини на чотири частини загрожував спалахом нових усобиць, які й почалися 1126 р. Володимирка не задовольняла роль другорядного князя землі, і він почав підготовку до війни з братом Ростиславом, попередньо заручившись підтримкою угорців, з якими перебував у близьких родинних стосунках,— його дружиною була дочка угорського короля. Ростислав звернувся по допомогу до великого князя Мстислава і двоюрідних братів. Під час мирних переговорів у Щирці, які відбулися на вимогу великого князя, ворогуючі сторони так і не змогли домовитися. Ростислав виступив на Звенигород і обложив його; Володимирко з дружиною втік до тестя. Під загрозою втрати столу він врешті змушений був припинити ворожнечу з братами: “Более на брата воевать не смел, ведая, что Мстислав может его всего лишити”.

Незабаром Мстиславу Володимировичу довелося зайнятися чернігівськими справами. У 1128 р. з далекої Тмутаракані виступив на Русь Всеволод Ольгович. Швидким маршем він підійшов до Чернігова і заволодів ним. Ярослав Святославич, не маючи сил для боротьби з сильним і енергійним племінником, змушений був погодитися на обмін волостями із Всеволодом і відійшов до Тмутаракані. Дуже швидко він, очевидно, пошкодував про свою поступливість і, перейшовши до Мурома, направив великому князю грамоту з проханням відновити справедливість: “Хрестъ еси цѣловаль ко мнѣ, поиди на Всеволода”. Вірний політиці мирних взаємовідносин, Мстислав робить спробу умовити Всеволода повернути Чернігів Ярославу. Але вона виявилась безуспішною, і великий князь почав підготовку до походу на Чернігів. А Всеволод тим часом призвав на допомогу половців. Семитисячний корпус на чолі з воєводами Ставшем і Селуком виступив на Русь. Від давньоруського міста Вир половці направили до Чернігова послів, а самі заходилися грабувати міста і села Переяславської землі. По дорозі до Всеволода половецькі посли потрапили в засідку і були взяті в полон. Не одержавши від чернігівського князя жодних вістей, Селук і Ставш вирішили залишити межі Русі: “Половци же вземше вѣсти отъ Олговичъ бѣжаша усвояси”.

Всеволод, розуміючи, що не зможе протистояти дружинам Мстислава, вдається до підкупу найвпливовіших радників великого князя, і ті відмовляють його від походу на Чернігів. Ігумен монастиря св. Андрія Григорій, який користувався особливою симпатією і повагою ще у Мономаха, знімає з Мстислава хресне цілування з Ярославом, причому зазначає, що в даному випадку Мстислав бере на душу гріх значно менший, ніж тоді, коли піде походом на Всеволода і проллє кров християнську. Мстислав послухався ігумена Григорія, однак, як свідчить літопис, до самої смерті шкодував про це. Втративши підтримку Мстислава, Ярослав повернувся до Мурома, де і помер у 1130 р.

Результатом участі Мстислава в чернігівській усобиці було приєднання до великокняжих володінь Посейм’я, яке, вірогідно, йому віддав Всеволод як нагороду за нейтралітет.

Набагато рішучіше повів себе Мстислав щодо полоцьких князів, які роблять спробу повернути собі Мінськ, Друцьк та деякі інші володіння, приєднані до великокняжих земель ще Мономахом. У відповідь Мстислав рушив проти Полоцька сили багатьох князівств. Чотирма шляхами наступали вони на Полоцьку землю: В’ячеслав з Турова, Андрій з Володимира, Всеволодко з Гродна і В’ячеслав Ярославич з Клечська. Всі вони мали з’єднатися з полками Ізяслава Мстиславича. Всеволоду Ольговичу Мстислав наказав прибути до Борисова, Івану Воїтишичу з торками і Ростиславу із смоленським полком — до Друцька. Новгородські сили на чолі з Всеволодом Мстиславичем повинні були вийти до Неклоча. Для всіх князів призначався єдиний день наступу на Полоцьк. Полочани змушені були вжити термінових заходів, щоб врятувати місто, — вони звинуватили в усьому князя Давида і його синів, вигнали їх з Полоцька і звернулися до Мстислава з проханням утвердити на полоцькому столі князя Рогволода.

Пізніше, коли полоцькі князі вдруге відмовилися коритися великому князю, Мстислав жорстоко розправився з ними. 1130 р. він наказав Давиду, Ростиславу, Святославу і двом синам Рогволода прибути до Києва з сім’ями на суд, звідки їх заслали до Константинополя. “И всаждавъ ихъ в лодии и поточи их к Царьграду за ослушание ихъ, а по городамъ их посажа мужи своя”. Після цієї акції, згідно з В.Татищевим, Мстислав віддав Полоцьке князівство сину Ізяславу, який до цього сидів у Курську.

Так було покінчено з автономізмом кривицьких князів. “Полоцька операція” свідчила про виняткове посилення влади і авторитету старшого князя Русі. Проти Полоцька Мстислав рушив сили восьми удільних князів, однак сам участі в цьому поході не брав. Не ходив він туди і пізніше, коли полоцькі князі порушили договір. З непокірними розправилися за наказом Мстислава його воєводи. Для вирішення спірних питань між синами Володаря Ростиславича Мстислав також посилав своїх воєвод. Безперечно, так міг чинити тільки великий князь, що мав реальну владу в країні.

Мстислав уважно стежив і за ситуацією, що складалась у північних землях Русі, зокрема в Новгороді. З останнім, де сидів син великого князя Всеволод, Мстислав підтримував постійні і стабільні контакти. Близько 1130 р. він дав дарчу грамоту Юр’ївському монастирю, в якій наказував сину Всеволоду передати монастирю ряд помість з даниною і вирами, за що ігумен Ісая, а також монастирська братія повинні були молити бога за великого князя і його дітей. Дарча грамота одному з багатих і впливових монастирів Новгорода мала на меті зміцнити позиції Всеволода, а отже, і Мстислава у цьому найбільшому місті на півночі країни.

На міжнародній арені Мстислав продовжував політику свого батька, спрямовану на забезпечення непорушності державних кордонів і відстоювання загальноруських інтересів. Насамперед це стосується взаємовідносин Русі з половцями. Дізнавшись про смерть Мономаха, лівобережні половці у 1125 р. напали на Переяславську землю. Обійшовши Переяслав, вони підійшли до міст Баруч і Бронь Княжа в надії на допомогу переяславських торків, розселених у містечках вздовж Трубежа. Назустріч степовикам негайно виступили полки переяславського князя Ярополка Володимировича, які не дали торкам стати на бік половців, після чого ті відійшли в район Посулля. На березі Сули сили Ярополка наздогнали ворожі полки і змусили їх прийняти бій. І хоча, як повідомляє літопис, переяславців було значно менше, вони блискуче виграли бій, багато половців було перебито, інші, тікаючи, потонули у річці.

Наступний переможний похід Мстислав організував близько 1129 р.

Руські полки виступили під проводом воєвод Мстислава і здобули переконливу перемогу над половцями — розгромили їхні численні кочів’я і стани, загнали їх самих “за Донъ и за Волгу, за Яикъ”. Літописець порівнював цей військовий успіх Мстислава з тією перемогою, що її одержав над половцями його знаменитий батько. Після цього половці тривалий час не наважувалися турбувати державні кордони Русі.

Наступальною була політика Мстислава і стосовно інших неспокійних сусідів Русі, зокрема литовців і чуді. Як повідомляє Татищевський літописний звід, руські полки під проводом Мстислава виступили у 1130 р. проти литовців і завдали їм поразки. Літопис не розкриває причин русько-литовського конфлікту, однак можна припустити, що це була відповідь на часті вторгнення литовців у межі Полоцької землі, де в цей час княжив син Мстислава Ізяслав. Матеріали пізніших часів, зокрема XIV ст., свідчать, що литовці мали певні претензії до Новгорода. Суперечності виникали переважно з приводу експлуатації соляних промислів у Старій Русі, які знаходилися в руках новгородських промисловців. Литовці тривалий час безуспішно домагалися мати свою частку в цих промислах, і лише в XV ст., про що ми дізнаємось з торгових договорів Новгорода і Литви, новгородці здають литовцям в оренду дві солеварні. Ще один похід проти литовських племен було здійснено 1132 р., але він не приніс особливих успіхів. Спочатку руські дружини здобули перемогу і навіть проникли в глибинні райони Литви, однак, повертаючись на Русь, частина військ Мстислава потрапила в засідку і була розгромлена.

Проти чуді, яка намагалась звільнитися від влади Києва, Мстислав направив у 1131 р. своїх синів Всеволода, Ізяслава і Ростислава, після чого на чудські племена знову було накладено данину.

Про високий міжнародний авторитет Русі часів Мстислава переконливо свідчать також взаємовідносини з Польщею. В. Татищев розповідає про один цікавий випадок, що стався з давньоруськими купцями у 1129 р. При поверненні з Моравії вони були пограбовані поляками. Як тільки про це стало відомо Мстиславу, він негайно направив до польського короля Болеслава посла з вимогою відшкодувати збитки, завдані руським купцям. Знаючи круту вдачу київського князя, Болеслав не затримався з відповіддю і обіцяв не тільки компенсувати збитки руським купцям, а й надалі проводити їх через польські землі під охороною.

З Візантією, де у цей час імператором був зять Мстислава Іоанн II Комнін, Русь підтримувала союзницькі відносини. Це добре видно, зокрема, з акції заслання Мстиславом до Константинополя полоцьких князів.

Успіхи внутрішньої і зовнішньої політики Мстислава створили йому на Русі незаперечний авторитет — практично всі давньоруські князі перебували у васальній залежності від Мстислава. Найменша непокора того чи іншого князя загрожувала йому втратою стола. Спокійні роки правління Мстислава, не обтяжені усобицями, позитивно позначилися на економічному і культурному розвитку країни. У столиці Русі Києві у цей час зводиться цілий ряд монументальних споруд: комплекс монастиря св. Федора (1129), церква св. Андрія Янчиного монастиря (1131), храм св. Богородиці Пирогощі на Подолі (близько 1132 р.).

Помер Мстислав 15 квітня 1132 р., маючи 56 років. Великого князя поховали у храмі св. Федора. Уже в “Прологах” XIII — XIV ст. Мстислав був причислений до лику святих, а в київських і новгородських літописах його, як і Мономаха, називали Великим. Татищевський літописний звід зазначає, що за часів княжіння Мстислава “князи руские жили в совершенной тишине и не смел един другого обидеть. Сего ради его всии именовали Мстислав Великий”[200].

Роки княжіння Мстислава Великого в історичній літературі справедливо вважаються роками вирішального переважання об’єднавчих тенденцій на Русі. Мстислав перейняв від батька і втілював у життя ідею загальноруської єдності, що хвилювала передові уми і відображала прагнення народу. Можна було сподіватися на дальше продовження такої політичної лінії, але цього не сталося. Боротьба за Київ поновилась одразу після смерті Мстислава.

Заповіт Мономаха, підтверджений договором Мстислава і Ярополка, про утвердження виняткових прав на Київ, Переяслав і Новгород, а також пов’язаного з Києвом старшинства за Мстиславичами, викликав бурю в стані молодших Мономаховичів. Заявили свої права на Київ і чернігівські Святославичі (Ольговичі і Давидовичі). В умовах політичної нестабільності Русі (а це характерно для всіх середньовічних держав) військові сутички були неминучими.

Тісно пов’язаною з боротьбою за Київ і київське старійшинство була також боротьба за землі. Розрослому княжому роду ставало тісно в межах уже сформованої держави. Суперечності між кількістю князів і наявністю столів вирішувалися шляхом подрібнення і перерозподілу земель між окремими князями і князівськими династіями. Відбувалося це, як правило, при кожній новій зміні князів на київському столі.

Після Мстислава Великого київський стіл перейшов до його брата Ярополка (1132 — 1139). Як свідчить Лаврентіївський літопис, питання про успадкування київського столу вирішило київське боярство: “Людье бо кыяне послаша по нъ (Ярополка. — П.Т.)”. У цьому факті, як вважав Б.Д. Греков, з очевидністю виявляється тенденція ослаблення великокняжої влади Києва. У часи процвітання Давньоруської держави, на його думку, нічого подібного не було[201]. Справді, в епоху феодальної роздробленості випадки, коли питання зайняття київського столу вирішували бояри, почастішали, але вони мали місце і на першому етапі розвитку Русі. Досить згадати події, пов’язані з вигнанням Ізяслава, запрошенням на київський стіл Святополка і Мономаха.

Часи правління Ярополка характеризувалися перехідними формами від єдинодержав’я (домінувало за Мономаха і Мстислава) до поліцентризму, що остаточно утвердиться після 30-х років XII ст. Що стосується Ярополка як державного діяча, то йому, безумовно, були близькими ідеали Мономаха і Мстислава, він усіма силами намагався продовжити їх справу.

Зайнявши київський стіл, Ярополк негайно приступив до виконання своїх обіцянок Мстиславу відносно його синів — спадкоємців великокняжої влади. Оскільки своєрідним трампліном на київський стіл служив Переяслав, Ярополк віддає його Всеволоду Мстиславичу, що князював у Новгороді. Це викликало сильне роздратування молодших Мономаховичів, котрі справедливо вбачали у такому акті реалізацію Ярополком заповіту Мстислава. Особиво енергійно запротестував Юрій Володимирович, князь Ростово-Суздальської землі, оскільки сам хотів заволодіти великокняжим столом. Несподіваним наїздом він бере Переяслав і виводить звідти племінника. Через вісім днів Юрій, однак, сам розділив участь Всеволода — його вигнав з міста великий князь. На короткий час переяславським князем став Ізяслав Мстиславич, але згодом Ярополк змусив його обмінятися столами з Вячеславом Володимировичем. Сусідство В’ячеслава не турбувало великого князя, воно було навіть вигідним, оскільки позбавляло підстав для претензій молодшого брата Юрія, котрий вважав себе найбільш достойним кандидатом на Київ. Ізяславу Ярополк віддав Туровську землю разом з Пінськом і Мінськом.

Незабаром В’ячеславу набридло сидіти у прикордонному Переяславі, день у день очікуючи половецького нападу, і він, не послухавши умовлянь великого князя, “йде опять Турову”. Сприятливим випадком вирішив скористатися Юрій. До Ярополка негайно відправили послів з пропозицією обміняти Переяславську землю, яка у цей час фактично була складовою частиною великокняжого домену, на більшу частину Ростово-Суздальської землі: “В лѣто 6643 Юрьи испроси у брата своего Ярополка Переяславль, а Ярополку дасть Суждаль и Ростовъ и прочюю волость свою, но не всю”[202].

Реалізація цієї пропозиції означала б, по суті, визнання за Юрієм Володимировичем прав на спадщину (після Ярополка) київського столу. Це зовсім не відповідало намірам Мстиславичів, серед яких виділявся Ізяслав, а також Ольговичів, що давно чекали нагоди повернути собі Посейм’я. В союзі з синами Мстислава чернігівський князь Всеволод Ольгович іде походом на Переяслав і навіть вторгається в межі Київської землі. Воєнні демарші союзників змусили Ярополка відмовитися від пропозиції Юрія, і він саджає в Переяславі молодшого сина Мономаха — Андрія. Князі — претенденти на Київ — спокійно пережили цю подію, оскільки Андрій Володимирович не значився серед претендентів на великокняжий престол. Проблема переяславського столу, таким чином, втрачала, принаймні тимчасово, свою гостроту. Чернігівські князі нібито залишилися при своїх інтересах. Посейм’я їм не було повернуто. Навіть перед загрозою нової війни Ярополк не вважав за можливе задовольнити прохання Ольговичів.

Друга половина правління Ярополка проходила під знаком боротьби з чернігівськими князями, зокрема з Всеволодом Ольговичем, котрий значно зміцнив своє становище і став одним із провідних серед удільних князів. У 1136 р., роздратований непоступливістю великого князя у питанні Посейм’я, Всеволод взяв в облогу Переяслав і протягом трьох діб намагався здобути його. На допомогу обложеним з обох сторін виступили Ярополк і Юрій Володимирович. Щоб не потрапити в оточення, Всеволод відвів свої війська до Супою, куди незабаром підійшли і обидва Мономаховичі. У жорстокому бою сторони зазнали значних втрат (був убитий навіть онук Мономаха Василько Леонович), але жодна з них не здобула вирішальної перемоги.

Кирилівська церква у Києві. XII ст. Реконструкція Ю.С. Асєєва

Восени цього ж року Ольговичі в союзі з половцями знову вторглись у межі Київської землі. Нескінченні претензії чернігівських Ольговичів змусили Ярополка звернутись по допомогу до деяких удільних князів. Літопис повідомляє, що під знамена великого князя стали “множьство вой изо всихъ земель”, які, однак, так і не розпочали воєнних дій. При посередництві митрополита Михаїла між Ярополком і Всеволодом було укладено мирний договір, за яким спірні землі поверталися Чернігову: “И тако утиши благоумный князь Ярополкъ брань ту лютую”.

Замирення, однак, було тимчасовим. Умови договору не задовольняли ні Ярополка, який втратив Курську волость, ні Всеволода, котрий почав уже претендувати на провідну роль у країні і шукав нагоди ослабити позиції великого князя.

Події 1135 — 1136 рр. у Новгороді набули загальноруського резонансу. Мова йде про повстання новгородців проти князя Всеволода Мстиславича. Приводом до нього послужили участь князя в південноруській усобиці, а також поразка новгородців у битві з суздальцями, а вину за це покладали на Всеволода. Причиною було прагнення новгородського боярства обмежити князівську владу, активізувати свою участь в управлінні містом і землею. Зібравшись 28 травня 1136 р. на віче (у його роботі брали участь також псковичі і ладожани), новгородці прийняли рішення позбавити Всеволода стола. Після двомісячного ув’язнення в єпископському палаці його вигнали з Новгорода.

Події другої половини 20-х років XII ст. у Новгороді по-різному оцінили історики. Б.Д. Греков вважав їх справжньою революцією, в результаті якої в Новгороді народилися нові форми політичного устрою — республіканські[203]. Стриманіше поставився до наслідків повстання 1136 р. В.Л. Янін. Він справедливо вважає, що, по-перше, новгородське боярство мало організаційні форми участі в управлінні Новгородом і до цього, а, по-друге, що рух 1135 — 1136 рр. не привів до повного позбавлення юридичних прав князівської влади[204].

Справді, уже події, що безпосередньо сталися після рішення віча 1136 р. (про вигнання Всеволода), показали, що волелюбні новгородські бояри не могли обійтися без князя. Вигнавши одного, вони тут-таки запрошували іншого. Цього разу їх обранцем виявився Святослав Ольгович. Причому вибір цей не був одностайним волевиявленням усіх бояр. Багато з них бажали повернення на новгородський стіл Всеволода і, очевидно, вели з ним якісь переговори, про що свідчить несподіваний прихід Всеволода на північ, до Пскова, де він мав очікувати свого часу. Але змову було розкрито, і в Новгороді знову спалахнув заколот: “Не всхотеха людье Всеволода”. Прихильники Всеволода змушені були тікати до Пскова або спокутувати свою “вину” великими грошовими виплатами.

Зміцнення позицій чернігівського князя Всеволода Ольговича в Новгороді, традиційно тісно пов’язаного з Києвом, виявилося тимчасовим. Його ставленик — брат Святослав — незабаром розділив участь Всеволода Мстиславича. На новгородський стіл посадили сина Юрія Довгорукого — Ростислава, що, безумовно, може розцінюватись як успіх політики дому Мономаховичів на чолі з великим князем Ярополком.

Такий несподіваний поворот подій викликав новий вибух невдоволення Всеволода Ольговича, що вилився у воєнний похід проти Переяслава. У союзі з половцями чернігівський князь іде в район Посулля і бере ряд порубіжних переяславських фортець. Щоб покінчити з претензіями Всеволода, Ярополк збирає проти нього значні сили, куди ввійшли: “Суждальци и Ростовци, с Полочаны и Смоляны І...) и Туровцѣ”. Крім того, київський князь одержав допомогу від угорського короля і 30-тисячний корпус берендеїв. Чернігів було взято в облогу. Не маючи змоги відстояти місто, Всеволод вирішив тікати до половців. Здійсненню цього плану перешкодило чернігівське віче, яке звернулося до князя з такими словами: “Ты надѣешися бѣжати в Половцѣ, а волость свою погубиши: то к чему ся опять воротишь? луче того останися высокоумья своего, и проси си мира”[205].

Можна тільки дивуватися, чому Ярополк знову не скористався своєю перевагою і не покарав “высокоумного” чернігівського князя. За умовами мирного договору, укладеного в містечку Моровійськ, Всеволод змушений був відмовитися від претензій на Київ, а Ярополк знову прибрав до своїх рук значні лівобережні володіння. Важко сказати, як би складалися подальші стосунки Всеволода і Ярополка, коли б не смерть київського князя, що сталася 18 лютого 1139 р.

Аналіз семирічного правління Ярополка в Києві дозволяє констатувати, що він не зміг гідно продовжити справу своїх знаменитих попередників — Мономаха і Мстислава. І сміливий, і розумний, Ярополк у той же час не відзначався рішучістю. Там, де треба було застосувати силу, він намагався вирішити питання компромісним шляхом. Насамперед це стосується Ольговичів, які не раз могли поплатитися за свої претензії на керівну роль в країні, але щоразу справа закінчувалась миром. Ярополк прагнув примирити Ольговичів і усунути їх від участі у вирішенні суперечок численних нащадків Мономаха. Літописець не шкодує епітетів для характеристики великого князя, але навряд щоб його політика знаходила підтримку у широких народних мас. Слова літопису, що Ярополк “хулу и укоръ прия на ся отъ братьѣ своея и отъ всихъ”, свідчать про те, що більш рішучим Ярополка хотіли бачити не тільки брати і племінники, а й населення Київської і Переяславської земель, яке страждало від постійних воєнних вторгнень Всеволода Ольговича.

Багато істориків вважали, що нерішучість Ярополка можна пояснити малодушністю чи християнським смиренням. Гадаємо, однак, що це не так. Знаменитий заклик Ярополка — “любите враги ваша” — йшов не' від малодушності чи боягузтва, а від принципової переконаності, що внутрішні суперечності в країні потрібно і можливо вирішувати не на полі бою. Згадаймо — щодо ворогів Русі, половців, Ярополк дотримувався зовсім іншого правила. Тут він був сміливим, рішучим і мав гучну славу переможця поганих.

На характер внутрішньої політики Ярополка, безсумнівно, накладали відбиток його зобов’язання перед Мстиславичами, реалізація яких викликала сильну протидію з боку молодших Мономаховичів. Намагання закріпити за одним із синів Мстислава Великого переяславський стіл, який розцінювався як перехідний до київського, було причиною різкого загострення стосунків великого князя зі своїми братами. Тільки перед смертю Ярополку вдалось об’єднати зусилля Мономаховичів і Мстиславичів для боротьби з Ольговичами і стабілізувати внутрішнє становище в країні.

Незважаючи на міжкнязівські конфлікти, Русь часів Ярополка зберігала ще багато того, що було досягнуто Мономахом і Мстиславом. її державну єдність ще не могли зруйнувати усобиці молодших Мономаховичів чи Ольговичів, які, до того ж, і не мали цього на меті. Кожен із князів — претендентів на Київ — вважав себе потенційним главою держави після Ярополка Володимировича і намагався підготувати для цього ґрунт. Право ж Ярополка на керівну роль у країні не тільки не оспорювалось, а й не піддавалося сумніву. Ця обставина уявляється надзвичайно важливою і характерною, оскільки в наступному періоді історичного розвитку Русі становище великокняжої влади вже не буде таким непохитним.

Русь у період загострення боротьби за Київ (40-ві — 70-ті роки XII ст.)

Період з початку 40-х по 70-ті роки XII ст. в історії Русі характеризувався незвичайним загостренням і постійним зіткненням доцентрових і відцентрових сил. Одним із основних вузлів міжкнязівських інтересів, як і раніше, залишався Київ, який, хоч і втрачав потроху своє колишнє політичне значення, але до кінця 60-х років XII ст. залишався єдиним символом цілісності Русі[206]. Саме тому князі, які боролись у цей час за реалізацію програми єдності руських земель, пов’язували успіхи цієї програми з необхідністю оволодіти Києвом. У круговерть боротьби за столицю Русі були втягнуті князі волинські, переяславські, чернігівські, смоленські, суздальські, які прагнули до першості. Характерно, що незалежно від династичної приналежності удільні князі, ледве оволодівши Києвом, ставали з автономістів рішучими і послідовними поборниками єдності Русі. Далеко не всім їм вдавалося реалізувати свої претензії, проте всі усвідомлювали, що шлях до їх досягнення лежав через Київ.

Звичайно, ця величезна притягальна сила Києва пояснювалася насамперед традиціями його колишньої політичної величі, але не останню роль тут відігравали і ті реальні переваги, що їх одержував князь, оволодівши великокняжим столом. Ішлося не тільки про почесті. В руках київського князя опинялося найбільше місто Русі, а також обширна Київська земля, що була однією з найбагатших і найбільш розвинутих. Основні володіння Києва у XII—XIII ст. містилися на правому березі Дніпра, включаючи землі древлян і південно-західні райони розселення дреговичів. Західні кордони Київської землі уже в X — на початку XI ст. проходили по лінії річки Західний Буг, південні — по лінії річки Рось, верхів’їв Південного Бугу, Случі, Горині. В окреслених межах літопис називає близько 80 міських центрів, що значно більше, ніж у будь-якому іншому давньоруському князівстві. Слід також зазначити, що в окремі періоди володіння великокняжого столу значно розширювалися. Київські князі з династії чернігівських Святославичів утримували за собою В’ятицьку волость, а за часів княжіння в Києві представників роду Мономаха статус великокняжих володінь мали Волинь, Туровська і Переяславська землі[207].

Нестримне прагнення князів до Києва, стіл якого через це був надзвичайно неспокійним і нестабільним місцем, породить з часом і свою протилежність. Сильні князі ряду земель будуть намагатися досягнути керівного становища в країні і очолити боротьбу за загальноруську єдність не шляхом переходу в Київ, а стверджуючи в ролі об’єднавчого центру столицю свого князівства.

Остаточно визначиться така тенденція лише на заключному етапі історії Русі, а поки визнаним центром країни залишався Київ, і багато князів вважали за честь хоча б на деякий час утвердитися на його столі.

На кінець правління Ярополка Володимировича найбільш реальним претендентом на київський стіл був чернігівський князь Всеволод Ольгович.

На час його правління Чернігівська земля простягалась від берегів Дніпра, Остра, Сули на півдні і південному заході до Середнього Посожжя і верхів’їв Десни на півночі, верхів’їв Оки на сході, а також вододілу Дону і його приток Проні, Сосни, Уни і Зуші на південному сході[208]. До чернігівських володінь належали також курське Посейм’я і далека Тмутаракань, стіл якої займав Всеволод до переходу в Чернігів.

Зміцнення економічного становища Чернігівського князівства, зростання його військового потенціалу, а також традиційне прагнення Ольговичів до керівної ролі в країні стали тими вирішальними факторами, які визначили “зовнішню” політику Всеволода. Він хотів стати великим київським князем і чекав зручної нагоди для реалізації своїх претензій.

Смерть Ярополка Володимировича і стала для Всеволода такою нагодою. Скориставшись незгодами в стані МономаховичІв і Мстиславичів, він зібрав невелике військо, зайняв спочатку Вишгород, а потім і Київ; Вячеслав Володимирович — старший з МономаховичІв — без боротьби віддав великокняжий стіл і пішов у Туровську волость.

Перехід київського столу до рук Всеволода (1139—1146) вимагав від нього налагодження нових зв’язків і контактів, приведення до покори або вигнання з волостей МономаховичІв і Мстиславичів. Учорашній сепаратист Всеволод на київському столі почав проводити політику зміцнення єдності руських земель. Літопис, розповідаючи про похід великого князя на Андрія Володимировича під Переяслав, зазначає, що він, покладаючись на силу свою, “самъ хотяще землю всю держати, искаше подъ Ростиславомъ Смоленьска, а подъ Изяславомъ Володимира”[209]. В особі енергійних синів Мстислава Великого Всеволод вбачав потенційних конкурентів і намагався позбавитись їх сусідства. Здійснені ним походи на Володимир і Переяслав, однак, не мали особливого успіху. В західному напрямку Всеволод дійшов тільки до Горинки і, “пополошившись”, повернувся до Києва. Не вдалась і спроба вигнати Андрія з Переяслава. У відповідь на вимогу великого князя піти на курський стіл Андрій, підтриманий боярами, заявив: “Лѣпьши ми того смерть и съ дружиною на своей отцинѣ и на дѣдинѣ взяти, нежели Курьскои княженьи”[210].

Від тактики силового тиску на своїх васалів Всеволод переходить до мирних переговорів і домагається помітних успіхів. Він укладає мирні угоди з Андрієм і Вячеславом Володимировичами, Ізяславом Мстиславичем, у Чернігові залишає свого юного сина Святослава. Після смерті Андрія у 1142р. Всеволод переводить до Переяслава В’ячеслава, а в Туровську землю посилає свого сина Святослава[211].

У проведенні своєї об’єктивно загальноруської політики Всеволод несподівано зустрівся з відвертим опором не тільки князів численних нащадків Мономаха, а й своїх братів — Святослава та Ігоря. Останні, докоряючи Всеволоду за його союз з Мономаховичами, прагнуть витіснити великого князя з Чернігівської землі, де він зберігав за собою обширну В’ятицьку волость. Претензії братів, на думку Всеволода, мали бути задоволені за рахунок невеликих містечок Київської землі — Берестя, Дорогочина, Клечеська, Чорторийська.

Брати, однак, відмовились од “подарунків” Всеволода: “Мы просимъ оу тебе Черниговьскои и Новгороцкои волости, а Киевьскоѣ не хочемъ”[212]. Великий князь продовжував стояти на своєму, що призвело до збройного конфлікту. Чернігівські князі рушили на Переяслав, щоб вигнати звідти В’ячеслава. На допомогу йому негайно виступили полки Всеволода та Ізяслава Мстиславича. Так, відстоюючи своє право старійшини руських князів, Всеволод опинився в союзі з Мономаховичами проти своїх же рідних братів. Вони нарешті одержали ряд міст в Чернігівській землі, але витіснити Всеволода з В’ятицької землі так і не змогли.

Незабаром з дозволу великого князя В’ячеслав повертається до Турова, а Переяслав уступає Ізяславу Мстиславичу. І надалі всі переміщення князів із однієї землі в іншу здійснюються з волі великого князя Всеволода. Влада Всеволода розширюється; навіть традиційно опозиційних до Києва полоцьких князів шляхом одруження сина великого князя Святослава з полоцькою княжною Васильківною у 1143 р. він прибирає до рук. За межами впливу Всеволода Ольговича залишались, очевидно, Суздальська земля, князь якої Юрій Довгорукий так і не зблизився з Всеволодом, непокірні новгородці, а також Галицьке князівство, розташоване на південно-західній околиці Русі, що дедалі більше набирало сили. У роки княжіння енергійного Володимирка Володаровича (1141 — 1152) визначились кордони цього князівства. На сході і північному сході вони проходили по лінії верхів’їв Горині, Случі і Південного Бугу, на півдні опускалися до верхів’їв Прута, на заході, де Галичина сусідила з Польщею і Угорщиною, вони витягнулися від гирла Сану по вододілу рік Вислока і Вислоки, далі — по Карпатському хребту до Семиграддя і по Серету до Дунайського пониззя. Карпатські гори були тим русько-угорським порубіжжям, яке періодично належало то одній, то іншій стороні. До складу Галицького князівства входила також Закарпатська Русь, здавна населена східними слов’янами.

З 1141 р. адміністративно-політичним центром князівства став Галич, куди було перенесено резиденцію галицьких князів. Окрім столиці до великих міських центрів землі належали Перемишль, що лежав на давньому торговому шляху з Русі до Польщі, Чехії і Німеччини, а також Звенигород і Теребовль.

Володимирко Володарович був першим князем, якому вдалося стабілізувати політичну ситуацію в своїй землі. Він зумів подолати опір не лише князів — претендентів на галицький стіл, а й місцевого боярства, яке здавна мало сильні позиції. Зміцніле становище галицького князя дозволило йому сподіватися на більшу незалежність од Києва, ніж мали його попередники, однак таке прагнення зустріло рішучий опір великого князя Всеволода Ольговича. Конфлікт поглибився претензіями Володимирка на сусідню Волинь, де сидів у цей час син Всеволода Святослав.

Щоб покласти край автономістським тенденціям Володимирка, Всеволоду довелося здійснити два великих військових походи на Галичину — в 1144 і 1146 рр. У них взяли участь всі Ольговичі, Володимир Давидович, В’ячеслав Володимирович, Ізяслав і Ростислав Мстиславичі, Борис і Гліб Всеолодовичі, Ростислав Глібович і навіть польський князь Володислав. Безперечно, союз таких масштабів міг скластися тільки на чолі з Києвом. Конфлікт не переріс у велику війну, сторони пішли на взаємні поступки: “И вда Всеволоду Володимирко за трудъ 1000 и 400 гривенъ серебра, переди много глаголивъ, а послѣди много заплативъ, тѣмъ бяше и умоленъ. Всеволод же ... взъвороти ему Оушицю, Микулинъ и взъвратишася во свояси”[213].

Давньоруський меч. XII ст. Київ

Деякою невизначеністю у цей період відзначалися взаємовідносини Києва з Новгородом. Дізнавшись про зміну влади в Києві, новгородці поспішили відмовитися від послуг Ростислава Юрійовича і запросили на князівський стіл Святослава Ольговича — брата великого князя. Це повторне звернення до князя, якого щойно видворили з Новгорода, можна пояснити деякою розгубленістю правлячих кіл новгородського боярства. Їх акція нагадувала спокуту провини перед князівським кланом Ольговичів, один із представників якого тепер став великим київським князем. У наступному році вони знову виганяють Святослава з Новгорода, а в Київ відправляють посольство на чолі з єпископом просити на князівство сина великого князя: “Прислаша єпископа с мужи своими, рекуще дай нам сынъ свои, а Святослава брата твоего не хочемъ”[214]. Всеволод погодився, але новгородці несподівано відмовились від своїх слів: “Не хочемъ сына твоего, ни брата, ни племени вашего, но хочем племени Володимера”. Роздратований Всеволод заарештував новгородське посольство і протримав послів у Києві зиму і літо. Конфлікт між ним і новгородським боярством було залагоджено тільки у 1141 р. Сторони пішли на взаємні поступки. Всеволод погодився послати до Новгорода свого свояка Святополка Мстиславича, який сидів до того у Бересті, а новгородці зобов’язалися відмовитись від Ростислава Юрійовича, котрого повторно запросили на стіл: “В то же лѣто уладися Всеволод с шюринома своими, и да има Новъгородъ, и посадиша Святополка Новѣгородь”[215].

Київська Русь у XII — XIII ст.

Події 1139 — 1141 рр., з одного боку, показали, наскільки сильними були на півночі Русі традиції солідарності з князівською династією Мономаховичів, з іншого — відобразили факт участі у вирішенні питання про заміщення новгородського столу великого київського князя.

Згідно з А.Є. Пресняковим, голова чернігівських князів, зайнявши Київ, почав плекати широкі плани, спрямовані на об’єднання вотчин Всеволода і Святослава в одній політичній системі, побудованій в дусі Мономаха, але на більш широкій основі. Врешті Всеволод домігся визнання свого старійшинства всіма князями (окрім Юрія Довгорукого і Володимирка Галицького), і яким би хистким воно не було, особливо порівняно з міцним становищем Мономаха чи Мстислава, Всеволод все-таки стояв у центрі всіх подій і якщо не силою, то дипломатичною грою впливав на них[216]. П. Голубовеький вважав, що Всеволод умів керуватися загальноруськими інтересами, і саме тому можлива паралель між ним і Володимиром Мономахом[217]. На думку Б.Д. Грекова, Всеволод як прекрасний політик досяг значних успіхів. Залишаючись князем чернігівським, він володів і значною частиною колишньої Давньоруської держави[218]. Б.О. Рибаков визнавав Всеволода колоритною фігурою першої половини XII ст., разом з тим відмічав його жорстокість, лукавство, а також компрометуючі зв’язки з половцями, які завдавали Русі стільки горя[219].

Відбиття нападу дружин Юрія Довгорукого на Київ. Палубні кораблі Ізяслава Мстиславича на Дніпрі. Мініатюра Радзивіллівського літопису

Те, що через свою вдачу Всеволод не зажив на Русі доброї слави, це безперечно. Але безперечно й те, що на Русі середини XII ст. не знайшлося князя, який міг би суперничати з цим талановитим політиком у державних справах. Навіть коли смертельно хворий Всеволод оголосив, що передає київський стіл Ігорю, ніхто з князів не спротивився цьому рішенню.

Після смерті Всеволода і короткого (тринадцятиденного) князювання його брата Ігоря у 1146 р. київський стіл знову перейшов до рук Мономаховичів. Ним заволодів Ізяслав Мстиславич, один з талановитих і енергійних князів середини XII ст., який давно готувався до ролі великого князя. Щоб наблизитися до Києва, Ізяслав у 1142 р. за згодою Всеволода Ольговича поміняв багату Волинь на Переяславську землю. Як вважав А.М. Насонов, Переяславщина, хоча і виділилася в окреме князівство, постійно перебувала у великій залежності від київського столу[220]. Як правило, у Переяславі сиділи князі, які або готувалися зайняти великокняжий стіл, або ж одержували це місто як компенсацію за відмову від претензій на Київ. Значення Переяслава як перехідного столу кандидатів на київський стіл зумовило той факт, що в окремі періоди з волі великих київських князів переяславські мінялися частіше, ніж посадники якогось прикордонного містечка.

Залежність Переяславського князівства від Києва зумовлювалась передусім його географічним положенням. На заході і півночі кордони князівства проходили по Дніпру, Корані, Десні, Остру, на північному сході — по верхів’ях Удаю, Сули і Хорола. На сході переяславські землі виходили просто в степ. Невелике Переяславське князівство, розташоване, до того ж, на самому небезпечному напрямку половецьких вторгнень, не могло одно успішно протистояти нападникам. Саме тому київські князі постійно подавали воєнну допомогу Переяславу, населяли і зміцнювали південно-східний кордон землі, дбали про безпеку її столиці. На середину XII ст. Переяслав став одним із найбільших міст Русі, першокласною фортецею, що відігравала важливу роль у боротьбі з половцями.

Вступивши на переяславський стіл, Ізяслав одразу ж почав діяльну підготовку до оволодіння Києвом. З цією метою він у 1143 р. рушив до Юрія Довгорукого в Суздаль, а потім і до братів Святополка і Ростислава — відповідно до Новгорода і Смоленська. Переговори з суздальським князем не дали бажаних результатів, оскільки Юрій сам не полишав надії стати київським князем; брати Святополк і Ростислав Смоленський обіцяли всіляку підтримку. З Всеволодом Ізяслав вів подвійну гру: підтримував з ним добросусідські взаємини і в той же час таємно домовлявся з київськими боярами про їх відступництво від Ольговичів. Втім, Всеволод чинив так само щодо Ізяслава. Пообіцявши передати київський стіл йому, він незадовго до смерті призначив своїм спадкоємцем брата Ігоря.

Ізяслав Мстиславич, як колись його дід Мономах, зайняв київський стіл не за принципом старшинства, а в результаті повстання киян проти Ольговичів і відступництва від них місцевих бояр. Вони і запросили до Києва переяславського князя.

Роки київського князювання (1146 — 1154) Ізяслав провів у постійних походах і битвах. Двічі він змушений був уступати Київ Юрію Довгорукому і двічі повертав його назад. Утвердившись на київському столі, Ізяслав передусім вдається до тих самих заходів, що і його попередники. З Володимира-Волинського він виводить сина Всеволода — Святослава і віддає йому ряд міст, у тому числі Бужськ і Межибож; непокірного дядька В’ячеслава, який виступає номінально великим князем, позбавляє Туровської землі і віддає її своєму сину Ярославу. “Посла брата своего Ростислава и Всеволодича Святослава на стрыя своего Вячьслава, и отъя от него Тоуровъ ... и посади сына своего Ярослава в Туровѣ”[221]. У 1147 р. Ізяслав іде походом проти Святослава Ольговича, бере Путивль і Новгород-Сіверський і садить там (принаймні, в Путивлі) своїх посадників. Переяславську землю Ізяслав залишив за собою (там осів його син Мстислав), а в Смоленській сидів брат Ростислав.

Незалежне становище, як і раніше, зберегли лише Суздальська і Галицька землі, які спільно виступали в боротьбі з Києвом. Успішні походи Ізяслава проти Юрія Довгорукого і галицьких князів, у яких крім сил київських, чернігівських, переяславських і чорноклобуцьких брали активну участь полки з Володимира, Дорогобужа, Тихомля і Берестя (де сиділи брати і сини Ізяслава), дозволяли сподіватися, що йому вдасться залучити до сфери політичного впливу Києва і ці окраїнні землі Русі. Відновити систему, яка пов’язувала довколо Києва всі землі, стати на чолі руських князів — це, на думку А.Є. Преснякова, постійна тенденція діяльності Ізяслава[222]. Юрій Довгорукий, Святослав Ольгович, Володимирко Галицький змушені були уступити Ізяславу старійшинство. Вплив Києва поширився на Новгородське, Смоленське, Переяславське, Гродненське, Володимиро-Волинське князівства, де сиділи брати і сини Ізяслава. Смерть Ізяслава у 1154 р. обірвала його об’єднавчу діяльність у час її найбільших успіхів.

Київська земля у XII —XIII ст.

Безумовно, Ізяслав Мстиславич не в усьому був гідним своїх знаменитих предків — батька і діда, але після смерті Всеволода він лишався найвидатнішим політичним діячем Русі. На відміну від Ольговича, Ізяслав користувався широкою популярністю, чому сприяли як риси його вдачі, так і об’єднавча політика, яка об’єктивно, хотіли цього чи не хотіли удільні князі, позитивно сприймалася населенням давньоруських земель. Політика Ізяслава стосовно диких половців також зміцнювала його авторитет. Зайнятий внутрішніми справами, Ізяслав не часто ходив на половців, але його син Мстислав здійснив ряд успішних походів. Ізяслав жодного разу не вступав з половцями в союзні відносини; у цьому він був послідовним наступником своїх батька і діда.

Очевидно, позитивної оцінки заслуговує і спроба Ізяслава Мстиславича звільнитися від надмірного впливу на Русь Візантії, який вона здійснювала через митрополитів-греків. У 1147 р., скориставшись тим, що митрополича кафедра виявилася вакантною, собор руських єпископів за наполяганням Ізяслава вибрав митрополитом Климента Смолятича. Дослідники неодноразово зверталися до цієї події в церковно-політичному житті Русі, але оцінювали її по-різному. Одні вбачали в ній (як і в постанові митрополита Іларіона) прагнення руської церкви до більшої самостійності і націоналізації її ієрархії, інші, посилаючись на поодинокість подібних постанов, заперечували таку тезу. Для з’ясування істини слід звернутися до промови великого князя при відкритті собору руських єпископів, яка міститься в татищевському тексті: “Ныне митрополит русский умре, и церковь осталась без пастыря и начальника правления духовного, которого прежде великия князи, избирая, посылали для посвящения в Константинополь. И ныне избрать в моей воле, но в Царьград к патриарху послать для учнившегося смятения и многих междоусобий в нем не можно. К тому же от онаго митрополитов посвясчения чинятся напрасно великие убытки, а паче всего через сию патриархов в Руси власть цари греческие исчут над нами властвовать и повелевать, что противно нашей чести и пользы”. Як бачимо, Ізяслав Мстиславич, ставлячи на митрополичу кафедру Киева русича, керувався абсолютно конкретними цілями. На жаль, ця акція не дала позитивних результатів. Ізяслава не підтримали всі єпископи і удільні князі; митрополит Климент тримався лише силою Ізяслава, а по його смерті змушений був залишити кафедру.

По смерті Ізяслава Мстиславича формально київським князем лишився В’ячеслав, але молоді князі його всерйоз не сприймали. До Києва негайно поспішили три претенденти: брат Ізяслава — Ростислав Смоленський, Юрій Довгорукий та Ізяслав Давидович Чернігівський. У найближчі роки саме ці князі опиняться в центрі загальноруських подій, пов’язаних з боротьбою за Київ, але жоден з них не досягне становища свого попередника.

Першим до Києва прискакав Ізяслав Давидович, але, зустрівши рішучий опір з боку київського боярства і сина покійного князя Мстислава, змушений був повернутися до Чернігова і на деякий час відкласти здійснення свого честолюбного замислу.

На київський стіл запросили Ростислава Смоленського, його особливо підтримували Мстислав Ізяславич та Святослав Всеволодович. Останнього викликав до Києва В’ячеслав, і саме він мав охороняти київський стіл аж до прибуття Ростислава. За вірну службу Святослав одержав один із обширних наділів Київщини — Турово-Пінську землю.

Посівши київський стіл, Ростислав за прикладом своїх попередників робить спробу покласти край зазіханням на Київ Юрія Довгорукого та Ізяслава Давидовича — він іде походом спочатку на Гліба — сина Довгорукого, перемагає його під Переяславом, а потім — і на Ізяслава Давидовича до Чернігова. У дводенній битві Ростислав, якого покинув Мстислав Ізяславич, зазнає поразки, яка коштувала йому Києва.

На короткий час Києвом заволодів Ізяслав Давидович, але втриматись на великокняжому столі не зміг. Настав час Юрія Довгорукого, найбільш досвідченого і сильного претендента на Київ, що вже давно чекав зручного моменту для вирішального удару. Дізнавшись про те, що Київ захопив Ізяслав Давидович, Юрій рушає з великими силами на південь. Підійшовши до Моровійська, він відправляє до Ізяслава посла з вимогою негайно покинути Київ, оскільки це його отчина. Ізяслав не поспішав виконати ультиматум Довгорукого, “зане возлюби зело великое княжение Киевское”. Однак, “видя, что ему противо силы Юрия не удержаться, паче же ведая, что вся Русь более преклонна к детем и внучатам Владимировым, нежели Святославлим”[223], змушений був покинути Київ.

Захопивши Київ утретє, Юрій Довгорукий оточив себе синами: у Переяславі посадив Гліба, у Турові — Бориса, в Пороссі — Василька, у Вишгороді — Андрія. В його руках залишалась фактично і Ростово-Суздальська земля. Через деякий час Юрій змусив відмовитись від претензій на Київ Ізяслава Давидовича, за що уступив йому Корчеськ, а Святославу Ольговичу — Мозир. Племіннику Володимиру Андрійовичу Юрій віддав погоринські міста. Святослав Всеволодович одним із перших зустрів Довгорукого біля Стародуба і присягнув йому “на всей воли его”, за що одержав невеличкий уділ у Подесенні. Святослав не міг змиритися із становищем третьорозрядного князя і знову перейшов на бік Ростислава Смоленського. Так проти Юрія Довгорукого почала створюватися коаліція, до якої незабаром приєдналися Ізяслав Давидович, котрий відбив у Юрія Івана Берладника, а також Мстислав Ізяславич, князь Волинський, який успішно протистояв вторгненню на Волинь великого князя.

Чернігівська і Переяславська землі у XII — XIII ст.

Війська Ростислава, Ізяслава і Мстислава були вже на марші, коли з Києва прийшла звістка про несподівану смерть Юрія Довгорукого. З пояснення літописця (“Пивъ бо Гюрги въ осменика у Петрила: в той день на ночь расболѣся и бысть болести его 5 дний”[224]) зрозуміло, що в Києві проти Юрія Довгорукого також існувала змова. Місцеві бояри, напевно, напоїли суздальського князя трутизною, а низи заходилися громити і грабувати його двори, бити князівську адміністрацію і дружинників. Прикметно, що народні повстання в Києві спалахували, як правило, після смерті київських князів і за відсутності твердої влади. Так було 1113 р., коли після смерті Святополка народ почав громити двори купців-лихварів, 1146 р., коли після смерті Всеволода Ольговича спалахнуло повстання, що закінчилося вбивством князя Ігоря, так сталось і 1157 р.

Через чотири дні після смерті Юрія Довгорукого великим князем київським став Ізяслав Давидович, цього разу його запросили київські бояри: “Поѣди, княже, Києву, Гюрги ти умерлъ, онъ же прослезивъся и руцѣ въздѣвъ к Богу и рече: благостенъ еси Господи оже мя еси росудилъ с нимъ смертию”[225]. Чому кияни віддали перевагу чернігівському князю, сказати важко. Можливо, що запрошення надійшло не від усіх киян, а лише від чернігівської боярської партії, що виявилась у даний момент досить впливовою політичною силою. Очевидно, саме цим слід пояснити той факт, що проти зайняття Ізяславом Давидовичем великокняжого столу не наважились протестувати ні Ростислав Смоленський, ні Мстислав Ізяславич, князь Волинський.

Захопивши Київ, Ізяслав вирішив залишити за собою і Чернігів і посадив там племінника Святослава Володимировича. Такий поворот справ не влаштовував насамперед Ольговичів, які опинились у досить скрутному становищі. Об’єднавшись, Святослав Ольгович і Святослав Всеволодович змушують Ізяслава відмовитись від Чернігова. Там сідає Святослав Ольгович, а Новгород-Сіверський він передає своєму племіннику Святославу Всеволодовичу. За Ізяславом, як колись за Всеволодом, залишилась В’ятицька волость, а також, вірогідно, і більша частина Чернігівщини.

Підставою для такого твердження може бути визнання Святослава Ольговича, що Ізяслав дав йому “Черниговъ съ седмью городъ пустыхъ ... а всю волость Черниговьскую собою держить и съ своимъ сыновцемъ, и то ему не досыти”[226].

Незважаючи на зміцнілі позиції родини великого київського князя, жоден з них не міг вважати себе незалежним від Києва. Досить показовою щодо цього може бути реакція Ізяслава Давидовича на відмову Святослава Ольговича взяти участь у волинсько-галицькій кампанії великого князя у 1158 р. Він наказує послу Святослава Георгію Шакушаню передати своєму князю: “Оже ты сам не идеши, ни сына пустиши, оже ми Бог дасть успѣю Галичю, а ты тогда не жалуй на мя, оже ся почнешь поползывати изъ Чернигова к Новгороду”[227]. Погрозу свою великий князь не виконав, оскільки в бою під Білгородом зазнав поразки від Мстислава Ізяславича і втратив київський стіл. 1161 р. на короткий час він ще раз заволодів Києвом, але в бою з Ростиславом під тим же Білгородом наклав головою.

Князювання Ізяслава Давидовича в Києві не можна вважати ані вдалим для нього самого, ані корисним для Русі. Ізяслав не міг впоратися з роллю великого київського князя. Пов’язавши свою долю з галицьким ізгоєм Іваном Берладником ще за часів претендентства на київський стіл, він не виявив достатньої гнучкості, коли Ярослав Осмомисл, Мстислав і Ярослав Ізяславичі, Святослав Ольгович і Святослав Всеволодович, підтримані угорським королем і польськими князями, вимагали видачі бунтівного князя. Передавши через послів названих князів негативну відповідь (“попрь всѣхъ”), Ізяслав різко загострив внутрішню ситуацію в країні. Він не зрозумів, що покровительство, яке він виявляв Берладнику, котрий вважався на той час одним із головних зачинщиків князівських усобиць, компрометувало його в очах сучасників. Як тут не згадати Ізяслава Мстиславича, який в боротьбі з сепаратизмом князів галицьких — Володимирка і Ярослава, не скористався сумнівними послугами їх політичного супротивника.

Союзу князів Ярослава Галицького, Мстислава Волинського і Ростислава Смоленського Ізяслав Давидович намагався протиставити сили об’єднаного роду Ольговичів, але угода, якої вони досягли в Лутаві, виявилася недовговічною. У самому Києві становище Ізяслава також не було міцним. Очевидно, далася взнаки його традиційна для Ольговичів, але непопулярна серед киян політика загравання з половцями.

Перемога Мстислава Ізяславича і Ярослава Галицького під стінами Бѣлгорода відкрила їм дорогу на Київ. За образним висловом Б.О. Рибакова, Ярослав Осмомисл, який закликав дев’ять держав, щоб розсудити його з ватажком дунайської вольниці, тепер ішов переможцем до столиці Русі[228]. Заволодівши Києвом, Мстислав Ізяславич і Ярослав посилають запрошення зайняти великокняжий стіл Ростиславу Смоленському. Останній, однак, не поспішав його приймати. Ще свіжою була в пам’яті невдала спроба 1154 р. Перш ніж погодитись, Ростислав ставить перед князями дві умови: перша — щоб з митрополичої кафедри було усунуто Клима Смолятича, через якого на Русі стався церковний розкол, і друга — щоб князі визнали в ньому старійшину: “Оже мя въ правду зовете с любовию, то я всяко йду Киеву на свою волю, яко вы имѣти мя отцемь собѣ въ правду, и въ моемъ вы послушаньи ходити”[229]. Зважаючи на те, що умову про старійшинство було передано запрошуючим князям не особистими представниками Ростислава, а послами від Смоленська і Новгорода, він домагався свого визнання всіма давньоруськими князями. Ростислава запросили до Києва волинський і галицький князі, але треба думати, що його прихід був бажаним і для киян, які пов’язували зі смоленським князем надії на припинення боротьби за київський стіл.

Тут доречно відзначити, що Смоленське князівство, розташоване в центрі руських земель, завжди підтримувало тісні контакти з Києвом. Його князі виступали носіями доцентрових тенденцій і майже всі побували на київському престолі. Б.О. Рибаков основну причину цього вбачає в тому, що Смоленське князівство знаходилось у стратегічній близькості до Києва. Смоленськ мав дуже зручний зв’язок з Києвом — вниз по Дніпру можна було пустити флотилію будь-якої чисельності, і за якихось вісім днів вона була вже під стінами столиці.

Розташовані на найважливішій торговій магістралі Русі і фактично всю її контролюючи, Київ і Смоленськ не могли вступати в протиборство, їх об’єднували спільні економічні інтереси, і не випадково ці центри гостріше відчували необхідність єдності руських земель. Смоленськ, повністю убезпечений від половців, все одно регулярно посилав військові загони у розпорядження київських князів, які очолювали антиполовецьку боротьбу.

Значною була роль у зміцненні традиційної києво-смоленської єдності Ростислава Мстиславича. Він княжив у Смоленську 32 роки і став засновником смоленської династії князів. На момент зайняття київського столу Ростислав — найбільш досвідчений і авторитетний державний діяч Русі, і саме тому його повторне утвердження у Києві виявилося вдалим (1158 — 1167). Поступово він стабілізував внутрішнє становище Русі і по праву вважався старійшиною руських князів. У Смоленську, Новгороді і на Волині сиділи сини і племінники великого князя; Київською землею правили молодші Ростиславичі. Один із них, Рюрик, знаходився при батькові і був воєводою Київського полку, другий, Мстислав, тримав важливу стратегічну фортецю Білгород. Іще один син великого князя, Давид, утвердившись на деякий час у Вітебську, тиснув на полоцьких князів.

Волинська і Галицька землі у XII — XIII ст.

На відміну від свого попередника, Ростислав не робив ставки на князів, що зійшли зі сцени. У конфлікті Ізяслава Давидовича, який намагався компенсувати втрату Києва поверненням Чернігова, із Святославом Ольговичем великий князь став на бік останнього. Цим він не тільки вивів з боротьби за Київ князів Чернігова і Новгорода-Сіверського, а й здобув у їх особі надійних помічників у боротьбі зі Степом.

Вплив Ростислава на чернігівські справи ще більше посилився після того, як Олег Святославич одружився з його дочкою. У конфлікті, який виник після смерті Святослава Ольговича між Святославом Всеволодовичем і Олегом Святославичем, великий князь виступив у ролі посередника, “добра имъ хотя”, і змусив Святослава віддати Олегу чотири міста.

Ще раніше, у 1161р., Ростиславу вдалося погасити конфлікт на півночі країни, в Новгороді, де повсталі новгородці вигнали князя Святослава Ростиславича. Замішаний у цих подіях Андрій Боголюбський розраховував на утвердження в Новгороді одного із своїх братів, але великий князь наполіг на поверненні туди сина Святослава. “Том же лѣте пояша Новгородьци Святослава Ростиславича к собѣ княжить опять, а Гюргевича внука выгнаша”[230]. Зговірливість суздальського князя, та й самих новгородців, очевидно, пояснюється зміцнілими позиціями Ростислава.

У сфері впливу великого князя була також Галицька земля, князь якої Ярослав Осмомисл регулярно посилав свої полки за його наказом.

Стабілізація внутрішнього становища Русі, досягнута в роки княжіння Ростислава, збіглася з новим натиском половецьких орд на південноруське порубіжжя. У його відбитті брали участь майже всі давньоруські землі, а очолив боротьбу з половцями великий київський князь.

Вірний своїй миролюбній політиці, Ростислав одружує в 1162 р. свого сина Романа з дочкою половецького хана Беглюка, але бажаних результатів не досягає. І тоді від дипломатії великий князь вдається до сили зброї. У 1166 р. Ростислав рушив сили всіх князів проти половців, які вторглись у межі Поросся, і завдав їм поразки. Вдруге під знаменами великого князя збираються полки різних земель у 1167 р., щоб убезпечити від половецьких набігів дніпровський торговий шлях: “Посла Ростиславъ къ братьи своей и сыномъ своимъ, веля имъ всимъ съвъкупитися у себе съ всими полкы своими, и приде Мьстиславъ из Володимири, Ярославъ братъ его из Лучьска, Ярополкъ из Бужьска, Володимиръ Андрѣевичь, Володимиръ Мьстиславичь, Глебъ Городеньскии, Иванъ Ярославичь, сын и Галичьская помочь; и стояша у Канева долго время, дондеже вжзыде Гречникъ и Залозникъ”[231].

Щоб зміцнити позиції свого сина Святослава,у тому ж 1167 р. Ростислав здійснює подорож на північ, до далекого Новгорода. На зустрічі біля Великих Лук, де Ростислав відчув себе недобре, новгородці дали великому князю клятву — ніколи не шукати іншого князя, крім Святослава, і розлучитися з ним однією смертю. Одержавши від новгородців разом із запевненнями у вірності ще й багато дарів, Ростислав повернувся до Києва. Але по дорозі, в “селѣ Рогънѣдинѣ в Зарубѣ” (неподалік Смоленська), 14 березня 1167 р. великий князь помер.

В оцінках особистості князя Ростислава і результатів його державної діяльності історики виявляють дивну і, здається, несправедливу одностайність. В ньому, як правило, визнають людину чесну, хранителя старих традицій, котрий з повагою ставився до відживаючого принципу старійшинства і підтримував честь великокняжого київського столу. Однак при цьому відзначають, що Ростислав не був, як батько і дід, обдарованим державним діячем і полководцем[232]. Це був анахроністичний тип державного діяча, що безрезультатно намагався зупинити колесо історії. Ростислава протиставляють Андрію Боголюбському, котрий нібито на північному сході руйнував сформований устрій і накреслював плани далекого майбутнього.

Гадаємо, що подібний докір можна закинути не тільки Ростиславу Мстиславичу. Політику об’єднання руських земель, реалізація якої пов’язувалась з відновленням принципів старійшинства, проводили всі київські князі. І пізніше, коли поряд з Києвом виступили інші об’єднавчі центри — Чернігів, Володимир, Галич, — їх князі також домагалися визнання свого старійшинства. Не був винятком і Андрій Боголюбський, протиставлення якого Ростиславу Мстиславичу в цьому плані безпідставне. Князів, котрі претендували на керівну роль у країні, вирізняли не конечні цілі (в усіх випадках вони були представниками доцентрових сил), а методи і шляхи їх досягнення, які залежали від конкретних історичних умов.

Ростиславу Мстиславичу вдалося відновити престиж і роль великокняжої влади і поширити київський вплив на значну частину руських земель, не вдаючись, по суті, до сили зброї. Вісім років Русь практично не знала міжкнязівських усобиць, не зазнавала спустошливих вторгнень половецьких орд. Так, політика Ростислава щодо Степу була оборонною. Він справді не здійснював далеких походів і не отримував гучних перемог. Але ж і половці у цей час не проходили далі Пороської оборонної лінії. Саме тут вони зазнали поразки в 1161 і 1166 рр., після чого і зовсім припинили наступ на південноруське порубіжжя, задовольняючись лише грабунками купецьких караванів. Князювання Ростислава Мстиславича пройшло під знаком перемоги (нехай тимчасової) об’єднавчих тенденцій.

Після смерті Ростислава, незважаючи на наявність достойніших (за родоводом) кандидатів (Володимир Мстиславич, Святослав Всеволодович, Андрій Боголюбський), київські бояри запросили на великокняжий стіл Мстислава Ізяславича, князя Волинської землі, котрий до цього двічі саджав у Києві дядька Ростислава і був, по суті, його співправителем. Перейшовши до Києва, Мстислав Ізяславич залишив за собою і багату Волинь, яка мала традиційно тісні зв’язки з Києвом. З часів Ярославичів великі князі розглядали цю окраїнну руську землю як свою вотчину і не бажали віддавати її у спадкоємне володіння будь-якій княжій гілці. З цієї причини Волинь аж до середини XII ст. не мала власної князівської династії; вона або управлялася безпосередньо з Києва, або ж на володимирському столі сиділи ставленики київських князів. Тільки на час великого князювання Ізяслава Мстиславича Волинь одержує статус спадкоємної вотчини і надовго закріплюється за його родом. Характер взаємовідносин Волині і Києва дещо змінився, але тісні зв’язки збереглись. Активна участь волинських князів у боротьбі за великокняжий стіл, їх спроби досягнути старшинства шляхом об’єднання Волині і Київщини свідчили про це.

Поряд з доцентровими тенденціями в політичній історії Володимиро-Волинського князівства мали місце і відцентрові. Вони виявились уже при перших Ізяславичах. У 1156 р. на Волині виникла своя усобиця, яка стала результатом посилення луцького столу і претензій його князів на рівноправність з князями володимирськими. До переходу в Київ Мстиславу Ізяславичу вдавалося зберігати звання старшого князя землі. Однак пізніше, коли під тиском союзників Андрія Боголюбського він змушений був залишити Київ і повернутися на Волинь, становище його змінилося. Згідно з договором, укладеним з братом Ярославом близько 1134 р., Володимирське і Луцьке князівства визнавались рівноправними. При численних нащадках Мстислава і Ярослава Ізяславичів ці князівства, у свою чергу, розділяються на кілька дрібніших.

Усе це буде пізніше, а поки Мстислав став господарем становища на Волині і, на думку київського боярства, був найбільш достойним кандидатом на великокняжий стіл. Заручившись підтримкою Ярослава Галицького, Мстислав Ізяславич з дружиною рушив на Київ. Слава Мстислава, переможця половецьких ханів, була настільки великою, що йому не знадобилося жодних зусиль, щоб заволодіти Києвом. Усі його супротивники зачинились у Вишгороді. Обложені військом Мстислава, вони змушені були відмовитися від надмірних територіальних претензій. Мстислав також пішов на деякі поступки — Давиду Ростиславичу залишив Вишгород, Рюрику — Овруч, Володимиру Мстиславичу — Котельницю. Ярослав залишився у своєму Луцьку, а місто Володимир Мстислав зберіг за собою.

У цьому переділі столів, який відбувався щоразу після смерті попереднього і утвердження нового великого князя, найбільш обійденим вважав себе Володимир Мстиславич. Маючи право на Київ, він змушений був сидіти в позаштатній Котельниці, що, звичайно, принижувало його гідність. Спроби Володимира заявити свої права на Київ закінчилися вигнанням його за межі Київщини, після чого він одержав уділ у Ростово-Суздальській землі, але навіть не удостоївся прийому Андрія Боголюбського.

Скульптурний портрет Андрія Боголюбського. Реконструкція М.М. Герасимова

Історики пояснювали таке прохолодне ставлення Андрія очевидним небажанням його до часу сваритися з великим київським князем.

Ставши великим князем, Мстислав розгорнув енергійну діяльність щодо захисту південноруських земель і торгових шляхів від половецьких набігів. У 1168 р. він скликає васальних князів до Києва: “пожальте си о Рускои земли и о своей отцину и дудину, оже несуть хрестьяны (половці. — П.Т.) на всяко луто у вежу свои, а с нами роту взимаюче, всегда переступаюче; а уже у нас и Гречьскии путь изъотимають, и Солоныи, и Залозныи”[233].

Князі охоче приймають пропозицію Мстислава, але особливо вона захоплює літописця, котрий не шкодує епітетів для звеличення великого князя. У поході повинні були взяти участь сили всіх князів. Навіть традиційно непокірним Ольговичам Мстислав наказує бути в Києві: “Посла же Чернигову къ Олговичемъ всимъ и къ Всеволодичема, веля имъ быти всимъ у себе; бяху бо тогда Олговичи въ Мстиславли воли”[234].

Що таке “бути у волі” великого князя, видно з літописної статті 1140 р. Після десятирічного заслання повернулися з Візантії полоцькі князі, заслані Мстиславом Великим за те, що “не бяхоуть з его воли и не слышахоуть его, коли зовяшеть в Рускоую землю в помощь”. “Бути у волі” — означає підкорятися рішенням свого верховного сюзерена, особливо в питаннях захисту державних кордонів.

Літописець, описуючи похід Мстислава, в якому взяли участь 13 князів — Рюрик і Давид Ростиславичі, Святослав Всеволодович, Ярослав,

Олег Святославич, Всеволод, Ярослав Луцький, Ярополк Ізяславич, Мстислав Всеволодович, князь городенський, Святополк Юрійович, князь туровський, Гліб і його брат Михайло з Переяслава, — ніби воскрешає далекі часи Мономаха і Мстислава. Як і тоді, боротьба з половцями уявляється йому загальноруською справою. “Хрестовий похід” руських дружин закінчився їх блискучою перемогою. Половців загнали за Оскол. Незабаром Мстислав разом з волинськими князями іде до Канева і, як двома роками раніше Ростислав, чекає, поки пройдуть купецькі каравани на Русь.

Переможні походи на половців, в яких за останнє десятиліття брали участь сили багатьох давньоруських князів, сприяли зміцненню позицій великого князя як полководця об’єднаних дружин і тіснішій єдності південноруських земель. Однак вони не привели до припинення боротьби князів за Київ і не змогли зупинити процес його політичного ослаблення. Мстислав Ізяславич тільки на дуже короткий час досяг визнання свого старшинства і був першою фігурою серед руських князів. Володіючи Києвом і багатою Волинню, спираючись на торчеську допомогу і змиривши на деякий час Ольговичів, Мстислав став найсильнішим із своїх сучасників. Жоден із князів не міг протистояти йому сам на сам[235]. Але хоробрий і сильний Мстислав не виявив достатньої гнучкості, такої необхідної на київському столі. Невдовзі проти нього утворився сильний союз князів Ростиславичів і Ольговичів, який очолив Андрій Боголюбський. На 1169 р. вплив Мстислава звузився до меж Київщини і Волині, а також далекого Новгорода, де після того, як вигнали Святослава Ростиславича, сів син київського князя Роман Мстиславич.

Історія взаємозв’язків Києва і Новгорода епохи феодальної роздробленості Русі свідчить про те, що між цими двома найбільшими центрами країни існували постійні тісні контакти — економічні, культурні, політико-адміністративні. Розташований на перехресті торгових шляхів, Новгород, за образним висловом Б.О. Рибакова, півтисячоліття був для Русі своєрідним “вікном у Європу”[236]. Не випадково Київ завжди прагнув мати в своїх руках цей міжнародний торговельний порт, для чого до Новгорода з Києва здавна посилали князів і посадників. У період феодальної роздробленості новгородці самі обирали посадників з місцевого великого боярства, але князі, незважаючи на утвердження принципу “вольності в князях”, як і раніше, найчастіше “вводились” з Києва.

Свого часу Б.Д. Греков, який розглядав новгородське повстання 1136 р. як поворотний пункт в політичній історії Новгорода, вважав одним із найважливіших його результатів позбавлення князя права на володіння землею[237]. Б.О. Рибаков також вважає, що після 1136 р. Новгород остаточно стає боярською феодальною республікою. Вся повнота влади в ній перейшла до бояр, а князі (може, за винятком Мстислава Удалого) були, по суті, найманими воєначальниками[238].

Гадаємо, що така оцінка ролі новгородських князів періоду феодальної роздробленості не зовсім точна. Звичайно, їх становище в Новгороді не було настільки міцним і певним, як в інших давньоруських землях, але зводити їх до рівня безземельних кондотьєрів навряд чи справедливо. Адже до Новгорода запрошували не ізгоїв, а маєтних князів, які мали на півдні (або північному сході) Русі свої вотчини. Залишати їх без достатньої компенсації не було сенсу. Тим часом князі йшли до Новгорода охоче. Чому?

Палацовий комплекс XII ст. Боголюбове. Реконструкція Б.О. Рибакова, М.М. Вороніна

Велике значення для правильного розуміння справжнього становища новгородського князя має дослідження В.Л. Яніна про князівське землеволодіння. На підставі аналізу актових матеріалів він дійшов переконливого висновку про існування в Новгородській землі княжого домену і після 1136 р.[239] Отже, князі, перейшовши до Новгорода, не тільки не втрачали статусу великих землевласників, а, можливо, ще більше утверджували його.

Що стосується висновку про безправ’я новгородських князів, то він також не відповідає дійсності. Знахідки великої кількості князівських печаток, що походять переважно з Городища (де в епоху Новгородської республіки знаходився архів спільного суду), свідчать про регулярне виконання князями урядових функцій. В.Л.Янін вважає, що князівськими буллами скріплювалися пожалувані грамоти князя і посадника. Аж до початку XV ст., судячи зі свідчення угод Новгорода з князями, пріоритет належав князю: “А без посадника ти, княже, суда не судити”[240]. Таким чином, мова може йти лише про розподіл виконавчої влади князя і посадника, представника боярства, а не про усунення князя від державного управління.

Новгородські князі традиційно виконували обов’язки воєначальників, керівників професійної дружини. В умовах постійних сутичок феодальних володарів, а пізніше й іноземної експансії, роль ця була досить важливою.

І нарешті — про участь новгородських князів у “зовнішніх” зносинах Новгорода. Мова йде про його зв’язки з Києвом, іншими давньоруськими містами і землями. Формування цієї політики було виключно компетенцією князівської влади. Досить згадати у зв’язку з цим рекомендації (щоправда, суперечливі) Всеволода Мстиславича стосовно того, з ким Новгороду належить бути в союзі. Тривала відсутність князя на новгородському столі призводила до порушення звичних зв’язків Новгорода з іншими землями Русі, викликала економічні труднощі. Це добре видно, зокрема, з літописної статті 1141 р.: “Новгородци не стерпяче безо князя сѣдити, ни жито к ним не идяше ни откуду же”[241].

Таким чином, незважаючи на утвердження в Новгороді республіканських порядків, князь залишався досить значною політичною фігурою. Коли б це було не так, боротьба довкола новгородського столу, яку вели великі київські князі і князі — претенденти на загальноруське старійшинство, не мала б розумного пояснення. Не вирували б пристрасті з приводу “угодності” князя і в самому Новгороді. Часта зміна князів на новгородському столі, як це не парадоксально, свідчила не стільки про їх безправ’я, скільки про постійне прагнення боярства до обмеження князівських прерогатив. Це породжувало взаємні претензії до частих князівсько-боярських конфліктів. Не сприяло стабілізації єдиновладдя в Новгороді і те, що він не виділився у спадкову вотчину якоїсь князівської гілки.

Як свідчить літопис, зміна князів на новгородському столі відбувалась услід за зміною князів на київському столі, причому новгородці, як правило, запрошували до себе сина або брата великого князя. Сильні претенденти на Київ також намагались утвердити в Новгороді свого ставленика. Так було і за Юрія Довгорукого, така ситуація склалась і тепер, коли прагнув до Києва Андрій Боголюбський.

Його спроби відірвати Новгород від Києва і посадити там князем вигнаного Ростиславича виявилися невдалими. Тоді Боголюбський спрямовує всі сили своїх союзників на південь. У 1169 р. проти Мстислава виступило 12 князів, котрі йшли з семи кінців Русі — всі Ростиславичі, Олег і Ігор Святославичі, Гліб Юрійович, Володимир Андрійович та ін. За повідомленням Никонівського літопису, до сил руських князів приєдналися “половецкие князи с половцы и угры и чехи и ляхи и Литва и многое множество воиньства совокупиша идоша к Киеву”[242]. Після тривалої облоги Київ було взято. Літописець пише: “И грабиша за два дня весь градъ, Подолье и Гору, и манастыри, и Софью, и Десятиньную Богородицю и не бысть помилования никому же ... и взяша имѣнья множьство, и церкви обнажиша иконами и книгами, и ризами, и колоколы изнесоша”[243].

Вперше за багато вічну історію “мати городам руським” піддалася такому сильному розгрому руськими князями. По-різному оцінювали історики цей факт. С.М. Соловйов вбачав суть справи в тому, що Київ вперше було взято при всезагальному відпорі його жителів”[244]. В.І. Сергеєвич та інші історики вважали пограбування Києва результатом помсти підлеглих племен за його гегемонію і централізаторську політику[245]. Б.О. Рибаков не схильний перебільшувати наслідки розгрому. Історики, на його думку, були введені в оману описом дводенного розгрому міста літописом Печерського монастиря, що його підпалили переможці. Крім літературної майстерності Полікарпа, а саме йому, як вважає Б.О. Рибаков, належав опис подій, жодних об’єктивних даних про погром Києва немає[246]. Деякі історики намагаються на цьому прикладі показати вияв нібито одвічного антагонізму між росіянами і українцями. Безпідставність цієї тези надто очевидна. У поході на Київ брали участь не тільки і не стільки суздальські сили, скільки південноруські. Подібні акції відносно столиці Русі здійснювали й інші князі, зокрема Всеволод Ольгович, Роман Мстиславич і Рюрик Ростиславич, котрі займали чернігівський, волинський і київський столи. Це була боротьба за владу, за старшинство серед давньоруських князів, представників однієї країни і єдиної народності. Тлумачити її інакше — означає свідомо спотворювати істину.

У даному випадку більше, ніж міра завданих збитків (слідом за Б.О. Рибаковим гадаємо, що вони не були такими вже значними), вимагають пояснення сам факт взяття столиці Русі Києва військами Боголюбського, а також його вплив на подальші події. Більшість істориків вважають, що Андрій Боголюбський, що стояв за нові форми політичного устрою Русі, розгромом Києва остаточно підірвав стару державну систему. На думку С.М. Соловйова, ця подія набула величезної ваги, стала поворотною, від неї історія починала новий шлях, з якого встановився на Русі новий порядок[247]. Б.Д.Греков хоча і відзначав, що Андрій не був особою винятковою, вбачав у його діяльності риси, які ріднили його з майбутніми політичними діячами Москви, котрим вдалося зробити те, що було ще не під силу Андрію[248].

Що саме дало підстави історикам вбачати в Андрієві новий тип державного діяча? Які загальноруські заходи чи реформи в Суздальській землі можуть виправдати таку високу оцінку Боголюбського? Здається, нічого іншого, окрім прагнення до самовладдя в своїй землі і старшинства на Русі. Досягнення цих цілей супроводжувалося вигнанням не угодних йому князів і єпископів, розправами з непокірними боярами. Нового, однак, у цьому нічого не було. Подібні явища характеризували політичну ситуацію й інших руських земель. Можливо тільки, що успіхи в Андрія були відчутніші, ніж у його сучасників, але, очевидно, і опір йому чинився значно слабший. Ні князі-васали, ні могутня земельна знать, ні єпископи ще не встигли пустити глибокі корені в порівняно молодому Ростово-Суздальському князівстві і не стали такою політичною силою, якою були в Києві, Новгороді, Галичі та інших старих центрах Русі. Боголюбський був вільнішим у своїх діях не тому, що в Суздальській землі усувалися старі вічові порядки, а тому, що в XII ст. вони ще не набули тут належного розвитку. На думку А.Н. Насонова, на півночі у XII — XIII ст. тільки почали проявлятися побутові риси старої вічової Київської Русі, в основі своїй спільні для всіх волостей того часу[249].

За Андрія Боголюбського, як і за його найближчих наступників, іще продовжувався процес формування Володимиро-Суздальської землі. Ось чому її князі були зайняті не перерозподілом внутрішніх володінь, що характерно для інших земель, зокрема Південної Русі, а переважно розширенням зовнішніх кордонів, а також введенням данини і суду на нових землях. Півтора десятка років Андрій Боголюбський прибирав до рук далекий і спокійний “заліський” край, і в цьому його діяльність перекликається з діяльністю перших київських князів, які формували територію держави.

Убивство Андрія Боголюбського. Мініатюра Радзивіллівського літопису

Володимиро-Суздальське князівство, відокремившись від Переяслава в роки князювання Юрія Довгорукого, дуже швидко виросло в одне з найбільших на Русі. Воно займало землі Волго-Окського межиріччя, Заволжя, простягнувшись на півночі до озер Білого і Леча, а також Північної Двіни. Окняжіння величезних територій, населених угро-фінськими племенами (мері, муроми, весі та ін.), не зустрічало опору. Взаємовідносини слов’ян, що просувалися на північний схід, з місцевим населенням були мирними. Ішов природний процес етнокультурної консолідації двох народів на більш розвинутій руській основі. Географічне положення Володимиро-Суздальської землі, що була віддалена від половецького Степу і не зазнавала руйнівних вторгнень кочовиків, позитивно позначалось на її економічному розвитку. Цьому, очевидно, сприяла і та обставина, що додатковий продукт, який вироблявся тут, значною мірою осідав на місці. Відчуження його на користь Києва не було надмірним.

У часи князювання Юрія Довгорукого і Андрія Боголюбського велося велике міське будівництво. Літописи відзначають будівництво міст — Москви (вперше згадується у 1147 р.), Юр’ева-Польського, Дмитрова, Коснятина, Кидекши, Звенигорода, Переяслава, Володимира, Боголюбова та ін.

На відміну від князівств центральних районів Русі Володимиро-Суздальська земля ще не зазнала суспільно-політичних криз. їй іще доведеться відчути і пережити і силу боярської опозиції, і плутанину міжкнязівських відносин, і політичне суперництво старих і нових міських центрів. Симптоми роздроблення Суздальщини намітились уже після смерті Боголюбського, тобто тоді, коли ще не повністю завершився процес формування її державної території; після Всеволода її політична ситуація нагадувала ситуацію в Південно-Західній Русі XII — XIII ст., щоправда, ускладнену активною участю в ній населення.

Русь у добу “Слова о полку Ігоревім” (80-ті роки XII — 40-ві роки XIII ст.)

Значний етап історії Русі до 1240 р. з повним правом може бути названий добою “Слова о полку Ігоревім”. У цій геніальній поемі, що оплакує поразку руських дружин на Каялі, пристрасно закликає князів до єдності для захисту Русі від половців, відображена широка картина життя всієї Русі. “Крізь призму коротких мудрих рядків, — пише Б.О. Рибаков, — автор “Слова” ніби розстеляє перед нами карту Великої Руської рівнини й показує долі земель від Карпат до Нижньої Волги та від Ільмень-озера до Чорного моря”[250]. У “Золотому слові” Святослав Київський закликає Всеволода Суздальського, Давида та Рюрика Смоленських, Ярослава Осмомисла, Романа Мстиславича вступити “съ златъ стремень за обиду сего времени, за землю Русскую”. Д.С. Лихачов впевнений, що необхідність єднання Русі автор “Слова” доводить не тільки на прикладі невдалого походу Ігоря та багатьох історичних паралелей, а й малюючи образ Руської землі, її міст, річок, жителів, руську природу, безкраї простори батьківщини[251].

Заклик “Слова о полку Ігоревім” до єднання руських князів, як і аналогічні заклики інших літературних творів, свідчили про те, що ідея збереження єдності Русі була замовленням часу. Але її реалізація була дуже ускладнена. Те, що розуміли передові уми Русі, відчували широкі народні маси, не завжди усвідомлювали руські князі. Вони продовжували вести міжусобну боротьбу на всіх рівнях: за старшинство на Русі, за володіння кращим князівством, за отримання частки в “Руській землі”, за столи всередині князівств. Часом, особливо в роки чергових половецьких навал на Русь, чвари між руськими князями затихали, щоб потім спалахнути з новою силою. Міжкнязівська боротьба, спонукувана, зрештою, об’єктивно прогресивною ідеєю зміцнення князівської центральної влади, ускладнювалась участю в ній боярства, в масі своїй регресивною політичною силою. Намагаючись поставити себе над князівською владою, бояри організовували часті змови проти князів, провокували соціальні безпорядки, вели боротьбу між собою. Усе це посилювало політичну нестабільність в країні, послаблювало її перед зовнішньою небезпекою. Політичний ідеал руського боярства чітко сформулював галицький літописець: “Бояре же Галичьстии Данила княземь собѣ называху: а самѣ всю землю держаху”[252].

Бояри не стільки зупиняли біг князів від міста до міста, скільки прискорювали його. Вони “вабили” їх на столи та виганяли з них: “Поиди прочь, княже, ты нам еси не надобен”.

Процеси феодального дроблення Русі проходили аж до 1240 р., проте було б помилковим бачити в її політичному житті тільки роз’єднувальні тенденції. Дедалі наполегливіше пробивали собі шлях й об’єднавчі ідеї. Їх уособленням були сильна князівська влада, а також широкі верстви міського та сільського населення, які гостріше відчували згубність феодальних чвар.

70-ті роки XII ст. характеризувалися надзвичайною складністю й напруженістю міжкнязівських стосунків і пройшли під знаком політичного суперництва й боротьби за керівне становище в країні та володіння Києвом між Андрієм Боголюбським, Ольговичами й Ростиславичами. Деякий час активними учасниками цієї боротьби виступали також Мстислав Ізяславич та його дядько Володимир Мстиславич. Жодна з сторін не домоглася вирішальної переваги. Неодноразові спроби Андрія Боголюбського утвердити в Києві свого ставленика не мали успіху: Гліба Юрійовича в 1171 р. вбили київські бояри, Всеволода та Михайла Юрійовичів, які одержали стіл у 1173 р., вигнали з Києва Ростиславичі. Вони відмовлялися визнати за Андрієм синьйоріальні права й передали Київ Рюрику Ростиславичу.

Для характеристики взаємовідносин двох провідних політичних сил на Русі (Ростиславичів і Юрійовичів) значний інтерес становить грамота-відповідь Ростиславичів на вимогу Боголюбського покинути Київ і Руську землю: “Мы тя до сихъ мѣстъ, акы отца имѣли по любви; аже еси сь сякыми рѣчьми прислалъ, не акы кь князю, но акы кь подручнику и просту человѣку, а что умыслилъ еси, а тое дѣи”[253]. З відповіді випливає, що старшинство Боголюбського було тимчасовим і визнавалося Ростиславичами, очевидно, тільки тоді, коли в Києві сидів ставленик володимиро-суздальського князя. Це розумів Андрій і восени 1174 р. знову розпочав великий похід на Київ. Серед його війська були дружини братів, а також чернігівські та новгород-сіверські полки. Ростиславичів, які зачинились у Білгороді та Вишгороді, підтримав волинський князь Ярослав. В бою під Вишгородом союзники Боголюбського зазнали поразки і в паніці втекли за Дніпро.

Невдала спроба оволодіти Києвом до краю загострила і без того складну соціально-політичну обстановку на північному сході Русі. Часті військові походи на Волзьку Булгарію, Новгород та Південну Русь, не узгоджені з інтересами власної землі, викликали невдоволення різних соціальних верств населення. Особливо складними були стосунки Андрія Боголюбського з боярами, яких він, намагаючись прибрати до рук та усунути від участі в управлінні князівством, виганяв з насиджених місць (у 1156 р. у боярина Степана Кучки відібрано замок — Москву — й перебудовано його в князівську фортецю), страчував.

У 1174 р. Андрій Боголюбський став жертвою боярської змови. Керовані Кучковичами змовники, серед яких був ключник Андрія Анбал, вночі пробралися до його палацу і вбили там князя.

Звістка про смерть Боголюбського стала своєрідним сигналом до початку народного повстання проти князівської адміністрації. В ньому взяли участь жителі Боголюбова й Володимира, а також селяни навколишніх сіл. Князівських тіунів і мечників було вбито, їхні будинки пограбовано.

Не було спокою і в іншому сильному князівстві Русі — Галицькому, де правив Ярослав Осмомисл. Тут також дуже невдало складалися стосунки між князем та боярами. Перший конфлікт виник у 1159 р. Невдоволені суворою вдачею Ярослава, бояри вирішили запросити на галицький стіл його двоюрідного брата — князя-ізгоя Івана Берладника. “Слахуть бо ся к нему (Івану Берладнику. — П.Т.) Галичане, веляча ему всѣсти на конѣ и тѣмъ словомъ поущивають его к собѣ, рекуче: “Толику явиши стягы, и мы отступимъ от Ярослава”[254].

У 1173 р. суперечності між галицьким “самовластием” та боярами вилились у відкрите протистояння. Приводом до нього став конфлікт між Ярославом та його дружиною Ольгою Юріївною, викликаний любовним зв’язком князя з Анастасіею (з роду Чагрів). Ольга з сином Володимиром, очевидно, не без участі бояр, втекла до Польщі. В Галичі почалися заворушення. Очолювані Костянтином Ярославичем галицькі бояри вдалися до сили. Ярослава Осмомисла взяли під варту, його друзів Чагрів було порубано, саму Анастасію спалили на вогнищі, а її (та Ярославового) сина Олега ув’язнили. Під тиском боярської опозиції Ярослав змушений був дати клятвену обіцянку “имети княгиню вправду”, після чого Ольга з сином повернулися до Галича. Конфлікт тимчасово вдалося уладнати.

На Чернігівській землі, де княжив Святослав Всеволодович, не вщухала міжусобна боротьба серед численних нащадків Ольговичів. Особливою активністю вона відзначалась у 70-ті роки XII ст. Новгород-сіверський князь Олег кілька разів вдирався до меж Чернігівщини, спалив Лутаву та Моровійськ, грабував села й замки навколо Стародуба. У відповідь на це Святослав здійснював каральні експедиції проти Новгород-Сіверщини.

В умовах, коли провідні політичні діячі Русі були зайняті внутрішніми справами у своїх князівствах, на київський стіл у 1173 р. сів Ярослав Ізяславич. Здавалося, що його великокнязівському благополуччю ніщо не загрожувало, але це було не так. Становище луцького князя на київському столі виявилося хистким. Сильна боярська опозиція, що існувала в Києві, очевидно, пов’язувала майбутнє великокнязівського столу не з Ярославом, а з Святославом Всеволодовичем. Сам Святослав негайно заявив претензії на частку володінь у Київщині, а на випадок відмови великого князя загрожував війною. Особливий інтерес становить грамота чернігівського князя, в якій він пише про існування між ним та Ярославом угоди про наділи в Київській землі: “А помяни первый рядъ: реклъ бо еси: оже я сяду въ Киеве, то я тебе надѣлю, пакы ли ты сядеши в Кыевѣ, то ты мене надѣли. Нынѣ же ты сѣлъ еси, право ли криво ли, надули же мене”[255].

Коли князі уклали цей ряд, та й чи існував він взагалі, — сказати важко. Можливо, це лише дипломатичний виверт Святослава, щоб виправдати свої зазіхання. Ярослав відповів: “Чему тобѣ наша отчина тобѣ си сторона не надобѣ”. На що Святослав, швидко зібравши війська Ольговичів, вчинив наїзд на Київ і вигнав звідти Ярослава. Через 12 днів він сам залишив Київ та повернувся до Чернігова, чим викликав здивування сучасників та істориків. Поведінку Святослава важко пояснити. На цей час він уже був одним із реальних претендентів на київський стіл. Про це свідчить, зокрема, й цитована вище угода з Ярославом. Та ось, коли мети було досягнуто, Святослав несподівано відступає й дозволяє знов повернутися до Києва Ярославу. Останній жорстоко розправився з тими, хто, на його думку, був винен у наїзді Святослава, і пішов походом на Чернігів. Конфлікт, проте, не переріс у війну: Святослав визнав великокнязівські права Ярослава і відмовився від претензій на частку в Київщині. Після цих подій Святослав та Ярослав разом виступають проти новгород-сіверських князів.

Примирення та союз київського і чернігівського князів, що наступили після цього, не відповідали інтересам Ростиславичів, які боялися зовсім втратити Київ. Вони роблять усе, щоб розколоти цей союз — стають до спілки з новгород-сіверськими князями, яких нібито кривдив Святослав, і схиляють до цього й великого князя. Ярослав припустився явної помилки, яку навряд чи усвідомлював до того моменту, поки Ростиславичі не запропонували йому покинути Київ. З цього часу доля київського великокнязівського столу опинилася в руках двох ворогуючих князівських ліній — Ростиславичів та Ольговичів, які не бажали поступитися одна одній. Деякий час боротьба між ними точилася з перемінним успіхом, але врешті закінчилася тим, що в Києві сіли одразу двоє князів від обох сторін — Рюрик Ростиславич та Святослав Всеволодович: “И урядився с нимъ съступися ему старѣшинствомъ честнымъ”[256]. Це чергове спільне правління князів позитивно вплинуло на долю Києва та Русі, оскільки не тільки примирило два наймогутніших князівських роди, а й привело до стабілізації внутрішнього становища багатьох руських земель.

Формально співправителі знаходились в рівному становищі, але життя вимагало, щоб один із них став старшим, і таким, безумовно, був Святослав Всеволодович. Саме він у цей час виступив організатором походів об’єднаних дружин проти половців.

Успіхи антиполовецької боротьби, в якій активну участь брали сили земель Київської, Волинської, Галицької, Чернігівської, Переяславської та Смоленської, дружини князів пінських, городенських та інших, були несподівано затьмарені поразкою князя Ігоря в 1185 р. Дізнавшись про чергову перемогу Святослава, новгород-сіверський князь звернувся до своїх васалів: “А мы что же, не князья, что ли? Пойдем в поход и себе тоже славы добудем”. Бажання зрівнятися з Святославом Київським обернулося катастрофою для Ігоря та й для всієї Південної Русі. Літопис малює жахливу картину після поразки сіверських князів: “Возмятошася городи Посемьские, и бысть скорбь и туга люта, якоже николи же не бывала во всемь Посемьи, и в Новѣгородѣ Сѣверскомъ, и по всей волости Черниговськои, князи изымани и дружина изымана, избита”[257].

Трагедія на берегах Каяли відкрила “ворота на Русьскую землю”. Половці ринули на Чернігівську, Переяславську та Київську землі. Енергійні дії великого київського князя Святослава, який намагався організувати оборону Південної Русі від половців, не давали бажаних результатів. Ярослав Всеволодович, хоча й зібрав значне військо, виступити на половців не квапився. Давид Ростиславич привів свої полки до Трипілля, але далі йти також відмовлявся. Тим часом Кончак палив міста в Посуллі, хан Кза грабував околиці Переяслава. Святослав та Рюрик доклали великих зусиль, щоб ліквідувати наслідки сепаратного походу новгород-сіверського князя. На боротьбу з половцями ставали об’єднані сили всіх південноруських князівств. Однією з визначних постатей у боротьбі з степовиками був переяславський князь Володимир Глібович — онук Юрія Довгорукого. Майже 20 років (1169 — 1187) він був на передньому краї боротьби з половцями. Під його проводом переяславські дружини не раз завдавали відчутних ударів ордам ханів Кобяка і Кончака. Битва 1185 р. під стінами Переяслава, коли Володимир Глібович у жорстокій січі розбив половецькі війська, що обложили місто, й змусив їх відступити в Степ, стала важливою подією вітчизняної історії. Про неї згадував автор “Слова о полку Ігоревім”: “Се у Римѣ кричать подъ саблями Половецкими, а Владимиръ подъ ранами”[258]. У 1187 р., застудившись під час чергового походу в Степ, Володимир помер. Втрату цю оплакувала вся Переяславщина: “И плакашася по немь вси Переяславци: ...бѣ бо князь добръ и крѣпокъ на рати, и мужьствомъ крѣпкомъ показаюся, и всякими добродѣтелми наполненъ, о нем же Оукраина много постона”[259]. Блискучі перемоги руських дружин 1187 — 1192 рр. змусили половців відкочувати до пониззя Сіверського Дінця.

Роки княжіння дуумвірів — Святослава й Рюрика — характеризувалися піднесенням економічного та культурного життя Києва, який, безсумнівно, лишався загальноруським культурним центром[260]. Літописець Мойсей, який славив Рюрика за побудову стіни, що укріплювала дніпровський берег біля Михайлівської церкви на Видубичах, називає великого князя царем, а його князівство — державою самовладною, відомою не тільки в руських просторах, а й у далеких заморських країнах, до кінця всесвіту[261]. Стабілізація політичної ситуації в Південній Русі при Святославі й Рюрику сприяла тому, що значні будівельні роботи було здійснено не тільки в Києві, а й в інших містах Русі — Чернігові, Смоленську, Галичі, Білгороді, Овручі.

Помітно зміцніло в цей час і політичне становище Києва. Близько 1183 р. намітилося зближення Святослава з одним із найсильніших князів Русі — володимиро-суздальським Всеволодом, який визнав старшинство київського князя.

Святослав вважав себе сюзереном Всеволода й звертався до нього не як до старшого, і навіть не як до рівного, а як до молодшого. Вираз “брате и сыну”, як справедливо вважає А.Г.Кузьмін, відбивав не родинні, а феодальні стосунки[262].

Зростання власного авторитету навело Святослава на думку про усунення з Києва свого співправителя Рюрика.

У 1187 р. помер Ярослав Осмомисл, один з провідних політичних діячів Русі епохи феодальної роздробленості, який заслужив високу оцінку літописців та автора “Слова о полку Ігоревім”. Слова, звернені до Ярослава — це яскрава характеристика його діяльності: “Галичкы Осмомыслѣ Ярославе! Высоко сѣдши на своемъ златокованнѣм столѣ, подперъ горы Угорскыи своими желѣзными плъки, заступивъ королеви путь, затворивъ Дунаю ворота, меча бремены чрезъ облаки, суды рядя до Дуная. Грозы твоя по землямъ текуть, отворяеши Киеву врата, стрѣляши съ отня злата стола салтани за землями”[263]. Ярослав, продовжуючи політику свого батька Володимира, сприяв перетворенню невеликої Галицької землі в одне з найсильніших князівств Русі.

Смерть Ярослава Осмомисла спричинилася до різкого загострення політичної ситуації в Галичині. “Бысть мятеж велик в Галицкой земле”, — читаємо в літопису. Приводом до нього став заповіт Ярослава, що спадкоємцем престолу оголошував не законного сина — Володимира, а Олега “Настасича”. Бояри, очевидно, побоюючись, що Олег помститься за матір, вигнали його з Галича й передали престол Володимиру. Незабаром з’ясувалося, що і цей князь їм не до вподоби — багато п’є, гвалтує чужих жінок, відібрав у попа дружину й одружився з нею, а основне — “думы не любяшеть с мужами своими”. Галицькі бояри на раді приймають рішення вбити попадю, але Володимир, захопивши казну, дружину й двох синів, тікає до Угорщини, де пізніше його було ув’язнено. З вини галицьких бояр затягнулася соціально-політична криза, що й призвело до того, що Галич захопили угорці.

Галицькі події відгукнулись у Києві. Митрополит Никифор звернувся до Святослава й Рюрика із закликом звільнити Галицьку землю від ворожої інтервенції: “Се иноплеменницы отъяли отчину Вашю; а лѣпо вы бы потрудитися”[264]. Святослав погодився виступити в похід на Галич за умови, що там буде княжити Рюрик. Рюрик не прийняв цієї пропозиції, боячись конфлікту з енергійним волинським князем Романом Мстиславичем, який уже включився у боротьбу за Галич. Заручившись підтримкою галицьких бояр, Роман у 1187 р. отримує князівський стіл Галича, але втриматися на ньому не може. Підступність боярства, яке звикло до самостійності, а також тиск угорського короля змусили його відмовитися від Галича й відкласти здійснення своїх задумів до зручніших часів.

У 1189 р. галицьким князем знову став Володимир Ярославич. Він втік з угорського ув’язнення спочатку до Німеччини, а вже звідси за допомогою Фрідріха Барбаросси й польського короля повернувся до Галича.

Суперечності між князівською владою, яка уособлювала доцентрове начало в політичному розвитку Русі, та боярською опозицією, що сприяла відцентровим тенденціям, мали місце у 80 — 90-ті роки і в ряді інших князівств. Не уникнув конфлікту з боярами навіть такий удачливий сучасник Святослава й Рюрика, як смоленський князь Давид Ростиславич. Літопис повідомляє, що в 1186 р. між ним та смолянами виникли серйозні непорозуміння. Очевидно, це був заколот великої земельної знаті, яка намагалася за прикладом інших земель обмежити владу князя. Приводом до відкритого виступу, вірогідно, стала відмова Давида Ростиславича взяти участь в об’єднаному антиполовецькому поході руських дружин, організованому Святославом Всеволодовичем після сумнозвісного походу Ігоря. На відміну від галицького князя Володимира Ярославича Давид порівняно легко упорався з боярською опозицією. “И много голов паде лучьших муж”, — свідчить літописець.

Відмова Давида Ростиславича від участі в боротьбі з половцями, в якій відстоювалися не вузькоземельні, а загальноруські інтереси, інтереси всього державного простору Русі від степів до Льодовитого океану, природно, позначилась на стосунках Києва та Смоленська, одначе не привела до розриву традиційно дружніх зв’язків. Смоленське й Чернігівське князівства під час співправління Святослава й Рюрика — представників чернігівської та смоленської династій князів — були поряд з Київщиною та Переяславщиною ніби частинами єдиного політичного організму, який в літературі зветься Південною Руссю. У цьому, безсумнівно, одна з позитивних рис дуумвірату — форми правління, що виявилася винятково життєздатною в умовах феодальної роздробленості Русі.

В 1194 р. помер Святослав Всеволодович. Підбиваючи підсумок його майже 18-річного князювання в Києві, слід визнати, що успіхи зовнішньої та внутрішньої політики були значними. “Золоте слово” Святослава — це висловлена в поетичній формі програма всієї його державної діяльності.

Для Святослава, як і для автора “Слова о полку Ігоревім”, було природним, щоб у відбитті половецьких набігів брали участь всі руські князі. “Загородите полю ворота своими острыми стрелами”, — закликав він Всеволода Суздальського та Ярослава Осмомисла, Рюрика й Давида Ростиславичів, Романа Мстиславича й Мстислава Ярославича, коли в результаті невдалого походу Ігоря половцям відкрився “трьохсоткілометровий коридор у добре налагодженій обороні Русі”[265].

Успішна антиполовецька боротьба руських дружин на чолі з Святославом Всеволодовичем відновила безпеку торгових шляхів Русі, які з’єднували її з Південною та Південно-Західною Європою, сприяла економічному та культурному розвитку всіх давньоруських земель. Для багатьох країн Європи торгівля з Руссю виявилась блокованою половцями, і тому перемоги руських дружин мали і для них позитивні наслідки. Ось чому “Слово” говорить про захоплені похвали європейців:

“Ту нѣмци и венедици

ту греци и морава

поють славу Святьславлю...[266].

Характеристика київського князя Святослава Всеволодовича в “Слові о полку Ігоревім”, на думку деяких дослідників, не може бути визнана вірною, оскільки розходиться з літописною. О.О. Шахматов писав: “Якщо ми звернемо увагу, що вся урядова діяльність Святослава Всеволодовича зображується літописцем як результат спільних нарад та дум з Рюриком ... причому вставка імені Рюрика уявляється тенденційною та, очевидно, несучасною самим записам, ми легко зробимо висновок, що більша частина Іпатіївського літопису другої половини XII ст. запозичена з Видубицького літопису, прихильного до Рюрика і в цьому розумінні є переробкою літописних відомостей своїх першоджерел”[267]. Але, як справедливо вважав А.Г. Кузьмін, в даному разі не літопис, а “Слово” ближче до дійсності[268].

Після смерті Святослава Рюрик запросив до Києва брата Давида, який займав смоленський стіл, щоб разом вирішувати долю Руської землі та “володимирового племени”: “Посла Рюрикъ по брата своего по Давида къ Смоленьску, река ему: “се брате се вѣ осталася старѣиши всѣхъ в Руськои землѣ, а поѣди ко мнѣ Кыеву: что будеть на Руськои землѣ думы и о братьи своей о Володимирѣ племени”[269].

У словах Рюрика чути заклик до колективного управління країною, по суті — визнання тієї форми правління, яка вже давно й міцно панувала на Русі. В.Т. Пашуто вважав, що на другому етапі історичного розвитку Русі остаточно виробився поліцентричний статус державної влади.

Добрі наміри Ростиславичів обернулися новим загостренням міжкнязівських відносин. Дуумвірат представників однієї князівської родини на київському столі першим не прийняв Всеволод Юрійович, який вважав себе, а не Давида Смоленського, фактичним співправителем Рюрика. Суздальські літописці відзначають навіть, що Рюрик після смерті Святослава залишився київським князем зі згоди Всеволода: “Посла (Всеволод. — П.Т.) ...мужь своѣ в Кыевъ и посади в Киевѣ Рюрика Ростиславича”[270]. Безсумнівно, це повідомлення треба віднести на рахунок літописання Всеволода Велике Гніздо, яке послідовно проводило ідею старшинства свого князя, але в ньому відбито й певні реалії.

На цей час Всеволод Юрійович, розправившись з ростовським боярством та удільними князями, стає одним із найсильніших князів Русі. Не випадково автор “Слова о полку Ігоревім”, звертаючись до Всеволода Юрійовича, зауважує: “Ты бы можеши Волгу веслы раскропити, а Донъ шеломы выльяти”[271]. Як вважає Б.О.Рибаков, сили володимирському князю додавав його союз з містами, широкими верствами міського населення, а також орієнтація на дворянство, служилий військовий прошарок, повністю залежний від князя[272]. Стабілізація політичної ситуації в Північно-Східній Русі позитивно позначилася на розвитку економіки й культури краю. Перебуваючи на чолі такого сильного й великого князівства (1176 — 1212), яке очолило процеси політичної консолідації на північному сході Русі, Всеволод Велике Гніздо впливав і на загальноруські справи. У великій залежності від нього знаходилось Рязанське князівство, тісними були й взаємозв’язки Володимирського і Переяславського князівств; в Переяславі (Руському) періодично сиділи сини Всеволода. У Київській землі він одержав багатий уділ від Рюрика.

На заході Русі в цей час значно зріс вплив Романа Мстиславича, князя волинського. Як і Всеволод Юрійович, він також претендував на частку володінь у Руській землі й намагався виступити в ролі співправителя Рюрика на київському столі. Деякий час Рюрик Ростиславич, підтримуваний митрополитом, успішно протистояв претензіям свого зятя. Спроба Романа зібрати для боротьби з Рюриком значні сили не увінчалась успіхом. Ольговичі, хоча й заявили свої претензії на Київ, до виступу не були готові, а поляки, до яких звернувся Роман, самі були зайняті міжусобною боротьбою. Довелося Роману посилати до Рюрика й митрополита посла з покаянням.

Політична перемога над Романом окрилила Рюрика, він намагається звільнитися від співправління Всеволода Велике Гніздо. Скориставшись слушною нагодою (сепаратними переговорами Всеволода з противниками великого київського князя), він відбирає у володимирського князя пороські володіння. Всеволод не наважився вимагати у Рюрика волость назад, оскільки на півдні Русі в цей час намітилась певна стабілізація політичної ситуації, і великий князь міг і не зважити на цю вимогу.

На деякий час на Русі наступило затишшя, але вже в кінці XII ст. обстановка різко міняється. У 1199 р. помер галицький князь Володимир Ярославич і Галич опинився в руках енергійного Романа Мстиславича. Рюрик і Ольговичі ще тільки збиралися в спільний похід на Галич, а Роман уже з’явився під стінами столиці Русі. Кияни відступилися від Рюрика й відчинили Роману Подільські ворота. На бік галицького князя перейшли також чорні клобуки та жителі решти міст Київської землі.

Здавалося б, у факті зміни орієнтації киян нічого незвичайного не було. Сторону сильного вони обирали неодноразово і раніше. Проте багато істориків вбачало в цих подіях і щось нове. Симпатії киян до Романа розцінювались як результат зміцнілої тенденції руського народу до єдності Русі. В особі волинського князя багато хто бачив державного діяча, здатного здійснити відновлення єдності країни.

Захопивши Галич, Роман Мстиславич об’єднав Волинь та Галичину. Тепер до своїх володінь він приєднав і Київщину. У руках енергійного Романа опинився величезний та компактний шмат руських земель, який не поступався розмірами священній Римській імперії Фрідріха Барбаросси.

Відновлення політичної єдності Південної Русі від Карпат і Дунаю до Дніпра було важливою подією її державного життя, хоча це і не уявлялося Роману кінцевою метою його широкої політичної програми. Після вигнання з Києва Рюрика Ростиславича й постригу його в монастир Роман, як випливає з літопису В.М. Татищева, направив руським князям послів з пропозицією прибути до Києва для обговорення нового порядку обрання великих київських князів. Згідно з програмою Романа, в обранні київського князя, який, як і раніше, залишався старшим у Русі, повинні були брати участь князі суздальський, чернігівський, галицький, смоленський, полоцький та рязанський. Великий князь був зобов’язаний підтримувати спокій та порядок у країні, а також очолювати боротьбу з зовнішніми ворогами[273].

Можна зробити висновок з наведеного В.М.Татищевим повідомлення, в основі якого, можливо, лежить давньоруське джерело, що Русь початку XIII ст. бачилась Роману Мстиславичу у вигляді федерації шести найбільших князівств на чолі з Києвом. Його задумам не судилося збутись. Удільні князі не хотіли прийняти такого статуту, а Всеволод Юрійович, посилаючись на неможливість “преступать обычая древнего”, відповів відмовою. Невідомо, чи мав Роман намір наполягати на своєму проекті. Він загинув у 1205 р. під Завихостом під час військового походу на Польщу.

Як волинський, потім галицький і фактично київський князь Роман Мстиславич в умовах бурхливого дроблення Русі на невеликі князівства став одним із небагатьох політичних діячів кінця XII — початку XIII ст., який знаходився на рівні тих загальнодержавних завдань, що їх усвідомлювали сили, які відстоювали загальноруську єдність.

Шість найбільших князівств Русі, за пропозицією галицько-волинського князя, не повинні були в майбутньому дробитися на уділи, “чтобы Русская земля в силе не умалялась”. Переможні походи проти зовнішніх ворогів Русі, в тому числі й половців, забезпечили Роману високий авторитет як в межах країни, де його називали “самодержавцем всея Руси”, так і на міжнародній арені. В Галичі знаходить політичний притулок візантійський імператор Олексій Ангел (його вигнав з країни у 1202 р. племінник Олексій Ісакович), а в 1204 р. папа римський Інокентій III пропонує Роману Мстиславичу королівську корону.

Політичні тенденції до відновлення колишньої єдності Русі, що так виразно виявилися на південному заході в діяльності Романа, були притаманними і княжінню Всеволода Велике Гніздо на північному сході країни. Вони проявлялись у всьому: в постійному звертанні володимиро-суздальських зодчих, художників, письменників до київської культурної спадщини, в народних сказаннях та билинах, де оспівуються руські богатирі. На початку XIII ст. почуття національної самосвідомості охоплювало дедалі ширші верстви руського народу, що свідчило про незворотність об’єднавчих процесів, остаточна перемога яких, проте, прийде пізніше. Тепер, особливо після смерті Всеволода Велике Гніздо, яка наступила в 1212 р., у Північно-Східній Русі тимчасово взяли гору відцентрові тенденції. Могутнє й велике Володимиро-Суздальське князівство роздробилося на уділи між синами Всеволода.

Великою складністю відзначається в цей час і ситуація на півдні Русі. Єдність Романової держави не пережила свого творця. До Києва, дізнавшись про смерть зятя, повернувся Рюрик Ростиславич, в Галичині та на Волині залишились малолітні сини Романа — Данило й Василько. Політичне становище в цих землях на початку XIII ст. було вкрай напруженим.

Знову загострилася боротьба за Київ. Цього разу конкурентом Рюрика Ростиславича виступив чернігівський князь Всеволод Чермний. Врешті йому вдалося одержати перемогу над Рюриком, і в 1211 р. князі “міняються” столами. Перевівши Рюрика до Чернігова, Всеволод Чермний тим самим позбавив підстав твердження Мономаховичів про те, що Київ може бути тільки їхньою вотчиною, як Чернігів — вотчиною Ольговичів.

У руках князівського роду Всеволода Чермного несподівано опинились також Галичина та Волинь. У Галичі, Звенигороді й Володимирі утверджуються сини Ігоря Святославича — Володимир, Роман та Святослав, яких запросили галицькі бояри. Малолітні сини Романа разом з матір’ю змушені були шукати притулку в Польщі.

Короткочасне княжіння Ігоровичів в Галичині і Волині супроводжувалося безперервною боротьбою з галицькими боярами, яка велася з перемінним успіхом. У 1210 р., переконавшись на власному досвіді, що сильні і незалежні галицькі бояри, незважаючи на клятви й запевнення, ніколи не погодяться з другорядною роллю в управлінні землею, Ігоровичі вдаються до репресій. За короткий час було знищено близько 500 представників великої земельної знаті, багато емігрувало до Угорщини. Терор, проте, не дав бажаних результатів. У 1211 р. галицькі бояри разом з угорськими та польськими полками увійшли в межі Галичини, перемогли й стратили синів Ігоря Святославича.

Галицькі бояри, намагаючись поставити себе над князівською владою, втягнули князівство в глибоку соціально-політичну кризу, з якої воно не могло вибратися впродовж десятиліть. Князівством розраховувалися бояри із своїми іноземними союзниками за співучасть у боротьбі з князями, воно стало ареною, на якій зводили рахунки володарі сусідніх країн, служило навіть предметом політичних маніпуляцій Римської церкви. Земельні магнати не зупинились і перед загрозою повної втрати західноруськими землями політичної та національної самостійності. Вони то запрошували на галицький стіл руських князів (зокрема Мстислава Удалого і Данила Романовича), то організовували проти них змови й сприяли переходу Галича до рук угорських королевичів Андрія та Коломана. Потрібне було втручання широких народних мас, щоб не дозволити утвердженню в Галичі іноземного панування — у 1219 та 1229 рр. вони взяли активну участь у вигнанні з столиці князівства угорців.

Напередодні навали орд Чингісхана галицьким князем втретє став Данило Романович, але він зіткнувся з тією ж самою боярською опозицією: “Кромолѣ же бывши въ безбожныхъ боярахъ в Галичкихъ”. Подолати її в цей період князювання він так і не зміг.

У той час як західні землі Русі переживали смугу нових усобиць, ускладнену втручанням угорців та поляків, у Подніпров’ї спостерігається певна політична стабілізація. Після смерті Всеволода Чермного (1214) й короткого князювання Інгваря Ярославича київським князем став Мстислав Романович. Знову значна частина давньоруських земель опинилась у володінні одного князівського роду — Ростиславичів. Хоча не всюди їх становище було таким міцним, як у Києві і Смоленську. Незатишно почували себе в Новгороді Мстислав та Святослав Мстиславичі, Всеволод Романович. З перемінним успіхом велася боротьба Ростиславичів з угорцями й поляками за Галич, де з 1219 до 1224 р. княжив Мстислав Удалой. Не було ясності й у стосунках Києва з Черніговом. І все ж факт незвично довгої (1214 — 1224) неучасті Ольговичів у боротьбі за великокнязівський київський стіл свідчить про визнання ними старшинства Мстислава Романовича.

Нормальний хід історичного розвитку руських земель було порушено вторгненням у межі Русі орд Чингісхана. Перше десятиріччя після поразки руських князів у битві на Калці київський стіл займав Володимир Рюрикович, який підтримував тісні зв’язки з Данилом Романовичем. Київ неодноразово надавав йому допомогу в боротьбі з угорським королем, Данило, з свого боку, підтримував Володимира в його конфліктах з князем чернігівським Михайлом (за що й отримав у Київській землі Пороський уділ): “Данилъ же из Рускои земля взя собѣ часть”[274]. Вірогідно, Данило Романович, як колись його батько, вважав себе фактичним співправителем Володимира Рюриковича й старійшиною руських князів. Як свідчить літопис, Данило в цей час очолив антиполовецьку боротьбу й брав активну участь у примиренні князівських усобиць. У 1234 р., одержавши повідомлення від Володимира Рюриковича про виступ проти Києва чернігівського князя Михайла, Данило негайно рушив свої полки на Русь та обложив Чернігів. Після “лютого бою”, в якому було застосовано й тарани (стінобитні машини), Михайло змушений був просити миру. Щоправда, вже в наступному році він і син Мстислава Романовича Ізяслав завдали поразки Володимиру і Данилу й зайняли їхні столи: Михайло сів у Галичі, а Ізяслав — у Києві.

З 1235 р. на київському столі перебували князі, які не лишили помітного сліду в історії. Останнім з них був Михайло Всеволодович. Дізнавшись про нове вторгнення орд Чингісхана, він злякався і залишив Київ, який зайняв Данило Романович, і посадив у ньому свого боярина Дмитрія.

В аналогічному становищі в цей час опинилися й інші землі Русі, роздрібнені на багато невеликих наділів. Навала орд Батия на Русь застала її квітучою, багатою й культурною країною, але враженою іржею феодальної удільної роздробленості. Русь опинилася в однаковому становищі з іншими феодальними державами — Хорезмшахів, Грузинським царством, які не зуміли дати відсіч ордам Чингісхана і Батия.

Русь і кочовики південноруських степів

Одним із суттєвих факторів історичного розвитку Русі X — XIII ст. було її сусідство з кочовим світом степів. З часів великого переселення народів по XIII ст. східні слов’яни постійно перебували у стані вимушеного протиборства з Гунами, хозарами, печенігами, торками, половцями, монголо-татарами. Звичайно, було б спрощенням вбачати у взаємозв’язках Русі зі своїми південними кочовими сусідами домонгольського періоду лише негативний аспект. Їх історія знає і світлі сторінки. Були мирні договори, союзницькі відносини, торговельні і навіть шлюбні зв’язки, взаємовплив культур, мирне входження торкських племен в державно-територіальну і етнічну структуру Русі. Усе це зафіксовано в писемних джерелах, підтверджено археологічними знахідками.

І все ж треба визнати, що загалом відносини Русі зі своїми південно-східними кочовими сусідами були антагоністичними. Причина об’єктивна. Вона полягала насамперед в характері господарського укладу двох світів. Кочовики не знали кордонів. Спосіб ведення господарства змушував їх постійно шукати нових життєвих просторів. Щодо світу хліборобів вони завжди виявляли агресивність. Не останнє місце тут відводилося пограбуванню сусідів, на цьому спеціалізувалась військово-дружинна верхівка

У даному розділі зупинимося на воєнно-політичному аспекті відносин Русі з печенігами, половцями і монголо-татарами, який складав основний зміст її зовнішньої політики впродовж трьох століть. У вітчизняній історіографії тема ця традиційна, але все ще не вичерпана остаточно.

Понад століття безпосередніми південними сусідами Русі були печеніги. На ранньому етапі своєї історії в придніпровських степах вони не виявляли агресивності. У 915 р. уклали з Києвом мир і відкочували по Дунаю. Під 930 р. літопис повідомляє про конфлікт Русі з печенігами, але не уточнює, хто був його ініціатором. У 943 р. печеніги — союзники князя Ігоря — брали участь у поході на Константинополь[275]. Літописець уточнює — їх найняв Ігор, що було звичним явищем для будь-яких союзницьких відносин. Треба думати, що такими ці відносини збереглися між Руссю і печенігами аж до початку княжіння Святослава.

Чим це можна пояснити? Насамперед тим, що печеніги вирішували свої проблеми в цей період за рахунок мадярів (які врешті-таки були витіснені з Ателькузи), болгар і Візантії. Можливо, і навіть напевно, що мали місце і якісь наїзди печенігів і на руські землі, але їх масштаби не були значними і літописами не зафіксовані.

Таке становище не влаштовувало передусім Візантію, і вона докладала максимум зусиль, щоб зіштовхнути печенігів з Руссю. Це добре видно з повчання Костянтина Багрянородного сину і спадкоємцю Роману II (“Про управління імперією”).

Одержуючи від Візантії багаті дари, печеніги справді “віддячували” за це їй нападами на Русь. Остання стала об’єктом головного удару печенігів у роки княжіння Святослава. Слід зазначити, що є в цьому вина і самого київського князя, власне — це його зовнішньополітичні акції. У 965 р. Святослав завдав нищівної поразки вже досить слабкій Хозарії. Похід ставив метою звільнити від данинницької залежності в’ятичів, що мало велике значення для процесу східнослов’янської консолідації. Мети було досягнуто, але розгром каганату мав і негативні наслідки для Русі. Об’єктивно він виявився на руку печенігам, які й самі нападали на Хозарію. Остаточний її розгром позбавляв печенігів небезпечного ворога в Подонні і вивільняв їм руки для ударів по Русі.

Полегшували завдання печенігам і балканські воєнні походи Святослава. Розширення воєнних дій проти Русі, стимульоване візантійською дипломатією, переслідувало також і їх власні корисливі цілі — грабунок багатих південноруських міст і поселень, а також збільшення життєвого простору за рахунок південноруського лісостепу. В цьому вони досягли певних успіхів. Відстань між Києвом і печенізькими кочів’ями у цей час дорівнювала одному дню переходу.

У 972 р. в битві біля дніпровських порогів з печенігами Святослав загинув, а його дружину було розбито. Безперечно, це стало тяжким ударом для Русі, а становище печенігів у південноруському лісостепу ще більше зміцніло.

Виникає питання — чи могла Русь на той час здолати печенігів? Відповідь на нього може бути ствердною. Коли б Святослав не шукав чужої землі (за це йому дорікали власні бояри), а займався благоустроєм своєї, то становище на півдні Русі не склалося б так драматично.

Лише за княжіння Володимира Святославича боротьба з печенігами стала питанням державної політики Русі. Літописець відзначає, що в цей час “бысть рать велика беспрестани с печенегами”. Кочівницькі кінні загони несподівано вдиралися до володінь Русі, грабували і спалювали невеликі містечка і села і так само несподівано відходили в степ, забираючи з собою в рабство руських людей. Відповідні акції Володимира у зв’язку з тим, що печеніги постійно міняли своє місцеперебування, не давали бажаного успіху. Перемога в 993 р. під Переяславом принесла Русі три роки передишки, але в 996 р. печеніги поновили свої набіги.

На рубежі першого і другого тисячоліття становище на півдні Русі дещо стабілізувалося. Згідно з повідомленням католицького єпископа Брунона, який вирушив з місією до країни печенігів, руський володар два дні проводжав його до останніх меж своєї держави, “які у нього для безпеки від ворога на дуже великому просторі з усіх боків обведені самими завалами”[276]. Після багаторічних досліджень М.П. Кучери стало очевидним, що “завали” Брунона — це земляні вали на півдні Русі, більшість яких було зведено в роки княжіння Володимира Святославича. Вірогідно, що ця гігантська, за масштабами середньовіччя, робота здійснювалась одночасно з будівництвом військових кріпостей.

Застави з постійними військовими гарнізонами, безумовно, зіграли вирішальну роль у стабілізації становища на півдні Русі. А стосовно земляних валів, то відповідь не може бути настільки однозначною. В історичній літературі, гадаємо, неправильно розуміється як архітектура цієї оборонної споруди, так і її основне призначення. Деякі дослідники вважають, що ці вали нагадували міські стіни, мали високі дерев’яні заборола. Насправді цього не могло бути. Простягаючись на сотні кілометрів, такі стіни вимагали б постійного військового гарнізону для охорони, для чого на Русі, звичайно, не вистачило б ніяких людських ресурсів. До того ж, величезні зусилля потрібні були б для періодичного відновлення заборол, які щоразу нищили вогнем печеніги. Важко припустити, щоб цього не розуміли давньоруські фортифікатори. Про відсутність заборол на валах півдня Русі побічно свідчить і Брунон, називаючи ці споруди не стінами, а завалами.

Смерть Володимира Святославича і наступні за нею роки міжкнязівської смути на Русі виявилися благодатним часом для нових печенізьких вторгнень. Особливо часто наводив їх на Русь Святополк. котрий виборював у Ярослава право на великий київський стіл. У 1019 р., як повідомляє літописець, печеніги прийшли разом із Святополком “в силе тяжьце”, але їх зустрів Ярослав і розгромив. Останнє значне зіткнення печенігів з Руссю відбулося, згідно з літописом, в 1036 р. під стінами Києва. Перемога Ярославових полків була повного. “И побѣгоша Печенѣзѣ раздно и не вѣдахуся камо бѣжаче, и овии бѣгающе топяху в Ситомли, инѣи же во инѣхъ рѣкахъ, и тако погибоша, а прокъ ихъ пробѣгоша и до сего дни”[277].

Перемоги Ярослава Мудрого, по суті, поклали край печенізькій загрозі для Русі. Державний кордон з берегів Стугни було перенесено на Рось, де 1032 р. “Ярослав поча ставити города по Роси”. За висновком М.П. Кучери, у цей час було зведено в Пороссі і одну з ділянок валу. Таким чином, Русь поступово повертала давні слов’янські землі на півдні, захоплені кочовиками. На лівому березі Дніпра кордон Русі проходив уже по Сулі, в гирлі якої було засновано місто з характерною і символічною назвою — Воїнь.

Не встигли руські люди забути про печенізькі вторгнення, як довелося зіткнутися з новим сильним ворогом. У південноруські степи, змітаючи печенігів і торків, ринули орди половців. Вперше біля руських кордонів вони з’явились у 1055 р.

Характерно, що їх перший візит, як і колись печенізький, був мирним. Літопис відзначає, що “того же лѣта приходи Блушь с Половци, и створи Всеволодъ (тоді переяславський князь. — П.Т.) миръ с ними и возвратишася (половці. — П.Т.) вьсвояси”[278]. Освоюючи нові території, половці попервах не були зацікавлені у загостренні стосунків зі своїм новим сусідом. Однак процес їх адаптації пройшов швидше, ніж у печенігів, і вже в 1060 — 1061 рр. половці роблять набіги на Русь. Їх можна назвати розвідувальними. У 1060 р. Святослав Ярославич Чернігівський завдав поразки переважаючим силам половців на Снові. У наступному році половці здійснили краще підготовлений і успішніший похід на Русь, що залишився у пам’яті руських людей як перше велике зло від поганих. “Приидоша Половци первое на Руськую землю воевати ... Се бысть первое зло на Русьскую землю отъ поганыхъ безбожных врагъ”[279].

Перші успішні для Русі зіткнення з половцями не сприяли усвідомленню всієї серйозності половецької загрози. Цим, зокрема, можна пояснити нищівну поразку Ізяслава, Святослава і Всеволода в битві 1068 р. на річці Альта під Переяславом. Боротьба за київський престол, яка розгорілася після Альтської битви, ще більше погіршила становище Русі. Половці, за словами літописця, “росулися” по всій Руській землі, грабували міста і села, забирали в рабство руських людей.

У період 60 — 90-х років XI ст. спостерігається особливо сильний тиск половців на Русь. Уособленням злих сил стали на Русі хани Боняк, прозваний в народі Шолудивим, і Тугорхан, що ввійшов до руського народного епосу як Змієвич. З кінця 90-х років XI ст. перемоги і поразки йшли в одному ряду. І все ж можна констатувати переважання в південноруському порубіжжі половців. У 1096 р. вони під проводом хана Боняка здійснили напад на Київ, спалили його південні околиці. Саме в цей час сформувався страшний образ половецької неволі. “Люди разделиша и ведоша их у веже... Мучими зимою и оцѣпляемѣ в алчбѣ, и в жажѣ, и в бѣдѣ побледнѣвше лици и почерневше телесы, незнаемою страною, языкомъ испаленомъ, нази ходяще и босѣ, ногы имуще избодены терньем”[280].

Перелом наступив на початку XII ст. Об’єднав руські сили для боротьби з половцями переяславський князь Володимир Мономах. Серія блискучих походів (1103, 1105, 1107, 1111, 1116 рр.) спричинилася до того, що Мономах “пил золотым шоломом Дон” і “приемшю землю их (половців. — П.Т.) всю і загнавшю окаяньныя агоряни [...] за Дон, за Волгу, за Яик”. Під час цих походів руські дружини заволоділи містами Шарукан, Сугров і Балин. Тоді, як вважають дослідники, хан Отрок відкочував зі своєю ордою із району Сіверського Дінця “в обези” — на Кавказ.

Успішна антиполовецька боротьба продовжувалася в роки правління синів Мономаха — Мстислава і Ярополка. За часом вона збіглася з другою стадією кочувань половців, коли весь степовий простір було розділено між окремими ордами і кожна з них кочувала строго в межах певно визначеної території, мала свої зимівники. Тепер половці, ставши безпосередніми сусідами Русі, не могли безкарно вдиратись у її межі.

Логіка подій, здавалося, заохочувала Русь розвинути свій успіх, остаточно підірвати могутність половців і відбити у них будь-яке бажання до завойовницьких набігів. Але цього не сталося. Завершальні десятиліття другого етапу історії половців зійшлися в часі з початком роздробленості на Русі, яка ознаменувалася надзвичайним загостренням міжкнязівських відносин, суперництвом претендентів на великокнязівський стіл. У цих умовах боротьба з половцями відступила на другий план. Розрізнені походи руських дружин у Степ не могли завершитися вирішальними перемогами. Окремі князі (частіше — представники чернігівських Ольговичів, але й інші) більше думали про те, як би використати половців у боротьбі за Київ, ніж про те, як убезпечити руські рубежі від їх вторгнень. Встановлення союзницьких відносин з половцями (переважно з так званими “дикими”), залучення їх для участі у вирішенні внутрішніх справ Русі сприяли порівняно швидкому відродженню половецьких сил. Це один із багатьох парадоксів русько-половецьких відносин.

Друга половина XII ст. характеризувалася своєрідною рівнодією тенденцій протиборних сторін. Тиск половців на південноруське порубіжжя посилився, але визначилась і консолідація руських сил для відбиття загрози. Навіть більше — об’єднані дружини русичів здійснюють великі походи в Степ. Театром воєнних дій тепер стало не тільки південноруське порубіжжя, а й глибинні райони половецьких степів. Літопис повідомляє про цілу серію успішних походів на половців під 1167, 1169, 1184, 1185 й іншими роками. Очевидно, в цей період руські князі остаточно переконались у більшій ефективності нанесення ударів по половецьких вежах і зимівниках, аніж рицарської помсти безпосереднім винуватцям і учасникам плюндрування Русі. Звичайно, траплялись і невдачі. До таких належить спроба новгород-сіверського князя Ігоря Святославича розгромити вежі Кончака у верхів’ях річки Самари. Поразка руських полків Ігоря у 1185 р. стала переконливим свідченням того, що для успішної боротьби з “Донським союзом” хана Кончака сил одного князівства було недостатньо. Поразка на Каялі “відкрила” південно-східні рубежі Русі із Степом, після чого донські половці не тільки безкарно грабували порубіжні райони Новгород-Сіверського і Переяславського князівств, а й почали вторгатися в межі Київської землі.

У перші десятиліття XIII ст. дещо поліпшилися русько-половецькі відносини. Літописи цього часу відзначають переважно не сутички руських з половцями, а участь останніх у князівських міжусобицях, головним театром яких стали Галицьке і Волинське князівства. Звичайно, це не означає, що половці відмовились від своєї політики пограбування сусідів. Навіть і після серйозних втрат, яких вони зазнали у двох битвах з ордами Чингісхана (у 1222 і 1223 рр.), половці не припиняли своїх розбійницьких нападів на руські землі. У 1234 р. вони спустошили Поросся і навіть околиці Києва. Це була остання сутичка руських з половцями. Незабаром їм довелося зіткнутись із спільним ворогом — монголо-татарами.

Позначивши пунктиром хід подій русько-половецьких відносин XI — XIII ст., можна оцінити ступінь їх впливу на Русь. У цьому питанні дослідники не виявляють одностайності. Одні вважають половців силою, споконвічно ворожою Русі, боротьба з якими порушувала нормальний хід її історичного розвитку, інші не схильні надто драматизувати половецьку загрозу, резонно відзначаючи, що у взаєминах двох світів були не лише війни.

Гадаємо, у цій суперечці вирішальне слово має належати все ж не історикам, які оцінюють події з позиції вічності, а сучасникам, що були очевидцями, учасниками і жертвами майже двохсотлітнього протистояння Русі половцям. Руською людиною, чи то був благочестивий монах-книжник, князь-дружинник або ж оповідач-билинник, половецька агресія однозначно сприймалась як зло. Саме таку оцінку ми знаходимо в першій літописній згадці про половецьке вторгнення у південноруське порубіжжя. “Се бысть первое зло на Русьскую землю”. Всі наступні розповіді про напад половців на Русь оцінювались аналогічно. Половецький хан Кончак був “злу начальник”.

У літописах і билинах половецьке зло нерідко виступає у подобі змія. Розповівши про блискучу перемогу руських дружин під проводом Володимира Мономаха над половцями 1103 р., літописець зазначає, що князь “скруши главы змеевые”. Тугорхана називають в билинах Тугарин Змієвич. Дослідники обґрунтовано дійшли висновку, що саме в цей час було створено цикл руських народних казок про трьох-, семи- і дванадцятиголових зміїв, що пожирали людей. Змій Горинич — лютий ворог давньоруських богатирів — це збірний образ половців.

Практично всі половецькі хани, що особливо вороже ставилися до Русі, фігурують у літописах і народних переказах з негативними визначеннями. Боняк — “шолудивий хижак”, Тугорхан — “змієвич”, Кобяк — “поганий”, Кончак — “окаянний”, “поганий кащей” тощо.

Необхідно звернути увагу ще на один аспект сприйняття руськими половців. Вони були тим більшим нещастям для Русі, оскільки належали до іншої віри, до того ж, язичницької. У багатьох місцях літопису підкреслюється, що половці “не суть хрестьяне”, “окаянные огаряны”, “безбожный враг”, “безбожный сынове Измаилеви”. Особливо показовою у цьому плані є розповідь літопису про одне з вторгнень на Русь орди хана Кончака. “Придоша иноплеменьници на Рускую землю ... нечистии ищадья, дѣломъ и нравомъ сотонинным, именемъ Кончакъ, злу начальникъ ... богосудний Кончаю» с единомыслеными своими”[281].

Боротьба з половцями усвідомлювалась руськими як необхідність захисту не лише Батьківщини, а й віри християнської. Не випадково літописці не раз відзначають, що думку піти походом на половців підказав руським князям сам Бог. Богоугодність справи дозволяла збирати під знамена великого київського князя (особливо в перші десятиліття і в 60 — 80-ті роки XII ст.) в антиполовецький похід дружини багатьох (іноді 14-ти) князівств. Ці великі військові експедиції вглиб степів були своєрідними “хрестовими” походами проти “невірних”. Є підстави вважати, що роль Русі як захисниці християнського світу визнавали і її сусіди. Про це ідеться і в літопису, і в “Слові о полку Ігоревім”.

Не переоцінюючи їх захоплених оцінок, слід визнати, що саме Русь прийняла на себе основний удар половців і тим самим значно полегшила становище Візантії, Угорщини та інших християнських країн, що також зазнавали нападів степовиків.

Твердження про органічну несумісність православних руських і язичників половців нібито не узгоджуються з тим, що між двома сторонами існували не тільки воєнні, а й мирні відносини, в тому числі і шлюбні. Це справді так. Але ось що характерно. Руські князі охоче брали за дружин своїм синам половчанок, але ніколи не віддавали дочок за половецьких ханів. У цьому факті відбилось, з одного боку, невизнання Руссю рівноправного становища половецьких ханств, з іншого — несприйняття їх релігії. Обернути в християнство “невірну” половчанку вважалося справою природною і навіть богоугодною, але прийняти їх віру (у випадку шлюбу руської княжни з половецьким ханом це було б неминуче) уявлялось абсолютно неможливим.

Однією з постійних турбот Києва у XI — на початку XIII ст. була охорона міжнародних торгових шляхів Русі, насамперед знаменитого “грецького”. С.О. Плетньова та інші дослідники взагалі вважають, що південний відрізок цього шляху повністю перебував у руках половців. За певне мито, коли це їм було вигідно, вони пропускали руські торговельні каравани, а в періоди загострення відносин грабували їх[282]. Гадаємо, що це твердження не відповідає дійсності. “Грецький” шлях, у тому числі і південний його відрізок, завжди перебував у руках Києва. Право своє на нього руські князі з часів Мономаха, а може й раніше, підтверджували силою зброї. Половці мали можливість здійснювати в районі порогів розбійницькі напади на руських торгових людей і до цього нерідко вдавалися, але кожного разу це було пов’язано з відповідною воєнною акцією Русі. У 1168 р. великий князь Мстислав Ізяславич зізвав до Києва васальних князів, щоб обговорити спільні дії, спрямовані на оборону південних торгових шляхів від половців. Він дещо згустив фарби. Це йому було потрібно для того, щоб подвигнути князів на антиполовецький похід. Мети своєї Мстислав досяг. На половців виступили дружини 14-ти руських князівств. Похід завершився їх блискучою перемогою.

Зовсім нема свідчень і про сплату Руссю половцям мита за безперешкодний прохід порогів. Разові випадки, звичайно, могли мати місце (за особливо несприятливих для руських купців обставин), але регулярного права на мито половці ніколи не мали.

Підводячи підсумок, слід сказати, що печеніги і половці не становили собою настільки значної сили, щоб створити загрозу існуванню Русі. Проте їх часті набіги змушували тримати постійний військовий резерв у південному регіоні, відволікати сили і кошти для організації оборони державних рубежів. Це негативно вплинуло на економічний розвиток порубіжних князівств. В оцінці місця і ролі кочовиків південноруських степів у житті Русі сучасний історик повністю може приєднатися до точки зору руських літописців.

Русь, яка віками боролась із степовиками, на початку 20-х років XIII ст. зазнала нападу орд Чингісхана. Битва на Калці, що закінчилась поразкою руських військ, показала — над Руссю нависла смертельна небезпека. Спустошливі походи Батия у 1237 — 1238 рр. (Володимиро-Суздальська Русь) і в 1238 — 1241 рр. (Південна Русь) обернули колись квітучі області країни в руїни. Завойовники спалювали міста й села, знищували або забирали в рабство місцевих жителів. Збитки, завдані Русі завойовниками, були величезні. У полум’ї пожеж гинули палаци і храми, архіви і бібліотеки, розкрадалися культурні цінності.

1 — Похід монголо-татарських військ під проводом Джебе і Субедо в Південну Русі, і Крим 1223 р.

2 — Похід монголо-татарських військ на чолі з Батиєм у 1237 — 1239 р. на Північно-Східну Русь

3 — Походи Батия і його воєноначальників у Південну Русь у 1239 — 1241 рр.

4 — Походи військ Батия в країни Центральної Європи в 1241 — 1242 рр.

5 — Київ — столиця Русі

6 — Битви руських дружин з монголо-татарами в 1223 р. на р. Калка, на р. Сить і під Коломною в 1238 р.

7 — Кордони Русі

Навала на Русь монголо-татар Чингісхана і Батия

У вітчизняній історіографії питання про нашестя на Русь орд Чингісхана і Батия та його наслідки для подальшої долі руського народу порушувалось не раз. Вчені у переважній більшості були одностайні в оцінці цього історичного явища як трагедії для Русі. Мали місце і спроби применшити руйнівні наслідки монгольської навали. Ряд українських істориків XIX ст., слушно заперечуючи помилкову теорію М.П. Погодіна, згідно з якою нашестя орд Чингісхана і Батия було причиною повної зміни населення у Середньому Подніпров’ї, стверджували, що завойовники не завдали південноруським землям будь-яких серйозних руйнацій, що навіть Київ не було розорено.

Хибне переконання про розорення Києва полчищами Батия, писав B. Б. Антонович, утвердилося з кінця XVI ст., коли іноземні мандрівники намагались пов’язати бачені ними руїни київських будівель з картиною розгрому міста завойовниками. У давніх джерелах про руйнацію Києва немає жодних згадок, крім повідомлення про падіння склепінь Десятинної церкви.

М. Грушевський також писав, що не може визнати за монгольською навалою фактора “вирішального, фатального для стану країни [...]. Ми не маємо твердих позитивних підстав для того, щоб припускати поголовне побиття і цілковите розорення Києва”. Київ у 1240 р., за його твердженням, постраждав не більше, ніж при домашніх погромах 1169 або 1202 рр. Розуміючи, що це не узгоджується з повідомленнями Плано Карпіні про повний занепад Києва, М. Грушевський оголосив їх дуже перебільшеними, заснованими на якомусь непорозумінні. Батий, збираючись зробити Південну Русь провінцією Орди, нібито не був зацікавлений у перетворенні її на пустелю. Щоправда, в цей час Русь не була такою багатою і квітучою, як колись, але винні у цьому не стільки завойовники, скільки самі руські князі, які постійно ворогували між собою.

Щось подібне зустрічаємо в одній із праць Л.М. Гумільова. Як вважав історик, похід на Русь і Європу кочовикам був зовсім ні до чого і вони були втягнуті в нього “не власною волею, а логікою подій світової історії і політики”. Та й руйнівні наслідки походу Батия, згідно з Л.М. Гумільовим, надто перебільшені. Дві кампанії, виграні загарбниками у 1237 — 1238 та 1240 рр. “не набагато зменшили руський воєнний потенціал”[283]. Не наводячи жодних доказів, він стверджує, що в Північно-Східній Русі постраждало лише кілька міст. Сільське населення просто перечекало в лісах, поки пройдуть нападники, і повернулось до своїх осель. Про розгром Південної Русі Л.М. Гумільов просто не згадує. Щоправда, було розорено Київ, але сталося це “тому, що кияни убили монгольських парламентарів”.

Метод дослідження і висновки, до яких прийшов Л.М. Гумільов, детально проаналізував Б.О. Рибаков. “Л.М. Гумільов, — пише він, — знайомий з археологією, мав би знати, що мальовничі словесні описи сучасників документально підтверджуються величезним археологічним матеріалом: десятки руських міських центрів назавжди опустіли після Батиєвого погрому; походи 1237 — 1241 рр. виявилися катастрофою, яка знищила військові резерви саме тих князівств, що здавна накопичували сили для боротьби зі Степом”[284].

Вперше руські пізнали силу орд Чингісхана в 1223 р. Половці, що зазнали поразки на Сіверському Дінці 1222 р., звернулись по допомогу до руських князів. При цьому вони заявили, що “нашу землю сьогодні захопили, а ваша завтра взята буде”. Важливе питання організації відсічі навалі “великого і жорстокого народу”, що вдерся у межі половецьких степів, вимагало колективних дій всіх князів. Перед лицем нової небезпеки князі-сюзерени прибули до Києва, щоб прийняти рішення. На раді мав бути і володимиро-суздальський князь Юрій Всеволодович, на що вказує запис літописця: “Юрия же, князя великого суздальского, не бы в том совете”. Дрібніші васали з’їхалися до Києва у великій кількості.

Князі-сюзерени — Мстислав Романович, Мстислав Святославич і Мстислав Мстиславич прийняли рішення виступити проти спільного ворога. їм вдалося зібрати величезне військо, що складалося з київських, смоленських, галицьких, волинських, чернігово-сіверських, курських і володимиро-суздальських полків. Іпатіївський літопис повідомляє, що біля Хортиці зібралися “невиданьная рати, и сущии с ними коньници”. Значні сили привели також половецькі хани.

Напередодні битви ворог здійснив спробу розколоти союз руських і половців. Прибулі до великого київського князя посли заявили, “хан их с рускими никакой вражды не имеет ... понеже мы не пришли на земли ваши и никакой обиды вам не сделали, а имеем войну с половцами, конюхами нашими”. На раді князів було вирішено не спокушатися цією пропозицією.

На жаль, через неузгодженість дій руських князів, а також прорахунки половецьких воєвод битву на Калці було програно. В жорстокому бою загинуло багато руських — з великого війська повернулась назад, може, десята частина.

Битва на Калці стала переломним моментом у житті Русі. Вона не тільки значно ослабила сили руських князівств, а й посіяла на Русі паніку і непевність. Загарбники, також значно знекровлені, повернули від Новгорода-Святополча назад на схід, але пам’ять про жорстоку і сильну азіатську орду ще довго жила в народі. Не випадково літописці дедалі частіше відзначають загадкові явища природи, вважаючи їх знаменням майбутніх нещасть. У пам’яті руського народу битва на Калці залишилась як подія, після якої “Руская земля седитъ невесела”. Народний епос саме з цією битвою пов’язував загибель руських богатирів, коли могутні витязі у тривалій і кровопролитній боротьбі із славою полягли за Батьківщину.

Після битви на Калці ворог не полишив планів завоювання Русі і Європи. Етапами підготовки походу на Європу було перенесення ставки Чингісхана в пониззя Яїка і завоювання Кавказу. Тій самій меті служила широка воєнно-дипломатична розвідка, яка велась у Європі. Великі хани не приховували своїх намірів, вимагаючи покори не тільки від державців сусідніх європейських країн, а також від королів Франції, Англії і самого папи[285].

Зібравши у 1236 р. величезне військо, до якого входили загони від усіх улусів, онук Чингісхана Батий (Бату) почав переправу через Каму. Народ Булгарії сміливо зустрів ворога, але сили були нерівними: “И взяша славный Великий город Болгарьскый и избиша оружьем от старца и до уного и до сущего младенца, и взяша товара множство, а город их пожгоша огнем, и всю землю их плениша”[286].

В результаті багаторічних розкопок Булгара відновлено важливі сторінки історії міста і, зокрема, його оборони від орд Батия. Знайдено і братські могили полеглих захисників Булгара. Їх було поховано, коли населення, яке врятувалося від ворога, повернулось до міста і почало його відбудовувати[287].

Долю Булгара розділили й інші міста Булгарії — Булар, Керпек, Жуконін, Сувар. Масового спустошення зазнали і сільські місцевості. Навесні 1237 р. завоювання Волзької Булгарії було закінчено.

Орди Батия завдали також сильного удару половцям і аланам, відтіснивши половецькі кочів’я на захід, за Дон, і завоювали землі буртасів, мокші і мордви.

У 1237 р. загони Батия почали концентруватися для походу на Північно-Східну Русь. Пізньої осені вони вторглись у Рязанське князівство. Великий рязанський князь Юрій Ігорович послав по допомогу до Юрія Всеволодовича у Володимир і до Михайла Всеволодовича в Чернігів. Ні один, ні другий не відгукнулися на цей заклик. Одне за одним впали рязанські приокські міста: Пронськ, Білгород, Іжеславець, Ожськ, Ольгів, Переяслав-Рязанський, Борисо-Глібів та ін. Рязань п’ять днів витримувала облогу, а на шостий (21 грудня 1237 р.) місто було взято і спалено, всі цінності пограбовані, воїнів і жителів убито.

Пройшовши по Рязанській землі, завойовники повністю розорили її: “Сий бо град Рязань и земля Рязанская, изменися доброта ея, и отиде слава ея и не бе в ней ничто благо видети — токмо дым и пепел”[288]. Археологічні дані показують, що після цього розгрому Рязань (городище Стара Рязань) уже не змогла досягти колишнього розквіту, місто не було повністю відновлено. Ворог рушив вгору по Оці до Коломни. Тут зібрались володимирські полки на чолі із старшим сином великого князя Всеволодом Юрійовичем, залишки рязанських полків на чолі з князем Романом Ігоровичем, новгородська рать, а також полки ряду князівств і міст: московські, пронські та ін. За кількістю зібраного війська і запеклістю битви, як відзначають літописи і східні джерела, бій під Коломною треба вважати однією з найважливіших подій походу Батия на Північно-Східну Русь. Тут полягло багато воїнів, у тому числі рязанський князь Роман Ігорович і хан Кулькан, єдиний чингізид, що загинув під час навали на Східну Європу.

Народ продовжував вести партизанську боротьбу з загарбниками. Зберігся переказ про рязанського богатиря Євпатія Коловрата, котрий зібрав з уцілілих від побоїща в Рязані воїнів дружину в 1700 чоловік і почав “немилосердно знищувати” ворогів. Дії воїнів Коловрата, що несподівано з’являлися там, де їх не чекали, наводили жах на ворогів, котрі говорили: “Сии бо люди крылатый, и не имеющие смерти — тако крепко и мужественно ездя, бьяшеся: один с тысящею, а два со тьмою”[289]. Навіть завойовники віддавали належне героїзму руських людей, що боролися за незалежність своєї Батьківщини.

Від Коломни орди Батия рушили на Москву. Згідно з розповіддю мусульманського історика Джувейні, Москва у 1238 р. була вже великим містом. “Вони пішли у країну русів і покорили її області до міста Москви (Мускав), де число народу як мурашки і саранча. Та сторона такими лісами і дібровами покрита, що там і змія не проповзе. Хани татарські напали на місто з усіх боків. Спочатку з кожного боку проклали дорогу такої ширини, що на ній поряд могли йти три або чотири вози. Поставивши проти стін метальні машини, в кілька днів нічого від міста не лишили, крім його імені. Тут вони знайшли велику здобич”[290].

Повідомлення Джувейні збігаються з літописом, в якому говориться, що москвичі на чолі з воєводою Пилипом Нянко стійко боролись, але були переможені і перебиті “от старца и до сущего младенца”[291]. Місто і навколишні села вороги спалили, а юного московського князя Володимира Юрійовича — сина великого володимирського князя Юрія Всеволодовича — взяли в полон.

Далі ворожі полчища рушили до столиці Північно-Східної Русі — Володимира, найвірогідніше, по льоду річок Москва і Клязьма. Великий князь Юрій Всеволодович з військом вийшов з міста в напрямку Ярославля збирати додаткові сили, залишивши у Володимирі своїх синів Всеволода (котрий приніс звістку про розгром руських під Коломною) і Мстислава. В лютому 1238 р. вороги взяли в облогу Володимир.

Штурму столиці Північно-Східної Русі передував розгром одним із ворожих загонів Суздаля, оскільки завойовники побоювалися, що тут може закріпитись володимирський князь Юрій Всеволодович. Суздаль було пограбовано і спалено, населення перебито або забрано в полон. Сильного спустошення зазнали також монастирі і поселення в околицях міста. Інші загони кочовиків з боями захопили Ростов, Ярославль, Городець, Галич-Мерський, Переяславль-Заліський, Торжок, Юр’їв, Дмитрів, Волок-Ламський, Твер, Кострому, Углич, Кашин, Кснятин, Стародуб, Констянтинів, Вологду, тобто всі більш-менш великі міста Північно-Східної Русі.

Ніяких подробиць про взяття Ярославля, Костроми та інших міст на Волзі літописи не повідомляють. На основі археологічних даних можна припустити, що Ярославль був сильно зруйнований і довго не міг оправитись після цього[292]. Відображенням розгрому міста є місцевий переказ про битву з завойовниками на “Туговій горі”, в якій загинули всі захисники Ярославля.

Велика битва відбулася біля стін Володимира. Ханські воєводи ввели в дію великі сили. Стінобитні машини — пороки — в кількох місцях пробили міські стіни, і 7 лютого 1238 р. вороги вдерлися до столиці князівства.

Місто було спалено і розорено, а його населення знищено. Останнім епізодом оборони Володимира було спалення завойовниками соборної Успенської церкви, де зачинилась великокняжа сім’я і “множество бояр і народу”.

Після захоплення Володимира монголи на чолі з Бурундаєм продовжили похід проти володимирського князя Юрія Всеволодовича. 4 березня вони підійшли до табору руських на річці Сить (притока річки Мологи, що впадає у Волгу). Володимирський князь так і не зміг зібрати достатніх сил. До нього встиг підійти зі своєю дружиною тільки один його брат — Святослав Всеволодович. Почалася кривава битва. Сили виявилися нерівними. Руське військо було оточене і розбите. В бою загинули князі Юрій і Святослав Всеволодовичі.

Знахідки на середній течії Ситі в районі села Покровське залишків озброєння і людських кісток, а також виявлені при розкопках курганів кістяки із слідами ударів холодною зброєю підтверджують літописні повідомлення про велику битву на річці Сить.

Щоб Юрій Всеволодович не зміг одержати допомогу з Новгорода, в якому в цей час правив племінник Олександр Ярославич (майбутній переможець німецьких, шведських і датських рицарів), завойовники обложили Торжок, який знаходився на південно-східній окраїні Новгородської землі. Місто було захоплено майже одночасно з битвою на Ситі (5 березня 1238 р.) після двотижневої облоги. Новгородські бояри не прислали захисникам Торжка допомоги, вирішивши відсидітися у своєму місті. Захопивши Торжок, вороги “иссекоша вся от мужеска полу и до женьска”[293].

Переслідуючи вцілілих захисників міста, окремий загін монгольської кінноти рушив у напрямку Новгорода. Не дійшовши до нього 100 верст, біля Ігнач-Хреста він припинив переслідування і повернув назад. У нього не було сил захопити таке велике і багатолюдне місто, як Новгород. Повернувши на південь, завойовники пройшли по східних окраїнах Смоленської і Чернігівської земель. Біля Смоленська їх загони наштовхнулися на мужній опір. Боротьба смолян проти загарбників відображена в “Повести о Меркурии Смоленском”[294].

Навесні 1238 р. кочовики розгромили міста Подесення, серед яких був Вщиж — центр маленького удільного князівства. Факт розорення Вщижа підтверджується археологічними розкопками, які виявили потужний шар пожежі з предметами 30-х років XIII ст.[295]

Особливо сильний опір ворогам чинили жителі Козельська, розташованого у верхів’ях Оки. За словами літописця, захисники Козельська “ум крепкодушьный имели” і боролись до останнього. Сім тижнів витримували вони облогу, і тільки після того, як до міста підійшли війська з Волги з технікою і обозом, місто впало. В бою загинуло багато нападників, у тому числі “три сыны темничи”, тобто сини командуючого “тьмою” — десятитисячним військом. Під час вилазки козельці знищили ворожі машини для облоги. Втрати завойовників були тут настільки значними, що вони назвали Козельськ "злим містом” і, захопивши його, буквально стерли з лиця землі.

Від Козельська військо Батия рушило на південь, у половецькі степи, оволодівши по дорозі Курськом і зруйнувавши його. На середину літа 1238 р. Батий вийшов у Придоння. Тут між Волгою і Доном розташувались основні його кочів’я.

У половецьких степах монголи збирали сили для подальшого наступу. Протягом усього часу перебування тут Батий вів безперервні війни з половцями, аланами, черкесами, здійснював походи на порубіжні руські міста, розбив половецького хана Котяна, той з рештками свого війська пішов до Угорщини.

На початку 1239 р. війська Батия знову рушили на Русь, тепер уже на Південну. Лише частина війська пішла на північ, де придушила повстання мордовських племен, розорила міста Муром, Гороховець і Радилів, спустошила села по Клязьмі і дійшла до Нижнього Новгорода.

Навесні 1239 р. загін військ Батия, просунувшись до Дніпра, підійшов до одного з найдавніших руських міст — Переяслава, столиці Переяславського князівства. З березня 1239 р. після нетривалої облоги місто було взято. Загарбники убили єпископа Симеона, який очолював оборону Переяслава, а місто розграбували і спалили. “Татарове взяша Переяславль Руськыи, и єпископа убиша, и люди избиша, а град пожьгоша огнем”[296].

Восени 1239 р. завойовники вторглись у межі Чернігівської землі з південного сходу і “обьступиша град (Чернігів. — П.Т.) в силе тяжце”. Спроба князя Мстислава Глібовича прийти на допомогу не увінчалась успіхом, під стінами Чернігова “побежен бысть Мьстислав и множество от вой его избьенымъ бысть”. Захисники Чернігова “со града метаху на Татарь камение съ стенъ за полтора перестрела, а камение якоже можаху четыре человеки силнии подъяти”. Після запеклого бою монголо-татари увірвались до міста: “Град пожегше и люди избиша, и монастырѣ пограбиша”[297]. У багатьох місцях Чернігова археологи виявили в шарах середини XIII ст. сліди сильної пожежі. Місто довго не могло оправитись від погрому і відновилось у колишніх межах лише у XVIII ст.[298]

Від Чернігова монголи рушили на схід по Десні і далі — по Сейму. На північ від міста завойовники, вірогідно, не пішли. Наприклад, у Любечі, що знаходився всього за 50 км на північний захід від Чернігова, слідів погрому археологами не виявлено.

По Десні і Сейму було зруйновано міста Путивль, Глухів, Вир, Рильськ та інші, спустошено сільські місцевості, після чого монголи повернули на південь, до верхів’їв Сіверського Дінця.

У 1239 р. загін на чолі з Менгу-ханом, двоюрідним братом Батия, підійшов до Києва. Від міста його відділяв лише Дніпро. Краса і велич столиці Русі справили на воїнів Менгу-хана величезне враження. “Меньгуканови же пришедшу сглядать града Кыева ..., видивъ градъ удивися красотѣ его и величеству его, приела послы свои к Михаилу и ко гражаномъ, хотя е прельстити”[299]. На цей час кияни вже добре знали, чого варті обіцянки загарбників і тому, убивши послів, відповіли відмовою на пропозицію здати місто. Менгу-хан не наважився на штурм Києва і повернув назад. Михайло Всеволодович, замість того щоб очолити боротьбу киян, утік до Угорщини. Деякі дослідники вважали, що він відправився туди по допомогу, але літописна фраза “Михаилъ бѣже по сыну своемъ передъ татары во Угры” спростовує це припущення. Більше того, коли Данило Романович у відповідь на обіцянку ніколи не ворогувати з галицьким князем вирішив повернути йому Київ, той не захотів цим скористатися: “Михаилъ же, за страхъ Татарьекыи, не смѣ ити Києву”[300]. Після відходу Михайла Всеволодовича Київ зайняв князь смоленський Ростислав Мстиславич, однак незабаром його вигнав звідти Данило Романович і посадив у ньому досвідченого воєводу Дмитра.

Восени 1240 р. до Києва підійшов Батий “въ силѣ тяжьцѣ, многомъ множествомъ силы своей [...] и окружи градъ и остолпи сила Татарьская, и бысть градъ во обьдержаньи велицѣ”. Київський літописець, сучасник, а може, і свідок цих подій, так описав появу величезного війська біля стін Києва: “И бѣ Батый у города и отроци его обьсѣдаху градъ, и не бѣ слышати от гласа скрипания телѣгъ его, множества ревения вельблудъ его, и рьжания отъ гласа стадъ конь его”[301]. Під час однієї з вилазок кияни полонили якогось Товрула, і той повідомив, що під Києвом зібрались всі сили Батия, що брали участь у поході на Русь. Випадок безпрецедентний у завойовницькій практиці монголів.

Головний удар Батий наказав нанести з півдня, в районі Лядських воріт: “Постави же Баты порокы городу подълѣ врать Лядьскьхъ, ту бо бѣаху пришли дебри, порокомъ же бес престани бьющимъ день и нощь, выбиша стѣны”[302]. Ворогу вдалося захопити ділянку валу, але опір киян був рішучим:

“И взиидоша горожаны на избытые стѣны и ту бѣаше видити ломъ копѣины и щетъ скѣпание, стрѣлы омрачиша свѣтъ побѣженымъ”[303]. Батий змушений був дати війську передишку. “И сѣдоша того дне и нощи”, — зазначає літописець. Наступного дня бій розгорівся з новою силою. Кияни встигли закріпитися на лінії валів “міста Володимира”. Вони відстоювали кожну вулицю, кожен будинок, але сили були нерівні. Прорвавши укріплення в районі Софійських воріт (від чого вони одержали ще й назву Батиєвих), завойовники оточили останніх захисників Києва, що схоронились у Десятинній церкві. Така велика кількість людей заховалась там, що під їх вагою обвалилися хори і стіни: “Людей же узбѣгшимъ на церковь, и на комаръ церковныя, и с товары своими, от тягости повалишася с ними стѣны церковныя”[304].

Про тривалість облоги Києва, а також про точну дату його падіння в пусемних джерелах збереглися різні свідчення. Іпатіївський літопис, що найбільш повно і змістовно розповідає про цю подію, взагалі не наводить точних дат. Лаврентіївський повідомляє, що Київ було взято на Миколин день — б грудня 1240 р. У Псковському Третьому літопису наводиться інша дата катастрофи — 19 листопада, але вказано, що облога тривала 10 тижнів і 4 дні: “Того же лета приидоша татарове к Киеву сентября 5, и стояща под Киевом 10 недель и 4 дни, и едва взяша и ноября в 19, в понедельник”. Рашид ад Дін повідомляє, що завойовники заволоділи великим руським містом Макерфааном, під яким дослідники розуміють Київ, за десять днів, а Плано Карпіні говорить про те, що вони взяли столицю Русі після тривалої облоги.

Важко сказати, яке з цих джерел містить найбільш достовірні дані. Однак якщо згадати, що невелике містечко Чернігівської землі Козельськ змогло затримати біля своїх стін орду на сім тижнів, то повідомлення про тривалу оборону Києва, що був на той час першокласною фортецею, не здаються сумнівними.

Заволодівши містом, монголи його вщент зруйнували. “Того же лета взяша Кыев татарове и святую Софью разграбиша, и монастири всѣ и иконы и кресты, и вся узорочье церковные взяша, а люди от мала до велика вся убиша мечем”[305]. Плано Карпіні, який проїздив через Київ у ставку Батия в 1246 р., писав, що монголи “зробили велике побоїще в країні Русії, зруйнували міста і фортеці і убили людей, обложили Київ, який був столицею Русії, і після тривалої облоги взяли його і убили жителів міста; звідси, коли ми їхали через їх землю, ми знаходили незліченні голови і кістки мертвих людей, які лежали на полі, бо місто це було досить великим і дуже багатолюдним; а тепер воно зведене майже нінащо, ледве існує там 200 будинків, а людей там тримають вони в найтяжчому рабстві”[306].

Археологічні матеріали з документальною точністю підтверджують яскраву розповідь Суздальського літопису про розгром Києва. Тільки люди, не знайомі з цими археологічними матеріалами, можуть вбачати у писемних повідомленнях про звірства Батиєвої орди перебільшення очевидців. Ні про що не говорять і посилання на те, що після розгрому в Києві продовжували діяти Софійський, Михайлівський Златоверхий, Видубицький і Печерський храми і що Плано Карпіні бачив у місті в 1246 р. вже близько 200 дворів. Адже йдеться не про заштатне давньоруське містечко, а про величезний середньовічний центр. Звичайно, завойовники не стерли його з лиця землі і не перервали всіх його історичних традицій, але справді звели “нінащо”.

З понад 40 монументальних споруд Києва вціліло (та й то в дуже пошкодженому вигляді) тільки п’ять-шість, з дев’яти тисяч дворів — 200 (і ті, очевидно, було відбудовано у 1240 — 1246 рр.), а з 50-тисячного населення залишилося не більше двох тисяч. У ряді районів давнього Києва, зокрема в центральному, життя відродилося лише через кілька віків. Припинили існування київські ремесла, на високій ноті обірвалась “пісня” давньокиївських зодчих, художників, літераторів і літописців. У своєму розвитку Київ виявився відкинутим на кілька століть назад.

З Києва головні сили Батия рушили на Володимир і Галич, у той час як інші його загони вторглись у південно-західні райони Русі. З вогнем і мечем ішли вони по Київській землі. Розкопки Вишгорода і Білгорода, городищ по Тетереву, Случі, Горині, Південному Бугу та інших річках відображують картини героїчної оборони і загибелі цих центрів. Археологи всюди простежують потужні шари пожеж; під кріпосними стінами, спаленими будинками, а то і просто на вулицях і площах виявлено сотні людських кістяків, багато знарядь праці, інструментів ремісників, предметів озброєння, прикраси.

Особливо яскравим прикладом трагічної загибелі невеликих південноруських міст може бути городище Райки на Житомирщині. Розкопане повністю, воно дало можливість уявити всю повноту трагедії, що спіткала його жителів. Очевидно, ніхто з них не залишився в живих. Чоловіки полягли в жорстокій битві з монголами, жінки і діти або загинули у полум’ї, або були вирізані. На городищі, по суті, не залишилось місця, де б не лежали людські кістяки; ними всіяна вся вільна від забудов площа, їх знаходили також у спалених будинках і біля них. Картину повного знищення Райковецького городища доповнюють скелети домашніх тварин (корів, коней, свиней, овець), що загинули у вогні, залишки збруї, ремісничих виробів і сільськогосподарського інвентаря. Життя на цьому городищі більше не відродилося[307].

Свого часу М.К. Каргер, полемізуючи з істориками про роль монголів в історії Русі, висловив думку, що в літописних розповідях про їх господарювання в захоплених містах не можна не звернути увагу на різне ставлення переможців до міст, в залежності від ступеня виявленого опору. В містах, які здавалися швидко, переможці обмежувалися лише пограбуванням населення і багатих монастирів та храмів. Але таких міст, як вважав М.К. Каргер, на Русі зустрічалося мало[308]. Л.М. Гумільов повторив цю саму думку, але по-іншому розставив акценти. Він заявив, що завойовники не набагато зменшили руський воєнний потенціал, і назвав для прикладу серед зруйнованих міст тільки Рязань, Володимир, Суздаль, Торжок і Козельськ. Історик стверджував, що “інші міста здалися на капітуляцію і були помилувані”[309]. Проте ні М.К. Каргер, ні Л.М. Гумільов не змогли навести хоча б приблизний список давньоруських міст, які здалися на милість переможця і не зазнали руйнування.

Але найвірогідніше, що на шляху просування Батиєвих орд вціліли тільки ті міста, якими ворогу не вдалося заволодіти. Доля ж узятих міст (хитрістю, обманом чи силою) була однакова. Доказом цьому є Колодяжин, що капітулював після нетривалої облоги і був повністю знищений ворогом. Про це говорить літопис: “Они же (колодяженці. — П.Т.), послушавшие злого совета его, передашася и сами избиты быша”, що підтверджують і археологічні розкопки. Місто загинуло у вогні; населення було вирізане. Ворог не помилував навіть дітей; їх кістяки неодноразово виявляли під час розкопок. На багатьох черепах помітні сліди ударів шаблею, в кістках нерідко стирчать стріли. Як вважав Р.О. Юра, в Колодяжині загинуло не тільки населення містечка, а й жителі навколишньої округи, які сховалися за його міцними валами.

Така сама участь спіткала і розташований на києво-волинському порубіжжі Ізяславль. Розкопки М.К. Каргера показали, що місто припинило своє існування в результаті монгольського погрому. Під товстим шаром згарища знайдено численний археологічний матеріал, людські кістки, які свідчили про насильну загибель населення.

Впертий опір загарбникам чинили міста Данилів, Кременець і Холм, яких Батию так і не вдалося взяти. Монголи направились від Кам’янця і Данилова на південь — до Дністра і Прута, на південний захід — до Галича і на захід — до Бузька і Звенигорода.

Володимир-Волинський, велике і сильно укріплене місто з міцними оборонними спорудами, завойовники взяли штурмом після тривалої облоги. Про страшний розгром Володимира літопис повідомляє: “Не бе бо на Володимѣрѣ не осталъ живыи, церкви святой Богородици исполнена трупья, иныа церкви наполнены быша троупья и телесъ мертвых”[310].

Літописні свідчення підтверджуються археологічними даними. У Володимирі біля давніх церков виявлені людські скелети з розрубаними кістками, з черепами, пробитими великими цвяхами. Майже повсюди при розкопках Володимира простежувався потужний шар вугілля і попелу, що датуються серединою XIII ст.

До другого столичного міста — Галича ординці підійшли об’єднаними силами і взяли його штурмом після триденної облоги. Розкопки показали, що частина галицьких городян, які заховалися в Успенському соборі, загинула під час зруйнування ворогом цього храму. Після розгрому Галич збезлюднів — столицю було перенесено до Холма.

Нема потреби говорити про всі південноруські центри, що загинули в роки навали. І без того видно, як завойовники розорили одну з найбільш розвинутих частин Русі. Ні, вони не змогли знищити тут все населення, як це стверджували представники школи Погодіна, але значно затримали економічний і культурний розвиток Південної Русі. Ніякого “общинного ладу”, як намагалися показати деякі історики, ординці не принесли і не могли принести. Б.Д. Греков з цього приводу зазначав: ординці ніде не міняли суспільного ладу завойованих земель та й навряд чи в силах були це зробити[311]. Устрій залишався таким самим, але розвиток його було загальмовано. На цю обставину вказував свого часу М.І. Костомаров: “Русь, паралізована навалою і рабством, із своїм удільним укладом, продовжувала близько століття рух на колишній лад, не маючи ні сил перемінити цей лад, ні звільнитись від цього кошмару”[312]. Про те, як страшно виглядали сплюндровані ворогом землі, писав сучасник навали Батия архімандрит Києво-Печерського монастиря Серапіон, який згодом став володимиро-суздальським єпископом: “Кровь отець и братия нашея, акы вода многа, землю напои ... мьножайша же братия и чада наша в плен ведени быша; села наши лядиною простота ...богатство наше онем в корысть бысть; труд наш поганин наследоваша; землю нашу иноплеменникомъ в достояние бысть”[313].

Навала монголів і поневолення Русі — один із найтяжчих періодів її історії. Похід Батия був лише однією з ланок у довгому ланцюгу нападів, що продовжувалися всю другу половину XIII ст. і в наступні століття. Особливо страждали землі Південної Русі, що знаходились неподалік од місць розташування ворожих кочів’їв. Постійна небезпека, вбивства і захоплення людей у полон змушували населення Київщини і Переяславщини втікати у безпечніші райони — Полісся, землі Північно-Східної Русі, Галичину. У літописній статті 1259 р., яка розповідає про те, що в Галицьке князівство “бѣжаху ис татаръ, сѣдѣлници, и лучници, и тулници, и кузницѣ желѣзу и мѣди и серебру”, серед інших народів названі і руські “и Русь”[314].

Навряд чи може бути сумнів у тому, що під висловом “ис татаръ” треба розуміти розорені і поневолені завойовниками південноруські землі.

У 1241 р. кочовики вийшли на західні рубежі Русі і вторглися на територію Польщі, Угорщини, Чехії, Словакії, Трансильванії. Як і на Русі, народи цих країн відстоювали свою незалежність.

Батиєва орда, значно обезкровлена на Русі, зазнавала великих втрат.

У 1242 р. Батий змушений був припинити похід на Захід і через Боснію, Сербію, Болгарію і Русь вивів свої поріділі війська в пониззя Волги (тут кочовики заснували свою державу — Золоту Орду). Приводом для цього послужила смерть головного монгольського хана Угедея, але причини були значно серйозніші: Батий не мав сил продовжувати похід і тримати в покорі завойовані країни.

Русь, країни Центральної Європи, відстоюючи свою незалежність, врятували Західну Європу, її культуру від розорення. У цьому їх величезна історична заслуга перед європейською цивілізацією.

Розділ 4

Соціально-економічний розвиток Русі ІХ-ХІІІ ст.

Станово-класова структура давньоруського суспільства

Руська держава з центром у Києві відкрила новий — феодальний період в історії східних слов’ян та ряду інших народів Східної Європи. Вони поминули в своєму розвитку рабовласницьку формацію в її класичному вияві; на базі розкладу первіснообщинного ладу в них формувався феодалізм. Період становлення ранньофеодальних структур припадає на IX — X ст. Основними серед цих структур були: утворення Київської держави, прийняття християнства, утвердження феодального способу виробництва.

Писемні джерела засвідчують відносно розвинену для цього часу соціальну стратифікацію панівного стану на Русі. Русько-візантійські договори поряд з великим київським князем називають світлих і великих князів, які “под Олгом суще”, а також бояр. Немає сумніву в тому, що світлі князі (“всякое княжье”) і бояри — це місцеві племінні князі і вожді, які згодом були підкорені київськими князями. У кінці X ст. на зміну племінним володарям прийшли князі-намісники, найближчі родичі (сини і племінники) великих київських князів. Помітне місце в соціальній структурі давньоруського суспільства X ст. ще до прийняття християнства посідали “старці”. У літописних розповідях про діяння Володимира Святославича вони згадуються поряд з боярами — в ролі радників. Згідно з висновками В.В. Мавродіна, І.Я. Фроянова, Х. Ловмянського та інших істориків, “старці” — це племінна знать, що виконувала судово-адміністративні функції[315].

Писемні джерела згадують в кінці X — першій половині XI ст. і такі категорії населення, як “стара чадь” і “кращі мужі”. Генетично вони зв’язані з родоплемінною верхівкою, інтегрованою в панівний стан ранньофеодального суспільства Русі X — XI ст.

В міру поглиблення процесів феодалізації на Русі ускладнювалась ієрархічна структура панівного класу.

На її вершині в X — XIII ст. знаходились князі, які становили єдину правлячу династію і перебували між собою у складних васально-ієрархічних відносинах. Главою держави був великий київський князь. У столицях земель-князівств — Чернігові, Переяславі, Галичі, Володимирі-Волинському, Новгороді, Смоленську, Полоцьку, Володимирі-на-Клязьмі та інших — сиділи удільні князі. Кожна давньоруська земля поділялася на окремі волості, якими також правили князі.

Ідеальною нормою міжкнязівських відносин на Русі була суверенність влади в межах землі або волості. Це принцип, сформульований в середині XI ст. і закріплений 1097 р. на Любецькому з’їзді: “Каждо да держить отчину свою”[316]. В реальній практиці норма, як правило, суціль порушувалася. Відсутність на Русі чіткої юридичної системи заміщення столів призводила до частих міжкнязівських конфліктів. Боротьба за владу велася на всіх рівнях князівської ієрархії.

Незважаючи на певну нестабільність, князівська влада на Русі мала широкі соціально-економічні функції. Князь був не тільки верховним правителем і виразником власності феодальної держави над країною, землею чи волостю, а й володарем міста, розпорядником усього місцевого життя. Йому належали законодавчі і судові функції, право розподілу і перерозподілу земельного фонду, контроль за державними податками, право на князівські податки з населення. Князь очолював всі ієрархічні структури панівного класу, представляв насамперед його інтереси і був необхідним елементом соціально-політичної організації суспільства[317]. Відсутність князя у місті (волості) порушувала нормальне функціонування всіх адміністративно-управлінських служб. “Безкняжжя” створювало кризові ситуації, оскільки саме князь був гарантом внутрішнього миру — “наряду” і зовнішньої безпеки країни, землі, міста.

Скарб золотих і срібних речей. XII — XIII ст. Чернігів

В історичній літературі має місце точка зору, згідно з якою князі на Русі в XI — XII ст. хоч і виступали передусім захисниками інтересів знаті, але разом з тим правили і на благо народу[318]. І хоча об’єктивно це справді так, нема жодних підстав бачити в давньоруських князях представників і виразників народних інтересів. Джерела незаперечно свідчать про станово-класовий характер князівської влади. Такої ідилічної картини, коли князь, бояри, воєводи і тисяцькі були всього лише представниками общини, виразниками її інтересів, на Русі IX — XIII ст. не існувало.

Численну категорію панівного класу становили бояри. В літописах вонц, як правило, згадуються поряд з князем уже в X ст. Джерелом їх формування на ранніх етапах була місцева родоплемінна знать, а також князівські дружинники, що осідали на землях і ставали великими землеволодільцями. Уже в XI ст. існувала певна соціальна диференціація боярства. Князівські бояри поділялися на “великих” і “менших”. Крім того, були ще й “земські” бояри. Етимологія слова “боярин” не зовсім з’ясована, але очевидним є зміст поняття. Боярин — це знатна, багата людина, яка належала до соціальної верхівки суспільства.

Зображення святого воїна Федора на чернігівській чаші

Диференціація боярства дає підстави стверджувати наявність всередині цього стану васальних відносин. М.С. Грушевський, вивчаючи галицьке боярство XII — XIII ст., зауважив, що кар’єра дрібного боярина як землеволодільця починалася з села, яке йому давав великий боярин, що володів цілою округою[319].

Разом з князями давньоруські бояри становили правлячу еліту держави, землі. “Великі” бояри ставали воєводами, тисяцькими, князівськими канцлерами, “малі” — посідали нижчі щаблі князівського судово-адміністративного апарату — міністеріалітету. Літописи до цієї категорії урядових чиновників відносять соцьких, десяцьких, тіунів, дворецьких, осьменників, огнищан. У виконанні своїх управлінських функцій вони опиралися на вірників, митників, мечників, дітських, печатників, яких набирали із дворян — слуг князівського двору.

Привілейоване становище в давньоруському суспільстві належало князівській дружині, що брала участь не лише у військових кампаніях, придушенні соціальних конфліктів, айв управлінні державою чи землею. В ній інтегрувалася військово-службова знать, воїни-професіонали, представники князівської адміністрації. В часи Київської Русі виробився своєрідний дружинний кодекс честі, що генетично походив з родоплемінного суспільства, але визначався князівськими пожалуваннями — грошима, а також бенефіціями. Вірна служба своєму сюзеренові — князю оплачувалась земельним наділом, який передавався знатному дружиннику в умовне володіння.

Срібна чаша XII — XIII ст. Чернігів

Загалом ієрархічна структура панівного класу була досить розвиненою, повністю відповідала функціонуванню феодального організму і перебувала під захистом держави. “Правда Ярославичів” передбачала штраф за вбивство княжого тіуна і конюха в розмірі 80 гривен (проти п’яти гривен за холопа чи смерда). Вбивство боярина, як вважав С.В. Юшков, каралося смертю[320].

На іншому полюсі давньоруського суспільства перебували феодально залежні шари населення: смерди, люди, закупи, рядовичі, челядь, наймити, холопи, ізгої.

Основною категорією населення, зайнятою в сфері сільськогосподарського виробництва, були смерди. Б.О. Рибаков на підставі аналізу статей “Руської Правди” дійшов висновку, що смерди мали своє господарство, земельні наділи, проживали в князівських селах і платили данину князю[321]. Підтверджується це літописними свідченнями. Володимир Мономах у своєму “Повчанні” дітям говорить, що він “и худого смерда и убогые вдовице не далъ есмь сильным обидети”[322].

Новгородського князя Всеволода Мстиславича позбавили у 1136 р. стола, зокрема й за те, що “не блюдеть смердъ”. Смерди були як особисто вільними, що виконували повинності на користь князя, держави, церкви, так і феодально залежними, становище яких також було ближчим до вільного, ніж до рабського.

У писемних джерелах зустрічається термін “люди”, що означав і селян-общинників, які проживали в общинних селах-весях, і взагалі сільське населення, незалежно від його соціального стану.

Рельєфне зображення на чернігівській чаші

Проміжне становище між вільним і феодально залежним населенням мали закупи — колишні смерди, які в силу ряду причин втрачали власне господарство і потрапляли в залежність до феодала. Вони відпрацьовували взяті в борг гроші — “купу” — в господарстві свого пана. Тимчасова залежність нерідко перетворювалася на постійну, хоча давньоруське законодавство і забороняло це. Використання праці закупів у панському господарстві засвідчує існування на Русі інституту відробітку економічно незалежних селян, які мали земельні наділи, тяглову силу і реманент.

Помітна група давньоруського населення — наймити, рядовичі, челядь.

Із писемних джерел XIV ст. відомі “челядин-наймит” і “закупний наймит”— основна робоча сила вотчинного господарства. Працювали вони на умовах найму.

Закупництво зумовило практику укладання договору-ряду, що виступав у двох основних формах — договір-найм і договір-займ. В результаті з’явився термін “рядович”, який означав селянина, пов’язаного з князівським і боярським господарством договірними зобов’язаннями. Судячи з того, що ряди-договори укладались у присутності свідків, обидві сторони були представлені вільними людьми. € підстави вбачати в рядовичах своєрідний різновид закупів. Їх юридичне становище, судячи з “Руської Правди”, було практично тотожним.

Рядовичі і закупи виступають основними об’єктами “Статуту” Володимира Мономаха про різи, що з’явився після повстання 1113 р. Мономах змушений був видати нові законодавчі статті, які до певної міри обмежували свавілля панів. Відмінялось, зокрема, холопство за борги, зменшувалися позичкові проценти.

Челядь згадується на сторінках літопису в X ст. без вказівки на конкретну форму соціально-економічного статусу. В “Руській Правді” термін “челядин” має широке поняття, що стосується різних категорій залежного населення. Одне із джерел формування челяді на Русі — полон. Челядь продавали, дарували, передавали в спадщину. За вбивство челядина пан не ніс практично ніякої відповідальності. “Руська Правда” за цю дію не вказує ніякого штрафу.

Близьким до челядинського було становище холопів. Термін “холоп”, як вважають дослідники, походить з праслов’янського періоду і означає людину неповноправну. “Руська Правда” визначає холопство як категорію населення, що перебувала у повній власності пана. Соціальний стан холопів був аналогічний рабському. Їх ряди поповнювали люди різних суспільних груп. Холопи в XI — XIII ст. — невід’ємна структурна частина панського господарства; вони працювали в ремісничому і сільськогосподарському виробництві, обслуговували потреби двору, брали участь у торговельних зв’язках вотчини.

Холопське становище не було довічним. Данило Заточник повідомляє, що за добру “службу” холопа відпускали на волю, він міг одержати волю також згідно з рішенням суду. Але все це залежало від “добрих” або “злих” панів, перед владою яких холопи були повністю безправні.

У XII — XIII ст. становище холопів дещо поліпшилось. У своєму правовому статусі вони наблизилися до феодально залежного селянства. Причини цього явища полягають у подальшому розвитку феодальних форм експлуатації (раб економічно був менш вигідний, ніж смерд).

Ще одна категорія давньоруського населення мала назву “ізгоїв”. Це люди, які з тих чи інших причин випали із свого соціального середовища і втратили з ним законний зв’язок. Ними були колишні смерди, які позбулися землі і засобів виробництва, збанкрутілі купці, діти духовенства, що не могли вести церковну службу, навіть князі, позбавлені столів. Високий процент за вбивство ізгоя (40 гривен проти п’яти за вбивство залежної людини) свідчить, що давньоруський закон охороняв його як вільну людину.

До феодально залежних верств населення належали вотчинні ремісники, що проживали в садибах феодалів. Вотчинного ремісника згадує “Руська Правда” і оцінює його життя в 12 гривен — удвічі більше, ніж за життя смерда або закупа. У містах значним був процент вільних ремісників, так званих посадських.

Окрему групу давньоруського населення становило православне духовенство — біле і чорне. Формувалось воно із різних суспільних верств і не являло собою окремого стану.

Феодальні повинності

За феодалізму земля, що перебувала у її власників і володільців, була основним засобом виробництва. Власність на неї давала економічну основу отримання феодалами земельної ренти від залежних селян. За користування землею селянин був зобов’язаний певний час працювати в господарстві пана або віддавати йому частину продуктів, вироблених у власному господарстві, чи сплачувати грошовий податок. Велику роль у цьому відігравав позаекономічний примус, оскільки феодал мав над населенням практично необмежену владу.

У класичному феодальному суспільстві первісною формою повинностей були відробітки, що відповідало найнижчому рівню розвитку продуктивних сил. Натуральна форма ренти відповідала більш високому ступеню розвитку класового суспільства, а передумовою грошової був значний розвиток торгівлі, ремесла і взагалі товарного виробництва.

Характерною рисою феодальних відносин у Київській Русі було панування від самого початку натуральної форми земельної ренти, що базувалася на общинному володінні землею.

Общинна земля у деяких народів ділилася на оброблювану кожним членом общини — як приватним власником — і на ту, що її обробляли общинники спільно, а отримані продукти використовувалися на общинні потреби. У Київській Русі общинні запаси на покриття спільних витрат накопичувались інакше — кожен член общини вносив певну кількість продуктів. З часом ці запаси і право збирати їх з общинників узурпувала родоплемінна знать. Так натуральні повинності вільних селян на користь общини поступово перетворились у феодальні натуральні повинності. Уже в IX — першій половині X ст. право племінних і міжплемінних князів на збір данини перейшло до київського князя як верховного суверена.

Феодалізм у східних слов’ян формувався на базі розпаду первіснообщинних відносин. Родоплемінна верхівка поступово перетворювалася на феодалів, общинники ставали феодально залежними виробниками, забезпеченими всіма засобами виробництва. За таких умов натуральні повинності, природно, стали панівною формою феодальної експлуатації.

Данину платили у формі разових контрибуцій і регулярних податків на користь держави. Вони розподілялися між господарствами відповідно до кількості землі, якою користувалася сім’я. Отже, данина являла собою фактично земельну ренту.

Збір данини отримав назву “полюддя”. Зміст його найкраще описаний Костянтином Багрянородним у праці “Про управління імперією”. Князі з усіма русами виходили з Києва за полюддям в листопаді і кормились у землях древлян, дреговичів, кривичів, сіверян та інших слов’ян упродовж усієї зими. У квітні вони поверталися до Києва. Звичайно, київський князь і його дружина не об’їжджали всі населені пункти, щоб зібрати данину. Вона вилучалася місцевим адміністративно-управлінським апаратом земель і концентрувалась у спеціальних місцях — погостах, які відвідували київські князі, їх дружина, податкові чиновники. Погости були своєрідними фінансово-адміністративними і судовими осередками, що зміцнювали владу київських князів на місцях[323].

Писемні джерела фіксують полюддя на етапі його відмирання. Напевно, вже з середини — другої половини X ст. ця форма збирання данини втрачає своє значення. Передача міст і земель в управління посадників і намісників князів зробили непотрібними щорічні князівські об’їзди земель. Податки відтепер збиралися судово-податковим апаратом земель і централізовано передавалися до Києва. В часи Ігоря Рюриковича, як гадають дослідники, полюддя перетворилося на особливий податок, який київські князі намагалися стягувати понад установлені норми.

Древлянське повстання 945 р., яке призвело до вбивства київського князя Ігоря, змусило великокнязівську владу ввести чітко фіксовану норму податку, так звані “уроки”. Про їх характер і розміри можна судити з літописного повідомлення 1014 р., у якому йдеться про “уроки”, які виплачував щорічно Новгород Києву: “Ярославу же сущю Новѣгородѣ, и урокомъ дающую Киеву двѣ тысячѣ гривенъ от года до года”[324].

Крім централізованої частки значну частину данини збирали для місцевих потреб. Ярослав як новгородський князь третину суми (одну тисячу гривен) розподіляв між своїми дружинниками. УХ — XI ст. сформувалася досить розвинена система податків, що стягувались розгалуженим апаратом князівських чиновників.

У “Повісті минулих літ” є згадки про данину, що збиралась у східнослов’янських землях від окремого будинку — “диму”. “А козари имаху на полянѣх, и на сѣверѣх, и на вятичѣхъ, имаху по бѣлѣ и вѣверицѣ от дыма”[325]. Подимна данина з часом трансформувалася в поземельну — від рала або плуга. Про неї згадує літопис під 964 і 981 рр. Перемігши в’ятичів, Володимир Святославич “възложи на ня дань от плуга”, яку вони давали і його батькові. Це могли бути податки як хутром, так і грошима.

У кінці X ст. важливим джерелом князівських прибутків були “віри” — штрафи за скоєні злочини. Володимир хотів увести смертне покарання, але єпископи і старці порадили йому брати штрафи, що йшли б на утримання дружини. “Рать многа; оже вира, то на оружьи и на коних буди”[326]. Віри стали своєрідною формою експлуатації місцевого населення, яке, згідно з “Локоном вірним”, зобов’язувалося давати князівським чиновникам продуктові і грошові подарунки.

Серед численних повинностей давньоруського населення був і так званий “повоз”, відомий з X ст. У літописній статті 984 р. (про перемогу Володимира над радимичами) говориться: “И платят дань Руси, повозъ везуть и до сего дне”[327]. Уточнення терміну “повоз” літопис не дає, але на підставі аналізу опосередкованих даних можна дійти висновку, що він означав державну повинність — поставки коней і транспорту для потреб князя і його адміністрації[328].

Ще однією повинністю сільського населення було будівництво міст і їх укріплень. Сил міських жителів для цього не вистачало, тому до роботи залучалося населення підвладної місту округи. Конкретні вказівки на це містять літописи пізньосередньовічного періоду, але немає сумніву, що вони відобразили явище, яке склалося ще в давньоруські часи.

Як поширена форма експлуатації відомі й відробітки. Їх значення у феодальному господарстві зростало з розвитком і збільшенням попиту на продукцію сільського господарства. Розвиток торгівлі і ремесла, ріст міського населення ставили перед сільським господарством і передусім землеробством завдання різкого збільшення товарного виробництва. Князі і бояри у своїх володіннях організовували господарства, які виробляли сільськогосподарську продукцію на продаж.

Поряд з продуктовою даниною і відробітками залежне населення платило грошову данину, що засвідчено писемними джерелами X ст. Пізніше саме така форма ренти стала найбільш поширеною. Про рівень її розвитку у XII ст. дає уявлення жалувана грамота 1150 р. смоленського князя Ростислава Мстиславича монастирю. У цій грамоті згадується близько 30 сіл і волостей, що мусили виплачувати грошову данину в розмірі 800 гривен; десята частина її йшла на користь смоленської єпископії.

Форми феодальної експлуатації, що визначалася рівнем розвитку виробництва, в свою чергу впливали на економічне становище суспільства. Для Київської Русі характерні були швидкі темпи соціально-економічного розвитку. З IX по XI ст., тобто за порівняно короткий історичний період, було досягнуто значних успіхів у розвитку господарства, міст, культури. Серед пояснень цього феномену мали місце й такі, які все зводили до впливів зовнішніх чинників. Так з’явилися різні теорії про впливи і запозичення, зокрема хозарська, норманська.

Насправді ж причиною високих темпів розвитку Київської Русі стали сприятливі соціально-економічні умови, що визначалося більш доцільною, порівняно з рабовласницькою, формою феодальних відносин.

За натуральної і особливо грошової ренти виробник віддавав власному господарству весь свій робочий час. У нього був стимул для пошуку раціоналізації виробництва, удосконалення знарядь праці і максимальної віддачі фізичних зусиль.

Феодальне землеволодіння

Феодальна земельна власність на Русі засвідчена писемними джерелами починаючи з IX ст. Феодали були зв’язані між собою системою васальних відносин, заснованих на ієрархічній структурі феодального землеволодіння. Найбагатшими на Русі були давньоруські князі. Великий київський князь вважався верховним власником землі і держави. Залежні від нього удільні князі володіли окремими землями — Чернігівською, Переяславською, Волинською, Галицькою та іншими. Князі волосні володіли меншими земельними округами, бояри — окремими містами і селами.

Уже в X ст. почала формуватися великокнязівська вотчина, або доменіальні володіння. Після походу княгині Ольги 946 р. у Древлянській землі відбувся переворот у поземельних відносинах. Місцевих старійшин-землевласників позбавили наділів, їх місце посіла адміністрація Ольги. У Древлянській землі виникли великокнязівські доменіальні володіння[329]. “И йде Вольга по Дерьвьстѣй земли съ сыномъ своимъ и съ дружиною, устающи уставы и уроки; и суть становиша еѣ и ловища”[330]. Наступного року великокнязівський домен розширився за рахунок володінь в інших землях. “Йде Вольта Нову городу, и устави по Мьстѣ повоеты и дани и по Лузѣ оброки и дани; и ловища ея суть по всей земли, знаменья и мѣста и повосты... и по Днѣпру перевѣсища и по Деснѣ, и есть село ее Ольжичи и доселе”[331].

Літописна стаття 996 р., що розповідає про завершення будівництва Десятинної церкви, не лишає сумніву в тому, що великокнязівський домен на цей час повністю визначився. Володимир Святославич виділив на утримання церкви святої Богородиці десяту частину прибутків від “имѣнья моего и отъ градъ моихъ”. У “Сказанні про князів Бориса і Гліба” є відомості про володіння Святополка.

З кінця X ст. почалося формування доменіальних володінь удільних князів. Цьому сприяла адміністративна реформа Володимира, в результаті якої всі найбільші давньоруські землі передавалися в управління його синам. Володіння ці, звичайно, були умовними, їх міг відібрати або замінити великий київський князь у будь-який час, але породжували вотчинні претензії. На перших порах реалізувалися вони лише Полоцьком. Віддана Володимиром Святославичем сину Ізяславу Полоцька земля надовго закріпилась за його родом. Після Любецького з’їзду (1097) вотчинне право поширилося на Чернігів, Володимир, Перемишль та інші міста. Відоме положення з’їзду — “каждо да держить отчину свою” — вказує не на початок князівсько-вотчинного порядку на Русі, а на його юридичне закріплення, визнання недоторканності отчих спадщин[332].

У реальному житті все було значно складніше. Вотчинним правом на володіння землею користувались лише ті князі, до яких переходила від батька влада — князівський стіл. Ізгої, які позбавились столів, втрачали не тільки владу, а й волость. Отже, доменіальні володіння на Русі являли собою сільськогосподарські округи, закріплені не стільки за князівським родом, скільки за князівським столом[333].

Розміри земельної ренти, яка йшла князям, були досить великими. Вона стікалась у міста і матеріалізувалась там у князівських палацах, храмах, предметах розкоші, озброєнні дружини. Лише десята доля надходжень від доменіальних володінь Володимира Святославича забезпечувала спорудження і утримання одного з найбільших храмів Русі — Десятинної церкви. Концентрація князівських данин Лівобережжя у Чернігові після поділу Русі в 1026 р. дала можливість Мстиславу Володимировичу розгорнути велике будівництво міста, в тому числі і кафедрального собору св.Спаса. Святослав Ярославич, за свідченням “Києво-Печерського патерика”, пожертвував на будівництво Успенської церкви Печерського монастиря 100 гривен золота. Князі Володимир Святославич, Ізяслав і Всеволод Ярославичі, Володимир Мономах, Всеволод Ольгович, Святослав Всеволодович, Ярослав Осмомисл та інші були засновниками монастирів і фундаторами храмів.

Прибутки від обширних доменіальних володінь зосереджувались у князівських садибах. Коли повсталі у 1068 р. кияни заходилися грабувати великокнязівську резиденцію Ізяслава Ярославича, там було “бещисленое множество злата, и серебра, и кунами, и скорою”[334].

У кожному із великих давньоруських центрів було по кілька князівських дворів. У Києві і його околицях літописи називають їх десять. Про те, що вони являли собою в економічному плані, досить конкретно описує стаття 1146 р. Іпатїївського літопису. В ній мова йде про пограбування союзниками великого київського князя Ізяслава Мстиславича дворів новгород-сіверського князя Святослава Ольговича. Один із них розташувався в Ігоревому селі, інший — у Путивлі.

“Идоста на Игореве селце, идеже бяше устроилъ дворъ добръ, бѣ же ту готовизны много, въ бретьяничах и в погребѣхъ вина и медовѣ, и что тяжкого товара всякого, до желѣза и до мѣди, не тягли бяхуть от множества всего того вывозит Давыдовича же повелѣста зажечи дворъ и церкви святаго Георгия, и гумно его, а в нем же бѣ стоговъ девять сот”[335]. “И ту (в Путивлі.— П.Т.) дворъ Святославль роздѣли на четыре части, и скотницѣ, брестьяницѣ, и товаръ иже немочно двигнути и въ погребѣхъ было 500 берковьсковъ меду, а вина 80 корчагъ ... и челяди семь сотъ”[336]. Було захоплено табуни коней, в яких налічувалося “кобылъ стадних 300, а конь 1000”.

Князівський двір Андрія Боголюбського в Боголюбові, як видно із статті 1175 р. Лаврентіївського літопису, мав “злато и серебро, порты и паволокы, й имѣнье емуже не бѣ числа”[337].

Як бачимо, в князівських дворах знаходилися комори, токи, погреби, де зберігалися продукти харчування, господарський інвентар, ремісничі вироби. Продукти, зосереджені у цих дворах, призначалися не лише для особистих потреб господарів цих садиб і їх челяді, а й на продаж.

Розміри князівського землеволодіння залежали від багатьох факторів, насамперед — від якості земельних угідь і густоти заселення. Якщо подивитися на карту літописних міст Русі XII — XIII ст., то побачимо, що в південному регіоні вони відстоять один від одного в середньому на 20 — 25, у північно-західному і північно-східному — на 70 — 80 км. При всій умовності цих даних вони, однак, достовірно відображають картину міських волостей.

У Русі склалося три основних типи князівських волостей. Перший — це землі-князівства, підвладні Києву, Чернігову, Галичу, Новгороду, Смоленську, Володимиру-на-Клязьмі та іншим удільним столицям. Іх економічна консолідація із своїми обширними сільськогосподарськими округами визначилась уже в перший період історії Київської Русі.

В епоху феодальної роздробленості кристалізуються менші адміністративно-політичні і економічні регіони на чолі з такими містами, як Новгород-Сіверський, Луцьк, Рязань, Туров та ін.

Процес формування нових волостей на цьому не закінчився. З другої половини XII ст. по 40-ві роки XIII на політичній карті Русі з’явилися князівства третього типу на чолі з такими містами, як Вишгород, Торчеськ, Пересопниця, Теребовль, Белз, Путивль, Курськ, Брянськ та ін. Всього утворилося близько 100 невеликих князівств. Якщо вилучити Переяславську і Новгородську землі, де процес виділення невеликих князівств не був характерний, то виявиться, що в кожному удільному князівстві Русі виникло приблизно до десяти структурних новоутворень, військово-фінансових волостей.

Юридичний і територіальний статуси цих князівств-волостей не мали жорсткої визначеності, але складалися вони як стабільні економічні райони на чолі з кількома міськими центрами, можливо, старими племінними зосередженнями (по п’ять в кожному районі). Це був той оптимальний економічний регіон, сукупний додатковий продукт якого дозволяв нормально функціонувати основним державним структурам, у тому числі і військовим. При потребі князь такої волості міг (або повинен був) виставити бойову одиницю — полк," яка в давньоруський час налічувала тисячу чоловік.

Волості-тисячі ділилися на менші адміністративно-фінансові і військові одиниці (сотні) на чолі з невеликими містечками. Сільськогосподарська округа, що здавна тяжіла до них, займала територію близько 15 — 20 км у радіусі.

В останні роки завдяки суцільному археологічному обстеженню окремих регіонів, зокрема межиріччя Дніпра і Десни, вдалося отримати досить повне уявлення про характер їх поселенської структури. На площі понад 2 тис. кв. км виявлено 24 городища і 120 неукріплених селищ IX — XIII ст. Розміри їх досить значні — від 2 — 3 до 10 — 12 і навіть 17 гектарів. В середньому на одне укріплене поселення припадає п’ять — шість неукріплених. Помітне їх своєрідне кущове розташування, сільські поселення ніби групуються довкола свого соціально-економічного центру — замку.

Давньоруські князі — як верховні власники землі — мали право на певну долю додаткового продукту з підвладної території, що вилучався через систему податків. Крім того, вони заводили і власні господарства — вотчини, які одержали назву “жизнь”. Явище це добре відображене в літопису. Розповідаючи про пограбування 1147 р. в Путивлі та Ігоревому сільці, літописець уточнює, що постраждали не взагалі села, а тільки князівські: “А жизнь есмы его (Ігоря. — П.Т.) взяли, а имѣнье его раздѣлилѣ”[338]. У статті 1148 р. говориться про розорення великим князем Ізяславом Мстиславичем доменіальних володінь чернігівських князів в околицях Чернігова і Любеча: “И пожьже села ихъ оли до Боловоса, нача Изяслав молвити: се есмы села ихъ пожгли вся и жизнь ихъ всю ... а пойдемъ к Любчю, идеже ихъ есть вся жизнь”[339]. Зауваження літопису про те, що разом з селами згоріла і “вся жизнь” чернігівських князів, свідчить про те, що і тут були такі самі князівські двори-господарства, як і пограбовані роком раніше під Путивлем.

Судячи з повідомлення статті Іпатіївського літопису 1158 р. про дар великого князя Ярополка Ізяславича Печерському монастирю, його “жизнь” — доменіальні володіння — знаходились як на Волині, так і біля Києва.

При певних загальних закономірностях формування князівських доменів у кожній землі мало і свої особливості. В одних землях до князівського домену входила більша частина території князівства (Київська, Чернігівська, Переяславська, Рязанська, Суздальська), в інших — його формування зустрічало сильний опір місцевого боярства (Галицька).

Крім князівських велике значення у господарському житті Русі мали двори бояр, представників вищої адміністрації. Найбільшими зосередженнями землеволодільців були Київ, Новгород, Чернігів, Переяслав, Галич та інші столичні міста. Давньоруська земельна знать, проживаючи у містах, мала якнайтісніший зв’язок з помістями (з часом вотчинами) в селах. Наявність родових володінь у землях засвідчують патронімічні назви сіл — похідні від прізвищ київських, чернігівських, галицьких та інших бояр. Про боярські села говорять і літописи. Під час походу 1146 р. великого київського князя Ізяслава Мстиславича на Чернігів були пограбовані “домы дружины Игоревы и Всеволожѣ, и села, и скоты, взяша имѣнья много в домехъ”[340].

Високу концентрацію землеволодільців у містах засвідчує стаття 1208 р., в якій ідеться про гострий соціально-політичний конфлікт у Галичині. Князі Ігоровичі, що правили там, вирішили покінчити з непокірними боярами: за короткий час було вбито 500 великих бояр, інші розбіглись. Якщо припустити, що тут мова йде не лише про власне галицьких бояр, а й перемишльських, Звенигородських, теребовльських, бояр інших центрів Галичини, то і в цьому разі їх кількість досить значна. Утримуючи в своїх руках фактично всю землю, галицьке боярство становило одну з головних політичних сил землі. Певне уявлення про його реальне економічне становище дає літописна стаття, що розповідає про антибоярські санкції Данила Галицького. Захопивши під Галичем двір Судислава Великого, князь взяв “вино и овоща, и корма, и копии, и стрѣлъ, пристраньно видити”[341].

Способи утворення великого боярського землеволодіння були різними: експропріація (захоплення силою) земель общинників, освоєння нових земель, їх купівля, князівські пожалування за службу. Відповідно до змін у поземельних відносинах змінювалось і давньоруське законодавство. “Руська Правда” утримує ряд норм, у яких послідовно проводиться різниця правового статусу майна смерда і боярина: “Аже смерд умреть, то задницю князю; аже будуть дщери у него дома, то даяти часть на не; аже будуть за мужемь, то не дасти части им... Аже в боярах, любо в дружине, то за князя задниця не идет, но оже не будет сынов, а дщери возьмуть”.

Зміст цих постанов полягає в обмеженні прав спадщини смердів, дочки яких не могли бути правонаступниками, в той час як боярські дочки володіли всіма правами на батьківське помістя.

У XI — XIII ст. дрібними землевласниками ставали дружинники, яких князі і бояри наділяли землею і селами за військову службу. Із них поступово формувався стан дворян.

Крупним землеволодільцем була Руська православна церква. Вже “Уставом” Володимира Святославича церкві надавалася десята частина податкових надходжень. Ярослав Мудрий забезпечив десятиною церкву Бориса і Гліба у Вишгороді. В “Чтении о Борисе и Глебе” повідомляється, що князь Ярослав “шед в стольный град (Киев), повеле властелину града того (посаднику Вишгорода. — П.Т.) даяти дани церкви святою десятую часть”[342]. Пізніше, як свідчать князівські грамоти Мстислава Володимировича, Всеволода та Ізяслава Мстиславичів Юр’євому і Пантелеймонову монастирям Новгорода, а також статути Ростислава Мстиславича і Андрія Боголюбського, церкві надавалося не лише право десятини, а й передавались у володіння великі земельні наділи. Села Києво-Печерського монастиря згадуються уже в ранній період його історії. Близько 1087 р. князь Ярополк передав у власність цього монастиря “всю жизнь свою: Небльскую волость, и Деревьскую, и Лучьскую и около Киева”. Крім того, він давав десятину церкві Богородиці. “Бяше блаженний св. князь тих, кротък, смирен и братолюбив, десятину дая светей Богородици от всего своего именья по вся лета”[343]. Аналогічні дари відписала монастиреві і дочка Ярополка: “А по своем животѣ вда княгини 5 сел исъ челядью и все да и до повоя”[344]. Великими землеволодільцями були Київська митрополія, єпископії земель, великі монастирі. Літописна стаття 1229 р. Московського літописного зводу повідомляє, що єпископ Ростовський Кирил був багатий “зѣло кунами и селы и всем товаромъ и книгами”[345].

Київській Десятинній церкві належало багато сіл і місто Полонне, володимирська церква Богородиці мала “много имѣния и свободы купленныя и з даньми и села лѣпшая”, Печерський монастир одержав від Андрія Боголюбського підтвердження на володіння двома містами на Київщині — Василевом та Мичеськом.

Адміністративним і господарським центром феодальних володінь був панський двір, де зосереджувалися житлові і господарські будівлі феодала, інвентар, запаси продуктів, зброя тощо. У таких дворах проживали їх володільці, тіуни — управителі помістям, адміністративний персонал, дружина і челядь, яка обслуговувала господарство і двір. Двори-замки будувались, як правило, в густонаселених місцях, мали потужні укріплення і призначалися для захисту майна і особи феодала від нападу як зовнішніх ворогів, так і феодалів-суперників. Площа таких замків порівняно невелика, їх внутрішнє планування зумовлювалось потребами феодального двору. Частина будівель становила собою єдиний комплекс житлових, господарських і оборонних споруд. Вони розташовувалися по периметру валу і органічно з’еднувалися з кріпосними стінами. Ідеться про так звані “житлові стіни”, відомі також і в замках Західної Європи.

Певне уявлення про феодальний двір-замок дають розкопки городища на Княжій горі. Замок знаходився на правому березі Дніпра, вище гирла Росі, на видовженій височині, обмеженій з трьох боків природними рубежами — стрімкими схилами до річки і глибокими ярами, а з четвертого — ровом і валом. Площа його — 0,25 гектара. Розкопками виявлено рештки 22-х жител і господарських споруд у два ряди, велику кількість предметів, зокрема знаряддя праці, зброї, ювелірних виробів тощо. Є всі підстави стверджувати, що в замку на Княжій горі жило населення, тісно пов’язане з сільськогосподарським виробництвом, ремеслом і військовою справою. На городищі виявлено велику кількість дорогоцінних прикрас (12 скарбів), які належали представникам вищих феодальних верств. Увесь комплекс речей, а також назва місцевості дають підстави стверджувати, що феодальний двір-замок належав князю. Можливо, що тут ми маємо справу із заміською резиденцією канівських князів з усією їх “жизнью”.

Картину життя феодального двору розкрили і розкопки Райковецького городища. Воно займало площу 0,30 гектара, його оточував глибокий рів і вали. Замок згорів в часи монголо-татарської навали 1241 р. У його центрі знаходився загін для худоби, запаси сіна у стогах. В усіх приміщеннях знайдено знаряддя праці, переважно сільськогосподарські, багато зброї (мечі, наконечники стріл, списів). Можна б вважати, що виявлені житлово-господарські комплекси належали виробникам, які вели власне господарство і мали приблизно однаковий соціальний статус. Є, проте, підстави стверджувати, що приміщення, в яких мешкали ці виробники, не були їх власністю, оскільки будувались одночасово з укріпленнями і конструктивно з’єднувалися з усією фортифікаційною системою. Господарська самостійність виробників обумовлювала приватну власність на худобу, але в Райковецькому замку вона утримувалась у спільному загоні. Таким чином, у райковецьких будинках — “житлових стінах” — проживали не самостійні виробники, а особи, які обслуговували велике феодальне господарство, можливо, челядини або закупи.

Подібними за своїм соціально-економічним змістом були двори-замки, досліджені поблизу села Колодяжне на Случі (Житомирська область), у селі Городище (Хмельницька область), на горі Іван поблизу Ржищева (Київська область) та ін.

Основною галуззю господарства феодальних помість були землеробство і скотарство. Це підтверджується археологічними і писемними джерелами. Найчастішими знахідками в них є землеробські знаряддя праці і залишки продуктів землеробства.

Князівське і боярське землеволодіння охоронялося законодавством Київської держави. “Руська Правда” передбачала стягнення великих штрафів за крадіжку боярського хліба, підпалення току, знищення межового знаку.

У феодальних господарствах значного розвитку набули також різні галузі ремесла, насамперед ті, що обслуговували потреби феодального господарства і найближчої сільськогосподарської округи. За валами Райковецького городища виявлено залізоплавильні і гончарні горни, практично кожне із досліджених укріплених поселень мало залишки ковальських майстерень.

На підставі археологічних джерел можна скласти уявлення не лише про виробничу галузевість феодальних господарств, а й про їх потужність і продуктивність. Підраховано, що Райковецький замок міг мати від 270 до 300 гектарів орної землі. Більша частина цієї площі відводилась під злакові культури. Приблизно визначається і кількість зерна, яке збирали в цьому господарстві: щорічне його виробництво становило більше 4 тисяч пудів.

Матеріали розкопок дають можливість вирахувати приблизну кількість населення Райковецького замку і кількість продуктів, потрібних для прожиття. Всього жителів було 140 чоловік. Виходячи із норм проживання у селянській сім’ї в XIX ст., — це 18 пудів зерна на душу на рік, все населення замку потребувало 2,5 тисячі пудів хліба. Якщо врахувати насіннєвий фонд і певну долю врожаю на інші господарські потреби, то й тоді значна його частина лишалася на продаж. В середньому вона становила приблизно третину валового збору зерна.

Адміністрацію феодального двора-замку складали: княжий тіун, який на правах намісника керував господарством і здійснював владу над залежним населенням, тіун конюший, що був основною адміністративною особою спеціалізованого господарства по розведенню коней (як приклад — господарство Ольговичів під Путивлем), староста або ролейний староста, який відав польовими роботами.

На Русі X — XIII ст. було дві основні форми феодального землеволодіння: умовне — помістя і безумовне — вотчина. Впродовж тривалого часу вони співіснували, хоч їх питома вага на різних етапах історії була різною. На ранньофеодальному переважало помісне землеволодіння, в період феодальної роздробленості — вотчинне. Володільницький юридичний статус обох форм дещо відрізнявся, але загалом був подібним і мав багато спільного з візантійською системою суверенітету. Русь (як і Візантія) нічого подібного до Великої хартії або “Золотої булли” угорського короля Андраша II не виробила. Для конфіскації володінь, що широко практикувалося в обох державах, не вимагалося жодних судових санкцій. Не тільки помісне або вотчинне, а й церковне землеволодіння не були захищені від загрози конфіскації. На Русі в умовах розвитку державного феодалізму і верховної власності держави на землю приватне землеволодіння не стало непорушною юридичною нормою.

Давньоруське село

Переважну більшість давньоруських населених пунктів становили села, в яких проживало населення, зайняте у сфері землеробства, тваринництва, промислів. У писемних джерелах є кілька назв, що визначають сільські поселення часів Київської Русі: “село”, “сільце”, “погост”, “двір”, “дім”, “деревня”. Кожна з цих назв вказує в основному на певний тип поселення. Найчастіше зустрічається назва “село”, що означало поселення, де жили смерди. “Деревньою” називались нові невеликі поселення, створені вихідцями з великого села. “Погостом” джерела називають центральне поселення певної сільської округи, можливо, общини-верві, де знаходились спільні ринок, церква, органи общинного управління тощо. Назвами “двір” і “дім” визначались садиби окремих феодалів, центри феодальних володінь. “Село”, “погост”, “деревня” були неукріпленими поселеннями, а “дім” і “двір” являли собою своєрідні замки. Розташовувались вони в межах поселень або поблизу них.

Археологічні дослідження широкими площами дають достатнє уявлення про характер сільського поселення.

Розкопане біля села Комарівка Переяслав-Хмельницького району Київської області давньоруське селище розташовувалося на лівому березі Дніпра і займало надзаплавну терасу. Його площа — вісім гектарів. Природні умови тут сприятливі для сільського господарства. Поблизу селища знаходиться значний масив надзаплавного чорнозему. На дослідженій площі (близько двох гектарів) виявлено рештки 12 селянських дворів, а всього їх було (при такій самій густоті забудови і на решті площі) близько 50. Певної планувальної структури село не мало, двори розташовані безсистемно.

Значні за площею давньоруські поселення виявлено на Чернігівщині, Черкащині, в Галичині, Надпоріжжі. На селищі, розташованому на правому березі Дніпра поблизу колишнього села Кічкас, археологічно зафіксовано 57 селянських дворів. Розкопками селища поблизу села Сахнівка Корсунь-Шевченківського району Черкаської області досліджено 32 селянських двори з житловими і господарськими будівлями, в яких знайдено знаряддя праці і предмети побуту. В одній із садиб вдалося виявити наральник, косу, жорна, риболовні гачки і грузила, ключі від замків, мідний і керамічний посуд; в іншій — наральник, дві коси; в третій — наральник, плужний ніж, косу, ковадло, молоток, кліщі тощо.

Господар такої селянської садиби був самостійним виробником, він мав практично все необхідне для ведення власного господарства. Зважаючи на розміри селянських жител, можна припускати, що сім’я смерда складалась у середньому із шести осіб. їй належали крім садиби худоба, орні знаряддя, знаряддя збирання врожаю, предмети домашнього вжитку.

У літописах утримуються конкретні свідчення про те, чим володіла селянська сім’я. У 1103 р. на князівському з’їзді поблизу Долобського озера (на лівому березі Дніпра навпроти Києва) обговорювалися питання участі смердів у відверненні половецької загрози. Похід призначався на весну, час надзвичайно незручний для смерда-орача і сівача. Дружинники київського князя Святополка Ізяславича наполягали на перенесенні термінів походу на половців. “Не веремя веснѣ воевати, — говорили вони, — хочемъ погубити смерды и ролью ихъ”[346]. Володимир Мономах стояв за негайний похід, мотивуючи його небезпекою половецьких вторгнень, які приносили багато лиха тим самим смердам.

“Дивно ми, дружино, — виголосив він, — оже лошади кто жалуеть, еюже ореть кто; а сего чему не расмотрите, оже начнеть смердъ орати, и Половчинъ приѣха ударить смерда стрѣлою, а кобылу его поиметь, а в село его въѣхавъ поиметь жену его и дѣти, и все имѣнье его возметь”[347].

У літописній статті 1111 р. практично повторюється ця оповідь і доповнюється вказівкою на наявність у смерда стодоли.

“Руська Правда” містить статті про селянську власність. В одній із них ідеться про недоторканність худоби смерда.

Площа орної землі смерда залежала від багатьох факторів — загальної площі, придатної для обробітку землі в даній місцевості, наявності поблизу феодального господарства і землі, яка оброблялась у ньому, від виробничих можливостей селянського господарства тощо.

Але основним фактором була продуктивність знарядь, що ними користувався смерд. За допомогою рала чи плуга смерд міг обробити в середньому близько восьми десятин землі. Якщо додати землю, яка за трипільної сівозміни перебувала під паром, то площа орної землі, оброблюваної одним плугом, становитиме 12 десятин. Очевидно, ця середня норма землекористування в селянському господарстві складала одиницю оподаткування, відому під назвою “рало”, “плуг”, “дим”. Назви орних знарядь визначають тут площу землі, яку можна ними обробити, а “дим” — саме господарство.

З усієї орної землі, що оброблялась окремим сільським господарством, за тодішньої агротехніки можна було збирати щорічно близько 300 пудів зерна озимих і ярових культур. Такий врожай, за умови, що значна його частина вилучалася феодалом, все ж забезпечував мінімальні потреби сім’ї виробника, витрати на відтворення господарства.

У лісових місцевостях Київської Русі довго зберігались архаїчні форми господарювання. Малопридатні для культивування орного землеробства підзолисті ґрунти обумовили тривале існування підсічного землеробства. Воно було трудомістким і вимагало колективної праці значної кількості виробників.

Підсічне землеробство завжди поєднувалося з допоміжними заняттями населення — мисливством, бортництвом, рибальством, збиральництвом. Характер сільськогосподарського виробництва в Поліссі не дав можливості розділитися крупним виробничим колективам — сімейним общинам або великим патріархальним сім’ям.

Сімейна община — це колектив людей, об’єднаний родинними стосунками його членів, спільним господарством, спільним володінням засобами виробництва і виробленою продукцією. Така община була характерною формою організації суспільства за родоплемінного ладу. Як пережиток місцями зберігалась вона і в класовому суспільстві. У відносинах з суспільством сімейна община була подібною до індивідуального домогосподарства і підкорялась усім юридичним нормам феодального права.

Індивідуальні селянські сім’ї об’єднувались у сільські територіальні общини, які називались “верв”, “мир”, “село” тощо. Під такими назвами общини відомі із “Руської Правди” і літописів. У “Руській Правді” в 15-ти статтях ідеться про верв як громадську організацію сільського населення. Верв виступає як організація територіальна. За злочин, скоєний на території верві, за умови, що особа злочинця не встановлена, штраф мусила сплачувати вся община. Верв платила штраф за виявленого злочинця лише в тому випадку, коли він вкладався в так звану “дику віру”, тобто раніше сплачував верві певний внесок.

Економічне значення верві полягало також і в тому, що володіння частиною угідь — лісами, пасовиськами, водоймами тощо — було общинним. Земельні володіння верві межували з землею феодала. Межі нерідко порушувалися, за що, згідно з “Руською Правдою”, верв несла відповідальність. Територія верві була досить значною, що видно із узаконеної “Руською Правдою” процедури розшуку злочинців. Судячи з детального опису таких розшуків, до верві входило кілька населених пунктів, розташованих недалеко один від одного.

Дані археології засвідчують значну щільність сільського населення території Київської Русі.

Давньоруське місто

Вивченню давньоруського міста у вітчизняній історичній науці завжди приділялася велика увага. Поставлена ще в XVIII ст. В.М. Татищевим, М.В. Ломоносовим, Г.Ф. Міллером, М.М. Щербатовим, ця проблема була однією з центральних в дослідженнях XIX ст. (М.Ф. Берлинський, М.І. Костомаров, С.М. Соловйов, М.О. Максимович, В.О. Ключевський, М.С. Грушевський), а також у працях істориків XX ст. М.М. Покровського, С.В. Юшкова, М.М. Тихомирова, Б.Д. Грекова, Б.О. Рибакова, В.Т. Пашуто, В.Л. Яніна, П.П. Толочка та ін.

Постійним є інтерес до цієї теми і в археологів. Пояснюється він не тільки винятковим багатством археологічних матеріалів, що утримуються в міському культурному шарі, а й надзвичайно широким спектром проблем, які вони дозволяють вирішувати. Багаторічні широкомасштабні розкопки Києва, Новгорода, Чернігова, Старої Ладоги, Смоленська, Суздаля, Полоцька, Вишгорода, Білгорода, Ізборська, Любеча, Звенигорода, Мінська, Бреста, Гродно, інших давньоруських міст збагатили історичну науку якісно новими джерелами, дозволили відтворити яскраву картину їх історико-культурного і економічного розвитку.

Першопочатки найдавніших давньоруських міст відносяться до третьої чверті І тис. н.е. і збігаються в часі з процесами етнополітичної консолідації східнослов’янських племен. У літопису нова форма поселень дістала назву “град”. У розповіді Нестора про заснування Києва читаємо: “И створиша градъ во имя братья своего старѣйшаго”. Говорячи про уличів, він відзначав, що ті сиділи по Дніпру до моря “и суть грады ихъ и до сего дне”. Літопис не розкриває, що саме являли собою ці перші “гради”, але навряд чи можна сумніватися в тому, що вони були передусім адміністративно-політичними зосередженнями союзів племен, кріпостями в порубіжних районах, культовими центрами. Їх рештки виявлено в Києві, Чернігові, селі Зимно, поблизу міста Володимир-Волинський, в селі Пастирське на Черкащині, селі Бітиця на Сумщині, в Ізборську (Псковська область), Пскові і деяких інших пунктах. Типологічно вони близькі до моравських і польських “градів” VI — VIII ст.

Стародавній Київ. Макет

Визначення ранньосередньовічних східнослов’янських “градів” як племінних центрів, що набуло значного поширення в останні роки, досить умовне. Воно не розкриває їх соціальної суті. Тепер уже очевидно, що явище це характеризувало не первіснообщинну епоху в історії східних слов’ян, а перехідний етап їх суспільного розвитку, пов’язаний із народженням станових відносин. Свого часу П.М. Третьяков вжив щодо цих центрів термін “ембріон міста”[348]. Це визначення досить точно виявляє соціальний зміст поняття “гради” VI — VIII ст. У них була закладена можливість переростання у феодальні міста, хоча вона не завжди реалізувалася. Більшість їх так і не стала містами — їх спалили кочовики або ж залишили поселенці у зв’язку з іншими катаклізмами.

Існування “градів” третьої чверті І тис. н.е., що були найважливішими елементами суспільно-політичної організації східнослов’янського суспільства, історично обумовило виникнення і розвиток перших давньоруських міст. Пошук їх витоків у племінних “градах” так само виправданий, як і пошук першопочатків руської державності в племінних “княжіннях”, з яких літописець Нестор почав історію Русі.

Процеси політичної консолідації і соціально-економічного розвитку східнослов’янського суспільства, які визначились у третій чверті І тис. н.е., набули значного прискорення в кінці VII — IX ст. Саме в цей час у Середньому Подніпров’ї на базі племінних княжінь — полянського, сіверянського, древлянського — складалося державне об’єднання — Руська земля — на чолі з Києвом[349].

Аналіз писемних і археологічних джерел переконує, що раннє давньоруське місто становило собою найважливішу структуру державності, на перших порах, по суті, рівну їй.

Давньоруські літописи називають у IX — першій половині X ст. 16 міст: Київ, Новгород (862), Ростов (862), Полоцьк (862) Ладога (862), Білоозеро (862), Муром (862), Ізборськ (862), Смоленськ (882), Любеч (882), Псков (903), Чернігів (907), Переяслав (907), Пересечен (922), Вишгород (945), Іскоростень (946). Очевидно, наведений список не вичерпує дійсної кількості ранніх руських міст. Г.Г. Литаврін, звернувши увагу на число руських послів (22), названих у договорі 944 р., які брали участь у поїздці Ольги до Константинополя, висловив припущення, що вони представляли інтереси 22 міських адміністративних центрів Русі[350].

Безперечно, склалися ці міста значно раніше, ніж з’явилася перша згадка в літопису. Більшість із них існувала вже в IX ст., а деякі, напевно, і в останніх десятиліттях VIII ст. Археологічні розкопки Києва, Чернігова, Ладоги, Пскова, Полоцька, Любеча, Ізборська виявили досить потужні культурні шари VII — IX ст. У деяких найдавніших літописних містах (Новгород, Смоленськ, Ростов) матеріали цих століть поки що не виявлені, але добре відомі ранньоміські поселення VIII — IX ст. поблизу від них: Рюрикове і Сарське городища, Гньоздово.

До найдавніших східнослов’янських міст слід, очевидно, віднести і Галич, хоча в літопису він і згаданий вперше у XII ст. Багаторічні розкопки Галича, проведені В.В. Ауліхом і його попередниками на Крилоській горі, виявили рештки значного поселення VIII — XI ст. П.О. Раппопорт вважав, що перші укріплення в Галичі з’явились уже в X ст.[351]

Уже йшлося про те, що літописні терміни “город” або “град” не завжди розкривають соціальний зміст конкретного населеного пункту. Це справді так. Але звідси не випливає, що літописці взагалі не вкладали в термін “город” соціального змісту, а мали на увазі лише наявність укріплень. Аналіз писемних повідомлень про найдавніші руські міста показує, що літописці бачили в них переважно центри державної влади, економічні і культурні осередки.

Досить пригадати, яким принципово важливим для літописця було питання про соціальний статус засновника міста Києва. Провівши дослідження, він показав, що Кий був не перевізником через Дніпро, а князем полян. Засноване ним місто, таким чином, являло собою не просто кріпость, а політичний центр княжіння. Оволодіння цим “градком” у 862 р. дало можливість, згідно з літописною версіею, Аскольду і Діру “владѣти польскою (полянською. — П.Т.) землею”. Рюрик вокняжився в Новгороді, його легендарні брати відповідно — у Білоозері й Ізборську. Далі в літописній статті 882 р. говориться, що по смерті братів “прия власть Рюрикъ, и роздая мужемъ своимъ грады, овому Полотескъ, овому Ростовъ, другому Бѣлоозеро”[352]. У 882 р. Олег оволодів Смоленськом і Любечем, в яких посадив своїх посадників, у Києві сів сам.

У цих літописних свідченнях простежується безпосередній зв’язок між давньоруською державністю і містами — як центрами її зосередження. “Русскыа грады” києво-візантійського договору 907 р. — крупні політичні і економічні центри Київської Русі, в яких зосереджувались органи державного управління, проживали представники вищих верств давньоруського суспільства, концентрувався і перерозподілявся додатковий продукт, розвивалась міжнародна торгівля.

Свідчення руських літописів про існування на Русі значної кількості міст уже в IX ст. підтверджується й арабськими джерелами. У творах IX — початку X ст. (ал Йакубі, Ібн Хордадбеха, Ібн ал Факіха, Ібн Русте, анонімного автора “Худуд ал Алам”, ал Істахрі, Ібн Хаукаля) постійно згадуються слов’янські міста. Крім загального зауваження про велику кількість міст у слов’ян і руських, дізнаємося з них і про конкретні міста Вабніт, Хордабе, Куйабу, Салау, Арсу. Свідчення ці надзвичайно цінні, оскільки є, по суті, сучасними процесам містоутворення і формування держави у східних слов’ян. Східні автори, життя яких було пов’язане з розвиненими міськими центрами арабського світу, добре розрізняли місто і кріпость, а тому їхні свідчення про наявність у слов’ян і русів міст не можуть піддаватися сумніву. Вони представляють раннє східнослов’янське місто як значний населений пункт, де живуть цар, його наближені, дружинна знать, жерці, купецтво. Його соціальний характер практично ідентичний тому, який відтворюється і за ранніми літописними даними.

Є достатньо підстав стверджувати, що головною містотворчою силою на початковому етапі руської історії була політична влада. Молода східнослов’янська знать, усвідомивши своє особливе становище в суспільстві, одразу розпочала будівництво для себе кріпостей-замків, які порівняно швидко ставали дитинцями ранньофеодальних міст. Під їхніми стінами відбувалася концентрація ремесла і торгівлі, в межах стін формувалась військова дружина, здатна протистояти зовнішній загрозі і реалізувати претензії правлячої верхівки на внутрішнє панування. Варяги, які познайомилися з Руссю у IX — X ст., назвали її “Гардаріки” — країною міст (замків).

Назви більшості давньоруських міст з’являються на сторінках літописів у другій половині XI — на початку XIII ст. Згідно з підрахунками М.М.Тихомирова, до другої половини XI ст. належать згадки про 50 нових центрів, до XII ст. — понад 130 і до перших десятиліть XIII ст. — про ще близько 50. Це приблизно три чверті усіх літописних міст[353].

Бурхливий розвиток міських форм життя був закономірним наслідком поглиблення процесів феодалізації всієї країни. На заключному етапі раннього феодалізму (друга половина XI — початок XII ст.) нові міста виникали переважно в центральних районах Русі. Це — Бужськ, Дорогобуж, Новгород, Святополч, Дубен, Острог, Пінськ, Сновськ, Теребовль, Треполь, Воїнь, Черторийськ і деякі інші. У другій половині XI — на початку XIII ст. активні процеси містоутворення спостерігаються в західних землях Південної Русі — Волинській і Галицькій. Будувалися вони переважно на західних рубежах князівств, що зумовлювалося потребами окреслення і стабілізації державного кордону Русі.

Відзначаючи загальний ріст чисельності давньоруських міст другої половини XI — початку XIII ст., слід зважити й на те, що це лише один із показників динаміки містоутворення. Інший полягав у бурхливому зростанні і розвитку старих міст, які в XII ст. набули зовсім нової якості.

Становлення міських форм життя на Русі не відбувалося за єдиною соціологічною схемою. Процеси ці багатолінійні і різноспрямовані. Умовно можна виділити три основних шляхи містоутворення: торговельно-ремісничий, общинно-феодальний і державний. Відбувалися вони приблизно в один і той самий час, але зумовлювалися різними умовами розвитку і відіграли неоднакову роль у соціально-економічній історії давньоруського міста. Перший шлях виявився фактично тупиковим, оскільки обумовлювався не стільки внутрішніми, скільки зовнішніми причинами. Торговельно-ремісничі центри прийшли до занепаду і припинили своє існування в кінці X — на початку XI ст. у зв’язку з припиненням функціонування трансєвропейської торговельно-економічної спільності. Общинно-феодальний і державний шляхи утворення міст становили природну еволюцію нових соціальних форм життя, які виникли із потреб розвитку самого східнослов’янського суспільства.

З часів М.М. Тихомирова побутує думка, що напередодні монголо-татарської навали на Русі налічувалось понад 300 міст. Підставою для такого висновку стали літописні повідомлення. Пізніше, з накопиченням даних археологічного вивчення давньоруських городищ, стало очевидним, що більшість таких центрів містами в соціально-економічному значенні цього слова не були. За нашими підрахунками справжніх міст на Русі XII — XIII ст. було близько 100[354].

За розмірами, а отже, і за кількістю населення давньоруські міста XII — XIII ст. можна поділити на чотири групи. До першої слід віднести найбільші центри, площа яких наближалась або перевищувала 100 гектарів: Київ (360 — 380), Чернігів (250), Новгород (150), Переяслав (150), Галич (250), Володимир-Волинський (близько 80), Полоцьк (80), Смоленськ (70), Суздаль (близько 70), Володимир-на-Клязьмі (200), Василев (130), Вишгород (близько 80), Білгород (100).

Другу групу становили міста, площа яких дорівнювала 10 — 50 гектарам: Новгород-Сіверський (30), Остерський Городець (30), Любеч (10), Перемишль (10), Звенигород (16), Луцьк (10), Вітебськ (11), Псков (15), Ладога (16), Переяслав-Заліський (30), Білоозеро (30), Рязань (53), Переяслав-Рязанський (30).

Третя група — це міста, укріплена площа яких мала від 2,5 до 10 гектарів; до четвертої належали дрібні містечка площею від 1 до 2,5 гектара.

Дані, які є сьогодні в розпорядженні дослідників, дозволяють зробити висновок, що загальна кількість міського населення Русі в XII — XIII ст. становила 510 — 520 тисяч чоловік. У крупних містах проживало від 10 до 50 тисяч чоловік, у середніх — 3 — 5, у малих — 1 — 2 тисячі чоловік[355]. Загалом це наближається до тієї кількості населення, яке мешкало в містах Західної Європи. Лондон в XI ст. налічував 30 тисяч чоловік, Гамбург, Гданськ та інші торговельні міста XII — XIII ст. мали приблизно по 20 тисяч жителів.

Упродовж тривалої еволюції визначились основні соціально-топографічні закономірності розвитку давньоруських міст. Незалежно від давньої родоплемінної чи общинної поселенської основи, на базі якої виникали найдавніші міста, головним елементом їхнього росту і розвитку була кріпость. Спорудження цитаделі приводило до концентрації населення під її стінами, а отже — і до неминучого руйнування старої поселенської структури. Феодальна природа міста обумовила його соціально-топографічну двочастинність: відносно невеликий князівсько-боярський дитинець, де зосереджувались органи влади і управління, ніби протистояв величезному передмістю — посаду, населеному переважно демократичними верствами населення. Ряд великих міст мав окольні міста, які посідали в містобудівному і соціальному планах проміжне становище між дитинцем і посадом.

Така соціально-топографічна модель давньоруського міста, народжена на ранніх етапах розвитку східнослов’янської державності, лишалась універсальною упродовж століть. З кінця XII — на початку XIII ст. передмістя-посади ділилися на дрібніші адміністративно-структурні одиниці, так звані кінці. Найкраще вони відомі у містах Північної і Північно-Східної Русі, але мали місце і в містах Південної.

Давньоруські міста різнилися як соціально-економічною основою свого розвитку, так і формами міського устрою. Їх типологічна різноманітність обумовлювалася багатьма факторами, серед яких: природно-географічні і господарські умови, нерівномірність феодалізації країни, зовнішні впливи, особливості політичного устрою, місце того чи іншого міста в державній ієрархічній структурі.

Більшість міст основою свого економічного розвитку мали сільськогосподарське виробництво, ремесло і торгівлю. Але співвідношення цих галузей у містах було різним. Вивчення таких міст Південної Русі, як Білгород, Торчеськ, Треполь, Чучин, Полоний, Колодяжин, Плісненськ, Ізяслав та інших, показало, що вони як центри світського і церковного землеволодіння розвивалися переважно на сільськогосподарській основі. Їхня виробнича база повністю або значною мірою знаходилася за межами міста. Ремесло в них відігравало другорядну роль і обслуговувало насамперед провідну галузь господарства.

Такі аграрно-феодальні міста відомі в усіх давньоруських землях, але найбільше їх було у лісостеповому поясі, що мав родючі землі і порівняно високу густоту населення. Не випадково більшість давньоруських міст виникала в районах інтенсивного розвитку землеробства.

У XII — XIII ст. економічний розвиток міст визначався переважно процесами природно-географічного поділу праці. Нерідко регіон, багатий на тільки йому притаманний вид сировини, визначав виробничу специфіку міст. Овруч виробляв і постачав у різні райони Русі шиферні прясла, натільні хрестики, іконки, великі партії шиферних плит для культового і цивільного монументального зодчества. Городеськ був насамперед значним центром чорної металургії на півдні Русі, Галич і Стара Руса — організатори виробництва кухонної солі. Навіть найбільші — столичні — міста Русі і ті мали певну виробничу специфіку: у Новгороді переважного розвитку набули галузі ремесла, пов’язані з господарською діяльністю; у Києві досить високого рівня досягло склоробство, керамічне і ювелірне виробництва; у містах Північно-Східної і Західної Русі — Володимирі-на-Клязьмі, Суздалі, Галичі та інших неабиякою популярністю користувалися вироби майстрів по каменю, які працювали на місцевій сировині.

Господарську специфіку давньоруських міст визначала і торгівля. Багато міст, що лежали на важливих внутрішніх і міжнародних торгових магістралях, росли і розвивалися переважно за рахунок торгівлі. До них належали Вітачев, Канів, Олешшя, Василев, Туров, Воїнь на півдні Русі; Дорогочин, Берестя, Друцьк і Новогрудок на заході; Ладога, Новий Торг, Коломна, Устюг на півночі і північному сході.

Давньоруські міста різнилися не лише економічною основою розвитку, а й формами міського устрою. Переважна більшість їх перебувала в залежності від князів і феодалів. Із великих міст лише деякі — Новгород, Псков, Полоцьк — мали відносно розвинене самоуправління, яке, проте, ґрунтувалося не на комунальних формах, а на боярсько-феодальних. Місцева земельна знать не тільки не ліквідувала інститут князівської влади, а й не могла без нього обходитися.

Залізна сокира. X — XI ст. Село Табаївка на Чернігівщині

Більшість давньоруських міст мали статус державних. Це насамперед міста, що виникали на окраїнах Київської держави, виконували функції опорних пунктів на території підвладних Русі іншомовних народів, вирішували завдання оборони країни від іноземних вторгнень або ж служили перевалочними центрами міжнародної торгівлі: Ладога, Білоозеро, Юр’їв, Корсунь, Канів, Торчеськ, Берестя, Олешшя, Дорогочин, Перемишль, Тмутаракань, міста галицького пониззя.

Аналогічний статус мали і всі князівські міста, доля яких перебувала в руках державних властей. В умовах нестабільної політичної обстановки, яка постійно мінялася, князі не тільки не могли надовго закріпити за своїм родом те чи інше місто на правах спадкового володіння, а й обґрунтувати своє власне право на його стіл. Всі вони перебували фактично на становищі тимчасових володарів, державних чиновників, обов’язком яких було управління містом і його волостю.

Писемні джерела дають підстави виділити ще одну категорію давньоруських міст — церковних. До таких належали Полоний і Синелець на півдні Русі, Гороховець — на північному сході.

Соціальний склад міського населення був досить строкатим, що взагалі характерно для середньовіччя. Як правило, воно поділялося на дві основні категорії — міську аристократію і міські низи.

До першої належали князі і бояри, князівська адміністрація, багате купецтво, заможні ремісники, вище духовенство. В центрі міст їм належали просторі садиби з житловими хоромами, господарськими приміщеннями, будинками дворових людей і челяді. Князівські двори, особливо в столичних містах, мали кам’яні палаци, оздоблені фресками, різним каменем, майоліковою керамікою. Їх рештки виявлено в Києві, Чернігові, деяких інших містах.

У руках князівсько-боярської верхівки міст зосереджувалися великі багатства. Про їх розміри свідчать коштовні скарби, знайдені на території боярських і князівських осель багатьох давньоруських центрів. У Києві виявлено близько 60-ти скарбів, переважну більшість з них — в аристократичній частині міста.

Скарби складалися звичайно із золотих і срібних прикрас — гривен, колтів, браслетів, намиста, сережок, перснів, різноманітних підвісок, монет, в деяких з них знайдено князівські діадеми і барми. Усі вироби відзначаються художньою досконалістю. Розміри скарбів були різними — від десятків до кількох сотень предметів.

Великі давньоруські міста, як правило, мали по кілька монастирів, значну кількість храмів з численним кліром. У Києві в X — XIII ст. було 10 монастирів, серед них найбільший на Русі — Києво-Печерський, у Галичі — п’ять, Чернігові — три, Переяславі — два, Володимирі-Волинському і Новгороді-Сіверському — по одному.

До другої категорії міського населення належали ремісники, дрібні торговці, челядь. Більша частина цього люду в X — XI ст. залежала від своїх хазяїв, проживала на їхніх садибах. У XII — XIII ст. в містах різко зростає кількість особисто вільного населення, місцем проживання якого стають посади.

Значну частину міського населення на Русі становили робітники, зайняті в сфері сільськогосподарського виробництва. У малих містах їх питома вага була визначальною, у великих — досить помітною. Аналіз писемних і археологічних джерел показує, що безпосередній зв’язок з сільським господарством мали практично всі міські населені пункти.

Загалом давньоруські міста становили собою складні соціально-економічні, політичні і культурні центри. Упродовж усієї своєї історії вони мали тісний зв’язок з сільськогосподарським виробництвом, яке забезпечувало їх поступальний розвиток, були осередками ремесла і торгівлі, державної влади і управління. Напередодні монголо-татарської навали найбільші давньоруські міста досягли високого європейського рівня розвитку, але цей поступальний процес був насильно зупинений.

Ремесло

Важливе місце в господарському житті давньоруського суспільства посідало ремесло. Дослідження Б.О. Рибакова, Б.О. Колчина, Ю.Л. Щапової, Т.І. Макарової, Г.Ф. Корзухіної, Г.О. Вознесенської та інших археологів показали його високий технічний і технологічний рівень, широку спеціалізацію[356].

Головними центрами ремісничого виробництва були давньоруські міста, окремі галузі розвивались і в феодальних замках та селах.

Провідною галуззю ремесла була чорна металургія, яка разом із землеробством становила основу економічного розвитку країни. Залізо добували із болотяних руд, яких багато було на території Київської Русі. У деяких місцевостях Полісся руди мали високий (від 18 до 40) відсоток заліза. Плавилось воно в спеціальних сиродутних горнах, залишки яких виявлено в багатьох пунктах. Як правило, залізоробне виробництво, що мало безпосередній зв’язок з ремеслом міст, знаходилось за їх межами. Ґрунтуючись на свідченнях писцевих книг XV — XVI ст., Б.О. Колчин прийшов до висновку, що металургійна промисловість на Русі була винятково сільським промислом, який зберігав общинний характер[357].

Срібний браслет-наруч. XII — XIII ст. Київ

Давньоруські міста здійснювали зв’язок з чорною металургією не тільки через ринок або відчуження общинних домників на користь феодалів. Виплавкою заліза займались і вотчинні ремісники, які проживали у сільських помістях, але поставляли продукцію князівським і боярським майстерням у міста. Очевидно, вже в давньоруські часи у металургійному виробництві мало місце відхідництво. Розкопки поселень металургів X — XII ст. в заплаві річки Тетерев засвідчили їх сезонний характер[358].

Відомі на Русі і спеціалізовані центри залізоробного ремесла. Один із них знаходився в літописному місті Городськ на Тетереві — на місці сучасного села з тією ж назвою в Коростишівському районі Житомирської області. Тут на значній площі одночасово функціонували десятки сиродутних горнів. Сліди залізоробного ремесла зафіксовано також у Вишгороді.

Обробка заліза, виготовлення з нього різних речей для господарських побутових потреб, військової справи здійснювались у ковальських майстернях — кузнях. Їх залишки виявлено в усіх давньоруських містах. Найбільшими центрами обробки чорного металу були Київ, Новгород, Смоленськ, Чернігів, Галич, Вишгород та інші міста. Асортимент виробів із заліза налічував близько 150 назв, у тому числі знарядь праці — 22 назви, ремісничих інструментів — 46, видів зброї — 16, предметів домашнього начиння —37, наборів кінської збруї і спорядження вершника — 10, прикрас — 19 назв. Неабиякою досконалістю відзначається ковальський інструментарій: ковадла, молотки, кліщі, зубила, пробійники. За формою і функціональністю вони не поступалися аналогічним інструментам пізніших часів.

Золоті сережки київського типу. XII — XIII ст. Київ

Давньоруські ковалі володіли різноманітними техніками обробки заліза: куванням, зваркою, цементацією, обточкою, інкрустацією кольоровими металами, поліруванням. У ряді ковальських виробів висока якість металу доповнювалася функціональною довершеністю форми, а також художнім опорядженням. Насамперед це стосується давньоруських мечів, які, за свідченням хорезмського вченого XI ст. ал Біруні, являли собою речі “дивні і виняткові”. Переконливим підтвердженням сказаному є меч з автографом майстра — “Коваль Людота”, виявлений на Полтавщині біля села Хвощево. Його руків’я прикрашене складним плетивом орнаменту, який нагадує художнє різьблення.

У XII ст. в металообробному ремеслі замість високоякісних багатошарових стальних лез, виготовлення яких потребувало трудомісткої технології, з’явилися клинки з наварними лезами на залізній основі. Така технологія різко підвищувала продуктивність праці і вже засвідчила ринковий характер ковальської справи, що розвивалась на вільній міській основі. У XII — XIII ст. помітно збільшився асортимент ковальських виробів, з’явилась серійність виробництва.

Давньоруське слово “кузнец” означало також ремісника, який працював з кольоровими металами — золотом, сріблом, міддю. Ковалі досягли високої майстерності і володіли всіма видами обробки кольорових металів, відомих у середньовіччі. Це литво, волочіння дроту, скань і філігрань, зернь, знали вони і техніку виготовлення емалей, свинцевих і олов’яних відливок.

Мистецтво відливок у так званих “імітаційних” формочках винайшли київські майстри в XII ст. У цій техніці виготовлялися прикраси, які імітували коштовні золоті і срібні вироби і надходили на широкий ринок. Монополією київських ливарників було виготовлення хрестів-енколпіонів, які мали широкий збут не лише в межах Київської Русі, а й у сусідніх регіонах.

Високою технологічною досконалістю відзначаються давньоруські перегородчасті емалі. Ця складна техніка, запозичена Руссю в X — XI ст. у Візантії, набула особливого поширення в XII — XIII ст. Відомими центрами виробництва емалей вважалися Київ, Новгород, Чернігів, Галич, Володимир-на-Клязьмі. В майстернях цих міст виготовляли князівські діадеми і барми, медальйони і колти, хрести, оклади церковних книг. Вершиною руської емалевої справи є роботи київського майстра другої половини XII ст. Лазаря Богші, серед них — дві князівські діадеми (з деісусним чином і зображенням сцени вознесіння Александра Македонського), а також знаменитий хрест Єфросинії Полоцької.

Колт XII ст. Золото, емаль. Київ

Залишки ювелірних майстерень, пов’язаних з виробництвом речей, оздоблених емалями, виявлено в центральній частині стародавнього Києва, а також на території Печерського монастиря.

Мистецтвом черні давньоруські майстри оволоділи вже в X ст., але найвищого розвитку воно досягло в XII — XIII ст. У скарбах, а також культурних шарах великих міст незмінно виявляються виготовлені у техніці черні срібні колти, медальйони, персні, хрести-енколпіони, широкі браслети-наручі. Вражає виняткова декоративність зображень на цих виробах, їх технічна і функціональна довершеність.

Галуззю, тісно пов’язаною з виробництвом емалей, було склоробство. Його сліди виявлено сьогодні у багатьох давньоруських центрах. У склоробних майстернях виготовляли мозаїчну масу (смальту), віконне скло, посуд, скляні браслети, персні, намисто та інші речі. Давньоруські майстри володіли секретами скловарного виробництва уже в кінці X — у першій половині XI ст., час розквіту цього виду ремесла припадає на XII — XIII ст.

Найбільш масову продукцію поставляло на ринок гончарне виробництво. Асортимент її був надзвичайно широкий. Це горшки, глечики, корчаги, амфорки київського типу, голосники, світильники, підсвічники, керамічні кахлі, іграшки тощо. На рубежі X — XI ст. розпочалось виробництво полив’яних керамічних виробів: столового посуду, дитячих іграшок, декоративних плиток, що йшли на оздоблення інтер’єрів храмів та палаців. У XII — XIII ст. давньоруські керамісти виготовляли полив’яний посуд, який на внутрішньому ринку успішно конкурував з довізним.

Виявлення керамічних центрів у Білгороді і Вишгороді засвідчує значну концентрацію цього виробництва в посадських районах міст і його відносно велику потужність. У XII — XIII ст. гончарство розвивалось під дією ринку. Майстри досконало оволоділи матеріалами і технологією, але у зв’язку із збільшенням попиту якість їх продукції погіршилась.

Глиняна писанка із давньоруського міста Воїнь. XI — XII ст.

Серед матеріалів, які вживалися на Русі для виготовлення різних виробів, значне місце посідала кістка. Із неї робили руків’я ножів, ручки дзеркал, обкладки луків і сідел, наконечники стріл, гребінці, писала, гудзики, іконки, вироби високохудожні і функціональні. У цій галузі працювали досвідчені різьбярі, майстерні яких виявлено у Києві, Галичі, Звенигороді, Новгороді, інших містах.

Високого рівня розвитку досягли у Київській Русі галузі ремесла, зв’язані з будівельною справою: дерево- і кам’янообробні, виготовлення цегли, вапна.

Найдавнішим із цих ремесел було деревообробне. Із дерева споруджували житлові і господарські будівлі, перші християнські храми, оборонні стіни довкола міст і феодальних замків, виготовляли різноманітні господарські і побутові речі — вози, сани, судна, меблі, посуд.

Утилітарність більшості дерев’яних виробів зумовлювала їх художню досконалість. Тесля чи столяр одночасово був і вмілим різьбярем. Свідченням цього є прекрасні зразки художнього різьблення, виявлені в Новгороді, Бресті, Старій Ладозі, Києві.

Кам’яне будівництво, яке широко розгорнулося на Русі в кінці X — на початку XI ст., потребувало спеціалістів різних профілів — архітекторів-будівельників, цегельників, каменярів, вапнярів. Залишки майстерень по обробці каменю, печей для випалу плінфи і вапна виявлені в Києві, Суздалі, Чернігові, Старій Рязані, Полоцьку.

Свого часу Б.О. Рибаков допускав існування цегляного виробництва в більш як 25 крупних міських центрах Русі, сьогодні є підстави стверджувати, що виробництво будівельних і опоряджувальних матеріалів існувало в кожному місті, де велося монументальне будівництво, за винятком тих ситуацій, коли потрібних матеріалів не було на місці (шифер, вапняк) або виробництво яких вимагало спеціальних знань, складних технологій (смальта, скло, полив’яна кераміка).

Гончарне горно. XII ст. Вишгород

Існували і такі ремесла, як кравецьке, обробка шкіри і виготовлення взуття. У писемних джерелах неодноразово згадуються кожум’яки і усмошевці. Майстерні для вичинки шкір виявлено в Києві, Новгороді.

Значне поширення на Русі мали так звані домашні ремесла, зокрема прядіння і ткацтво, переробка сільськогосподарської продукції, приготування продуктів харчування тощо.

За соціальною формою давньоруське ремесло поділялося на вотчинне або помісно-вотчинне, до якого близько стояло церковно-монастирське, вільне, або посадське, і державне[359].

Помісно-вотчинне ремесло на Русі розвивалося в межах феодальних садиб, а в містах — в їх центральних частинах, де була велика концентрація дворів знаті. Вотчинні ремісники жили на території феодальних садиб, працювали в майстернях, що належали їх господарям, виготовляли продукцію із матеріалів замовників. Переважно вотчинний характер мало ювелірне ремесло. Тільки багатим феодальним господарствам було під силу забезпечити таке дороге і трудомістке виробництво всім необхідним для його нормального розвитку. Крім ювелірів на феодальних садибах працювали ковалі, гончарі, склороби, ремісники інших спеціальностей, які були включені в господарську структуру феодального помістя — вотчини і не мали права власності на знаряддя праці і її результати.

На ранніх етапах розвитку ремісничого виробництва вотчинні ремісники працювали на порівняно обмежене коло замовників. Пізніше, у XII — XIII ст., з розвитком товарних відносин продукція вотчинних майстрів вийшла на ринок.

На жаль, на археологічних матеріалах неможливо встановити, як саме вотчинне ремесло виходило на вільний ринок. Чи це було компетенцією винятково хазяїна виробництва, чи, може, в реалізації “надлишків” безпосередньо брав участь і ремісник, одержуючи при цьому певну долю прибутку, сказати з певністю важко.

Гончарне горно XII ст. Село Автуничі на Чернігівщині

Поряд з помісно-вотчинним розвивалось у давньоруських містах і вільне ремесло. Місцем його зосередження стали посади. Суперечки про час їх формування не зовсім підставні. Як частини міської поселенської структури передмістя — посади практично існували одночасно з дитинцями. Інша справа — такі питання, як виробнича діяльність жителів цих посадів, час їх бурхливого зростання і розвитку.

Спостереження над Подолом — посадом найбільшого міста Русі — Києва — показують, що вже у IX ст. він являв собою повністю сформований міський район. До X ст. належать сліди ремісничої діяльності його жителів. Більшою наповненістю ремісничими виробами і слідами різних виробництв характеризуються шари XI ст. Різкий якісний стрибок припадає на XII ст.

В різних районах Подолу виявлено залишки майстерень по обробці бурштину, шиферу, виготовленню скляних і ювелірних виробів, сліди ковальського виробництва. Весь характер культурного шару вказує на розвинену виробничу діяльність жителів цього міського району. Аналогічна ситуація спостерігається в Новгороді, Чернігові, Переяславі, Галичі, Смоленську, Полоцьку, Володимирі-на-Клязьмі, інших містах. Їхні посадські райони у XII — XIII ст. дедалі більше набувають значення центрів зосередження дрібнотоварного виробництва.

Ще один сектор ремісничого виробництва може бути кваліфікований як державний. Організатором його виступала князівська влада. За своєю організаційною формою це виробництво, очевидно, ближче стояло до помісно-вотчинного, оскільки у його сфері трудилися переважно залежні ремісники. В ряді випадків провести чітку межу між власне князівським і державним ремеслом надзвичайно важко. Але при цьому існували специфічні виробництва, покликані до життя потребами загальнодержавного розвитку. До них насамперед належало будівництво міст та оборонних укріплень. Державна влада надавала цьому великого значення і не випадково старійшини містобудівників, так званих городників, займали високе соціальне і громадське становище.

Амфорки київського типу. XI — XII ст. Київ

Керамічний посуд XII — XIII ст. Київ

У сфері князівської компетенції перебувало також міське монументальне будівництво. Мова йде про князівські резиденції, церковні споруди. Літописи містять численні свідчення про їх будівництво тим чи іншим князем. Така персоніфікованість у більшості випадків пов’язана з етикетом придворного літописання, але в ній відображені і певні реалії, що засвідчують організаційний бік справи. Руські майстри кам’яних справ перебували у віданні князівської адміністрації.

Переміщення князів на столах супроводжувалося нерідко переміщенням із міста в місто і будівельних артілей[360].

Монетні гривни київського і чернігівського типів

Аналіз археологічних матеріалів дозволяє виділити два основних періоди давньоруського ремесла, що узгоджується із загальною картиною соціально-економічного розвитку держави. Ранньофеодальному етапу відповідає малорозвинене ремесло, яке перебувало майже цілком у лоні феодального господарства. Для періоду феодальної роздробленості характерне більш розвинене ремесло, яке різко збільшило обсяги свого виробництва. В літературі ці великі періоди кваліфікуються як вотчинний і вільний. Визначення ці, проте, досить умовні. По-перше, класична вотчинна система феодального господарства визначається на Русі саме на другому етапі її історії, і немає підстав вважати, що вотчинне ремесло цього часу було менш розвинутим, ніж раніше. По-друге, помітні сліди вільного посадського ремесла виявлено у давньоруських містах вже на ранньофеодальному етапі їх розвитку.

Одним із важливих і не до кінця з’ясованих є питання організаційної структури вільного ремесла. Чи знало давньоруське місто домонгольського часу цехову організацію, уже в XII — XIII ст. характерну для західноєвропейських міст? В літературі з цього приводу висловлювалися різні думки: від обережного визнання на Русі цехоподібних організацій до повного їх заперечення[361].

Давньоруське місто перебувало під владою феодалів, що, природно, не могло сприяти розвитку специфічних міських комунальних структур. На ранньофеодальному етапі історії Київської Русі практично всіх ремісників об’єднували феодальні господарства. Інших організаційних структур не існувало. Повідомлення писемних джерел про досить ранні прояви артільних форм праці на Русі не дають підстав вбачати в них зародки самоуправних міських общин. Свідчення Києво-Печерського патерика — “князь призва старейшину древоделем, повеле ему изготовить древо на согражение церкви”[362], — підкреслює повну залежність вишгородської будівельної артілі від князя. Старійшина виступає тут, по суті, як представник князівської адміністрації. Аналогічним було становище будівельних артілей і в наступні часи. Організаційно вони входили до державного сектора ремесла. При відсутності прямих свідчень про корпоративну структуру давньоруського ремесла тим більше значення мають опосередковані — історичні назви міських районів, урочищ, вулиць, у яких знайшли відображення процеси концентрації ремісників за виробничими ознаками. В Києві відомі урочища Гончарі і Кожум’яки, у Вишгороді — Гончарі, у Новгороді два райони мали назви Гончарський і Плотницький кінці. Давні назви “Гончарі” зберегла історична топографія міст Любеч, Володимир-на-Клязьмі, “Кузнечные ворота” згадуються у Переяславі-Руському.

Наведені назви міських районів, урочищ, воріт, пов’язані з відповідними виробництвами і підтверджені в ряді випадків результатами археологічних розкопок, указують на важливі консолідаційні процеси у давньоруському ремеслі XII — XIII ст. Можна думати, що вони торкнулися не лише територіальних, а й організаційних структур. Проте цього замало для висновків про наявність цехової організації ремесла. Вона штучно стримувалась феодальним характером руського міста і не одержала в домонгольський період свого завершення.

Торгівля

Важливою галуззю економічного розвитку Київської Русі була торгівля. Свого часу у вітчизняній історіографії побутувала певна переоцінка торговельного фактора. В.Й. Ключевський, С.М. Середонін і ряд інших істориків висунули положення про те, що східнослов’янські міста виникли переважно завдяки торгівлі зі Сходом[363]. Історики-норманісти стверджували пріоритет скандинавів у заснуванні міст на Русі — їх заходом уздовж Дніпровського басейну виникали укріплені табори, які швидко стали центрами обмінної торгівлі[364].

Торгівля скрізь на ранніх стадіях — не причина господарського розвитку, а його наслідок, результат появи певної кількості товарної продукції таких галузей, як землеробство і ремесло. Київська Русь уже на початку своєї історії набула відносно високого рівня розвитку, що дозволило їй зайняти помітне становище у системі міжнародних торговельних зв’язків.

Головними контрагентами міжнародної торгівлі Русі VIII — X ст. були країни Арабського Сходу, Хозарія, Волзька Булгарія, а також Візантія. Автори IX — X ст. (Ібн Хаукаль, Ібн Хордадбех, ал Істархі, ал Масуді) засвідчують не тільки участь руських купців у східній торгівлі, а й наводять дані про характер цієї торгівлі, про шляхи, що зв’язували Русь з іншими народами і країнами, про товари, що брали участь в обігу.

Арабський географ першої половини IX ст. Ібн Хордадбех писав: “Якщо говорити про купців ар-Рус, то це один із різновидів слов’ян. Вони вивозять заячі шкурки, шкурки чорних лисиць і мечі з найвіддаленіших окраїн країни слов’ян до Румійського моря... Якщо вони відправляються по Танаїсу — річці слов’ян, то проїжджають повз Халімдж, місто хозар... Іноді вони везуть свої товари від Джурджана до Багдада на верблюдах”[365].

Ібн Хаукаль у “Книзі шляхів” відзначає, що більшу частину товарів перевозили купці (арабські) із країни русів і булгар (волзьких), а також із Куяби (Києва). Свідчення того, що Русь мала торговельні зв’язки не тільки з периферією арабського світу, а й з глибинними районами, знаходимо у Масуді. Він пише, що країна хозар не виробляє нічого, що вивозилося б на південь, крім риб’ячого клею, оскільки мед і віск, які Персія отримує від Хозарії, привозять туди із Русі, Булгар і Києва[366].

Міжнародні торговельні шляхи Київської Русі

В результаті торгівлі зі Сходом крім різних предметів розкоші і прянощів на Русі з’явилась велика кількість срібла, переважно монетного. Дослідники вже неодноразово відзначали, що для народів Русі найдавнішими монетами були арабські дірхеми, які співвідносились з гривнами, ногатами і кунами.

У межах Київської Русі було дві зони стійких контактів з арабським світом. Це басейн Дніпра і Волго-Окське межиріччя. Саме тут виявлено переважну більшість відомих у східноєвропейському регіоні арабських монет. Концентрація їх у міських центрах особливо значна — в Києві знайдено понад 11 тисяч монет. Склад монетного карбування показує, що зони відрізнялися певною спрямованістю своїх контактів. На ранньому етапі у Дніпровський регіон потрапляло більше монет східних дворів, у той час як на Волгу йшло срібло західних. Пізніше тенденція ця зберігалася, хоч і стала менш виявленою.

Перші дослідники арабських монет визначали найдавніший час їх проникнення на східнослов’янські землі — VIII ст. В.Л. Янін вважає, що це сталося у 70 — 80-х роках VIII ст., причому потреба в східних монетах виникла не в окремих районах Східної Європи, а на всій території розселення східних слов’ян[367]. Аналіз монетного срібла, виявленого в Києві і Середньому Подніпров’ї, дає підстави поширити час торговельних контактів Русі з Арабським Сходом на всю другу половину VIII ст.[368]

Златник Володимира Святославича (лицевий і зворотний бік)

Період інтенсивних зв’язків Русі з країнами Арабського Сходу вкладається в рамки середини VIII — середини X ст. Після цього різко припиняється надходження дірхемів на Русь, що пояснюється зміною історичної ситуації на Сході. Приходить до занепаду і втрачає своє торговельне значення Хозарія. Волзькі походи Святослава привели до того, що Хозарія перестала відігравати роль стримуючого щита і в степові простори Східної Європи переселились орди тюрків-кочовиків. Вони й перерізали шляхи Русі на Схід.

Торговельні зв’язки Русі з країнами Середньої Азії, Іраном, Кавказом відновилися в XI ст. і продовжувались аж до монголо-татарської навали. В XI — XII ст. функціонували два основних шляхи, якими міста Південної Русі здійснювали торгівлю зі Сходом. Перший ішов із Києва і Чернігова по Дінцю — Дону і далі на Нижню Волгу. Другий вів через кримські і східночорноморські міста до портів Малої Азії, насамперед до Трапезунда. Ірано-арабський купець XII ст. абу Хамід ал Гарнаті писав про свої мандри Східною Європою і зазначав, що він відвідав землю слов’ян і побував в одному руському місті під назвою “Медінат ас-сакаліба” (Слов’янське місто). Більшість вчених вважає, що це Київ. Тут ал Гарнаті зустрів купця із Багдада.

Упродовж кількох століть успішно функціонував торговий шлях Київ — Булгар. Відомий він з часів Джейхані (близько 900 р.), ґрунтовно описаний ал Ідрісі в 1154 р. у його знаменитій книзі “Насолода мандруючих довколо світу”. Дві сусідні країни мали потребу в продукції одна одної. В.М. Татищев, використавши якесь невідоме нам джерело, відзначав, що в часи Володимира Святославича булгарським купцям дозволялося вільно торгувати в містах по Волзі і Оці, а руські купці користувалися аналогічними привілеями на території Булгарії. “И дал им (Володимир булгарським купцям. — П.Т.) во все грады печати, дабы они везде и всем вольно торговали, а руские купцы с печатьми от наместников в Болгары с торгом ездили без опасения”[369].

Про участь Русі в торгівлі з Булгаром повідомляють східні автори Ібн Русте, Ібн Фадлан та ін. Археологія підтверджує ці писемні свідчення. Культурні шари міст Волзької Булгарії утримують речі руської роботи, а міст Київської Русі — вироби, що походили з Булгарії. У двосторонніх торговельних операціях більше, ніж ремісничими виробами, торгували продуктами сільського господарства, виробами промислів. Помітне місце посідала також торгівля рабами, їх продавали у Хорезм і країни Арабського халіфату.

Особливо тісними були контакт порубіжних земель. Міста Північно-Східної Русі постійно відвідували булгарські купці. Згідно з договором 1229 р., укладеним князем Юрієм Всеволодовичем, вони мали право вільної торгівлі. “Купцам ездить в обе стороны невозбранно и пошлину платить по уставу каждого града безобидно”[370].

Шлях Київ — Булгар становив фактично частину великої трансєвропейської торговельної системи шляхів. Із Булгара вони йшли на Балтику, Каспій і Арабський Схід, із Києва — до чорноморських, балтійських і західноєвропейських ринків. Таким чином, Київська Русь і Волзька Булгарія виступали природними посередниками між Сходом і Заходом, Півднем і Північчю. Для арабів Булгар був воротами у світ східних слов’ян, фіно-угрів, балтів і скандинавів. Аналогічну роль виконував Київ у торгівлі Русі і країн Західної Європи з Арабським Сходом.

У східній торгівлі Русі вагомою була роль Тмутараканського князівства, шлях до якого — через Керченський півострів і Корчев — добре знали руські купці. У візантійських і східних джерелах згадується в районі Керчі місто Русійа (XII ст.), яке, можливо, було одним із перевалочних пунктів на східному торговельному шляху. Є дані, що руські купці досягали Ірану і навіть Єгипту[371].

Про торговельні зв’язки Русі із Середньою Азією, Іраном і Близьким Сходом свідчать речі, виявлені розкопками у Києві і Новгороді (розписна кераміка), Смоленську (посуд з арабськими написами), Новогрудку (фаянсова кераміка, скло).

З другої половини IX до початку XIII ст. головним напрямом зовнішньоторговельних зв’язків Київської Русі був південний, де основним партнером виступала Візантія. Свідчення тому — широке коло писемних і археологічних джерел. На ранньому етапі мирні економічні контакти двох країн не раз затьмарювались військовими конфліктами. Походи руських князів на Візантію зумовлювалися намаганням Русі досягти рівноправного становища у торгівлі з економічно сильнішим партнером. Договори і угоди 860, 907, 911, 971, 988 та інших років, незважаючи на різний ступінь їх вигідності для Русі, загалом засвідчують високий рівень організації її торговельних відносин з Візантією. У наступні століття практика укладання договорів, очевидно, не мала продовження, але регулярні торговельні зв’язки двох країн не припинялися. У літописах постійно зустрічаються свідчення про “Грецький” торговельний шлях і заходи щодо його охорони.

У суперництві з Візантією Київська Русь відстояла своє право на гирло Дунаю, Дністра і Дніпра, де на землях слов’ян-подунайців знаходилось місто Києвець, а на Дніпрі виникла підвладна Києву руська гавань Олешшя. Торгові судна із Дністра морем і далі по Дніпру ходили до Києва.

Торговельні зносини Русі з Візантією базувалися переважно на обміні товарів. Із Візантії везли шовкові і парчеві тканини, килими, багатий одяг, прикраси, посуд, вино, оливкове масло, дорогі предмети побуту, що їх охоче купувала давньоруська знать. Розраховувалась Русь за ці товари рабами, медом, воском і, особливо, хутрами. Про надзвичайну популярність руського хутра у Константинополі свідчить такий факт. Вигнаний латинянами афінський митрополит просив Нікейського імператора Федора Ласкаря: “Якщо ти мені ще пришлеш і [шкірку] білого зайця, які Русь поставляє у Велике місто [Константинополь], то надаси мені велику допомогу, оскільки лікарі говорять, що вона чудово зігріває”[372].

Природно, що у торгівлі Русі і Візантії за принципом “товар на товар” монети останньої практично не випадали із сфери внутрішнього обігу. Ймовірно, що якісь товари руські купці збували за гроші, але вони знову поверталися візантійцям за придбані у них товари, наприклад, за багаті тканини.

Вивчення М.В. Фехнер тканин, знайдених у 1903 р. на території Михайлівського Золотоверхого монастиря у Києві, показало, що вони походять із шовкоткацьких майстерень Візантії й Ірану. Відомо, що князь Данило Галицький носив кожух з грецького оловіра (шовкова, ткана золотом матерія), а чоботи, пошиті із “хза зеленого” — грецького сап’яну[373]. Русь купувала у Візантії різні прянощі, ювелірні і скляні вироби, ікони. Києво-Печерський ігумен Варлаам заповідав Феодосію свій скарб, придбаний у Константинополі. “Я же бе купил в Константине граде иконы и иное, еже на потребу”[374].

Показником регулярності торговельних зв’язків Русі з Візантією є червоноглиняні амфори і корчаги. Особливо багато їх виявлено в Києві та інших південноруських містах, але відомі вони по всій Русі. Упродовж X —XIII ст. вони надходили з наростаючою інтенсивністю. Розкопки виявляють їх не лише в багатих комплексах, а й у рядових, що засвідчує, по-перше, масове побутове використання цього імпортного посуду, по-друге, його відносну доступність. Чи доставляли амфорну тару спеціально для реалізації її на внутрішньому ринку, чи продавали її тільки з вином або олією, сказати важко.

Амфори потрапляли на Русь як із Візантії, так і з її кримських колоній, де, за повідомленням Ібн ал Асіра, руські купці проживали колоніями. Так, довідавшись про результат битви на Калці (1223), знатні руські купці і багаті люди із Судака на кораблях втекли до Малої Азії. Про участь руських купців у торгівлі з Судаком говорить і Рубрук. Писемні повідомлення підтверджуються археологічними матеріалами. Руські речі — хрести-енколпіони, кіотні хрести, шиферні прясла — виявлені розкопками в Херсонесі і Судаку.

Русь торгувала і з кавказьким світом. Про це свідчать літописні повідомлення про “Залозний” шлях (проходив із Києва на Тамань і Північний Кавказ), а також знахідки мідних і бронзових хрестів-енколпіонів руського виробництва в Керчі, на Тамані і Північному Кавказі[375].

Активно торгувала Київська Русь і з країнами Центральної і Західної Європи. Уже в кінці IX — на початку X ст., очевидно, функціонував торговельний шлях Київ — Галич — Прага — Регенсбург. У Раффельштетенському уставі 903 — 906 рр. згадуються руські купці на Верхньому Дунаї. Іспанський єврей Ібрагім Ібн Єкуб (966) писав, що в “найзначніше із торговельних міст” — Прагу приходять з товарами із Кракова руси і слов’яни. Писемні джерела зафіксували стійкі торговельні зв’язки Русі з Німеччиною. У жалуваній грамоті кельнського архієпископа Райнальда вестфальському місту Медебах (1165) говориться про торгівлю з Руссю[376]. У Кельні були відомі купці із Києва і Володимира. Німецький дослідник Б. Відера вважав, що до Німеччини із Русі поступали ювелірні вироби і хутра. Особливо добре знали в Німеччині руські соболі. Якийсь Маврикій повертався із Русі в Регенсбург з дарованими на монастирський храм св. Якова і Гертруди хутром і іншими цінностями на суму 100 марок. Регенсбурзький купець Гартвік, що проживав у Києві, подарував у 1178 р. монастирю св. Еммерама в Регенсбурзі 18 фунтів срібла. У грамоті герцога Австрії і Штирії Леопольда, виданій регенсбурзьким купцям у Відні 1192 р., серед інших купців-руцаріїв, які торгували з Руссю, названий якийсь Отто із Києва[377]. Джерела доносять й інші свідчення, що вказують на активну торгівлю Русі з Німеччиною. Вони підтверджуються археологічними матеріалами: порівняно часто знаходять в шарах давньоруських міст бронзові водолеї, виготовлені у Лотарингії і Північній Німеччині, різьблені навершя, металеві тарілі, скляні речі.

Срібна гривна київського типу. XI — XII ст.

Широковідомим був шлях, який зв’язував торговельні центри Південної Прибалтики — Старигард, Любек, Волін, Штеттін — з давньоруськими містами Новгородом і Києвом. Адам Бременський говорить про важливий торговельний шлях із Ольденбурга (Старигарда) і Хайтхабу через Юмну (Волін) в Острогард (Новгород), а далі по Дніпру до Києва.

У Польщу і західнослов’янське Помор’я вели два шляхи: сухопутний (Київ — Луцьк — Володимир — Люблін) і водяний (Дніпро — Прип’ять — Західний Буг).

Польський хроніст Галл Анонім (початок XII ст.) писав, що Польща “віддалена від проторених доріг паломників, і знайома вона лише небагатьом, які йдуть на Русь заради торгівлі”[378]. Польща вивозила із Русі сіль. Згідно з привілеєм 1176 р. Казимира Справедливого, монастирю в Сулейові дарувалося право на щорічне одержання 13 возів солі від сандомирської митниці, коли вона надходила з Русі. Привілей 1264 р. Болеслава Стидливого купцям Поланца, які їздили на Русь з тканинами, свинцем та іншими товарами, дає певне уявлення про те, чим торгували на Русі польські купці.

Постійні торговельні зв’язки Русь підтримувала і з сусідньою Угорщиною. Одним із центрів русько-угорської торгівлі був Естергом. У жалуваній грамоті короля Імре (1196—1204), що підтверджувала старовинний привілей Естергомському монастирю на збирання мита, на першому місці названо купців із Русі. У “Діяннях угрів” придворний нотарій короля Бели III відзначає, що угорцям на Русі дісталися “численні хутра ласки і соболя”. Із Угорщини на Русь довозилася мідь.

Візантійська корчага. XI — XII ст. Київ

Писемні джерела засвідчують торговельні зв’язки Русі з Англією. У “Житії Фоми Бекета” Уільяма Фітц-Стівена ідеться про те, що руси поставляють на англійські ринки хутра білок і соболів. У ряді випадків хутра в Англії називались за найменуванням тієї місцевості чи міста, звідки надходили. Так, у XII ст. були відомі хутра “clesmes”, або “klosem”, які надходили із району Клязьми, “smoling”, “smoleyn-werk”, “Smolenskischewerk”, що довозились із Смоленська. У казначейських згортках (Pipe Rolls) кінця XII ст. говориться про якогось Ісаака “із Русі”, а в творах англійського єврея рабина Мошеса Ханнесі (1170 — 1215) згадується рабин Ісаак, що прибув із Чернігова і знав живу руську мову[379].

В одній із версій про Бову-королевича (початок XIII ст.), де йдеться про торгівлю англійського міста Скутгемптона, згадуються купці із Русі. “Купці прибувають із Апулії і Русі, привозячи їх великий товар”[380].

Крім англійських у торгівлі з Руссю брали участь також ірландські купці, які мали в Києві свій храм св. Марії.

Торгівля Русі з країнами Скандинавії знайшла відображення в сагах. Особливий інтерес у цьому плані становить ісландська сага про багатого селянина Гескулда, що жив у X ст. У Норвегії він зустрівся з купцем у руській шапці. Останній представився як Гіллі, при цьому додав, що більшість краще розуміють його ім’я, коли чують і прізвисько — Русен. Далі сага розповідає, що Гескулд торгував у Гіллі-Русена рабиню. Тут, напевно, ми маємо справу з одним із купців, які спеціалізувалися на торгівлі з Руссю. “Руська шапка” згадується також у сазі про мудрого Ньяла. її подарував датський король Харальд Синьозубий (940 — 985) ісландському купцю Гуннару в Хайтхабу. Г.Янкун вважав, що цей факт свідчить про торговельні зв’язки Хайтхабу з Руссю[381].

У сазі про Магнуса Доброго розповідається, як Сігват часто перепитував купців, що їздили в Хольмгард, про долю сина Олава Святого Магнуса, який виховувався і жив тривалий час на Русі[382]. Значний інтерес становить свідчення саги про Олава Святого, в якому йдеться про Гудлейка Гардарікського. “Він був родом із Агдіра (Південна Норвегія. — П.Т.). Він багато їздив і був багатим купцем. Він їздив у торгових справах у різні країни і часто бував на сході в Гардаріці, через що його і прозвали Гудлейк Гардарікський”.

Руські товари потрапляли на європейські ринки не тільки завдяки скандинавським купцям. Активну участь у торгівлі з країнами Балтійського і Північного морів брали і руські купці. Один із переконливих аргументів на користь цього — любекський дубовий барельєф середини XV ст., на якому зображено руського купця в характерному одязі із шкіркою соболя у лівій руці. На барельєфі, очевидно, зображено життєві реалії, що складалися впродовж тривалого часу, у тому числі і давньоруського, коли торгівля Русі з балтійськими містами здійснювалася на договірній основі. Про це, напевно, свідчить послання саксонського герцога Генріха Лева, що заснував німецький Любек. Він надіслав “послів у міста і північні держави — Данію, Швецію, Норвегію і Русь, — пропонуючи їм мир, щоб вони мали вільний проїзд до його міста Любека”. Фрідріх І жалуваною грамотою Любеку звільняв руських купців від мита.

Цікавими є свідчення про русько-скандинавську торгівлю в Новгородському літопису. Так, під 1132 р. повідомляється про шторм, який завдав великих збитків новгородським купцям, що припливли із-за моря. “Идуце из замория съ Роть, потопи лоди 7, и сами истопиша и товар, а друзии вылезоша, нъ нази”[383]. Через десять років на купців напала шведська флотилія — “на гость, иже из заморья шли в 3 лодьях”, — але цей піратський напад вдалось відбити[384]. Під 1188 р. у літопису вміщено повідомлення про ще одне порушення Швецією мирних торговельних відносин з Руссю — Новгородом. Новгородських купців варяги заточили в поруби.

Здавна Русь підтримувала торговельні зв’язки з Данією. Датські мореходи, згідно з Адамом Бременським, добре знали шлях “до Остро гарда руського, столицею якого є Київ”, куди можна допливти за один місяць. Під 1190 р. літопис повідомляє про благополучне повернення новгородських купців із Данії (“из Дона”). У 1134 р. новгородських купців у Данії кинули до тюрми — “рубоша новгородцѣ за моремъ въ Дони”[385].

Є свідчення про торгівлю Русі з Францією, куди надходили передусім хутра. В багатьох творах французької художньої літератури XI — ХІІІ ст. говориться про соболині хутра (sabelin, sebelin, sable) і одяг з них, які довозились із Русі. Торгівля з такою далекою країною була зв’язана з великими труднощами і не випадково вираз “іти в Русь” став синонімом погибельного походу. Про торговельні зв’язки Русі і Франції свідчать знахідки лімозьких емалей у давньоруських містах — Суздалі, Новгороді, Ростові, на давньоруських поселеннях в районі дніпровських порогів, а також невелика кількість французьких монет.

Русь імпортувала із країн Центральної і Західної Європи предмети озброєння, зокрема мечі, деякі типи дорогого посуду, вовняні тканини. Як показали розкопки Новгорода, основна кількість тканин XII ст. надходила із сукноробних центрів Англії, пізніше значного поширення набули тканини із Фландрії[386].

Крім цього, Русь була зацікавлена в тому, щоб із Західної Європи надходили цінні метали, зокрема срібло. Вивозили його у вигляді монет і злитків. В.М. Потін вважає, що більша частина західноєвропейського (з Німеччини, Англії, Данії) монетного срібла надходила на Русь, у тому числі і до Києва, через Новгород. Очевидно, досить значні надходження західноєвропейського срібла здійснювались і за допомогою південного торговельного шляху: Регенсбург — Прага — Київ. Один із доказів цього: київська срібна гривна за своєю вагою практично відповідала вазі одної із найпоширеніших грошових одиниць Центральної Європи — кельнської (або сілезької) марки. Не випадково на нашій території найбільше знайдено монет саме кельнського карбування.

Якась частина срібла надходила на Русь також із Чехії і Угорщини. Посередньо на це вказує літописна стаття 969 р. “Повісті минулих літ”. Святослав, заявивши про свій намір переселитися до Переяславця на Дунаї, мотивував це тим, що “ту вся благая сходятся: отъ Грекъ злато, паволоки, вина, и овощеве разноличныя, изъ Чехъ же, изъ Угорь сребро и комони”[387]. Прямим свідченням є знахідки угорських монет на Русі.

Основні закономірності, що обумовлювали розвиток зовнішньої торгівлі Київської Русі, діяли і всередині країни. Зростання виробництва продуктів сільського господарства і ремесла супроводжувалось формуванням системи внутрішніх ринкових зв’язків, спершу в межах порівняно невеликих волостей, а потім і більш значних територій — земель. Регулювались ці відносини міськими ринками. Тітмар Мерзебурзький говорить про наявність у Києві восьми торжищ, руські літописи називають два — Бабин торжок на Горі і Торговище на Подолі. Великою популярністю користувався новгородський торг на Торговій стороні.

Характерним для ринків руського міста, починаючи з XII ст., було спорудження на них або в безпосередній близькості храмів. Це викликано було тим, що згідно з уставом князя Володимира саме до відання церкви переходили еталони торговельних мір, а також мито за користування ними. Остаточна редакція уставу Володимира, як вважає Я.М. Щапов, склалась на рубежі XII — XIII ст. у Києві або на одній із єпископських кафедр Південної Русі. В ній вперше з’явилася спеціальна стаття про мірила, відсутня в попередніх протографах[388]. Тут мова може йти про юридичне закріплення практики, що склалася в руському місті щодо служби мір і вагів значно раніше.

Є всі підстави вважати, що місцем знаходження мір і вагів була церква св.Богородиці Пирогоші, споруджена на київському Торговищі в 1136 р.

Ця важлива функція зберігалася за нею аж до пізнього середньовіччя. Аналогічним було значення храмів П’ятниці у Чернігові, Параскеви-П’ятниці в Новгороді. У Смоленську, судячи з договору 1229 р. з Ригою, міри і ваги зберігались у єпископському кафедральному соборі.

Корчага з бурштином. XIII ст. Київ

Одну із основних статей внутрішньої торгівлі становила продукція сільського господарства і промислів. Незважаючи на тісний зв’язок руських міст із сільськогосподарським виробництвом, в них проживала значна кількість людей, які не входили до структури феодальних господарств і могли придбати ці продукти тільки на міському ринку. На київських ринках, судячи із повідомлень “Патерика”, продавалося багато різних продуктів харчування, зокрема і хліб.

Особливим попитом продукція землеробства користувалась у містах Північної Русі. Місцеве сільське господарство, яке періодично страждало від неурожаїв, не могло забезпечити достатню кількість товарної продукції, необхідної для нормального життя міських центрів. Літописні свідчення і дані берестяних грамот вказують на постійну потребу Новгорода в привізному хлібі. На ранньофеодальному етапі головним, а може, і єдиним експортером хліба на північ Русі був Київ. В одній із берестяних грамот ідеться про дешевий київський хліб. У період феодальної роздробленості привіз хліба у Новгород здійснювався також із Північно-Східної Русі.

У свою чергу, Новгород був найбільшим експортером продукції промислів — меду, воску, хутра. Традиційний зв’язок південноруських міст (торгівля хлібом) з північноруськими містами (торгівля названими товарами) зберігався і в пізньосередньовічний час. Новгородські купці були в Києві не тільки частими, а й постійними гостями; мали свій торговий двір з церквою св. Михаїла, так званою Новгородською божницею.

Сельджуцька монета Рума Сулеймана 1200 — 1203 рр. (лицевий і зворотний бік). Київ

З подібною продукцією виходили на київський ринок купці міст північнозахідних земель Русі, зокрема Турова. Можливо, з діяльністю купців Туровської землі слід пов’язувати появу в Києві ще однієї церкви поблизу подільського Торговища — Турової божниці. Розташований на важливій магістралі, яка зв’язувала дніпровський водний шлях з басейном Західного Бугу і Німану, Туров, безперечно, став одним із крупних торговельних центрів Київської Русі.

Як торгівля пушниною була пріоритетом купців Новгородської землі, так і в торгівлі сіллю спеціалізувалося галицьке купецтво. Пояснюється це тим, що із всієї величезної території Русі лише Галицька земля мала значні поклади солі. Звідси вона надходила в усі кінці Русі. Шлях, яким ходили каравани з сіллю, в літопису іменується Соляним.

Вивчення матеріалів археологічних розкопок багатьох міських центрів Русі показує, що між ними існував обмін ремісничою продукцією. Потоки були зустрічними, але перевага лишалася за найбільшими ремісничо-торговельними центрами. Із Києва в інші міста і землі Русі надходили хрести-енколпіони, емалі, вироби в техніці скані, скло, полив’яна кераміка, зброя. Овруч і його найближча округа поставляли в інші міста шиферні прясла, плити для будівництва храмів і палаців. Городськ являв собою крупний центр товарного заліза.

Входження Київської Русі до системи європейських економічних зв’язків зумовило досить ранню появу руського купецтва. Згадують про нього арабські і візантійські писемні джерела, підтвердженням цього служать скарби монет VIII — X ст., виявлення поховань представників купецтва в некрополях давньоруських міст, їх садиб.

У середньовіччя, при постійній небезпеці грабунків, єдино можливою формою торгівлі була колективна, караванна. Купці в цих умовах були одночасно і воїнами, що оберігали свої товари. Озброєність іноземних купців породжувала в місцях торгівлі серйозні ексцеси. Не випадково руським купцям у Константинополі заборонялося носіння зброї відповідними статтями договорів. Найнебезпечніші ділянки торговельних шляхів охоронялися державою. У літопису неодноразово відзначені випадки виходу руських дружин в район Канева для охорони “гречників” і “залозників”.

Важливим елементом міжнародної торгівлі Русі були торгові колонії — місця перебування купців і зберігання товарів. Із русько-візантійських договорів чітко видно, що вже в X ст. руські купці мали свій торговий двір у Константинополі біля церкви св. Мамонта. Тут вони проживали тривалий час. Після прийняття Руссю християнства в Константинополі виник руський квартал (емболос). Золоті ворота нерідко називались Руськими тому, що через них у місто регулярно проходили руські купці[389].

Аналогічні торгові двори, судячи з повідомлення арабського автора Ібн ал Асіра, мали руські купці в містах Криму. Археологічні рештки одного із них виявлені в портовій частині стародавнього Судака.

Руський торговий дім у Вісбі на Готланді вперше згадується у договорі 1262 — 1263 рр. Новгорода з Готським берегом, Любеком і німецькими містами, але, напевно, існував там здавна. Про це свідчить така стаття договору: “А Новгородцьмъ въ становищи на Гацкомъ березе бес пакости, въ старый мир”[390]. Подвір’я руських купців з кам’яною церквою виявлено також у Сігтуні. У Ризі після 1212 р. з’явилося подвір’я полоцьких купців з церквою св. Миколая.

Процес заснування торгових дворів був двостороннім: одночасно з появою руських дворів у містах інших країн виникали іноземні у Русі. У Києві відомо урочище Козари, яке, очевидно, вказує на існування тут уже в ЇХ — X ст. торгової слободи хозарських купців. Початкове перебування скандинавських купців відзначено в районі пізнішого Печерського монастиря, де відома “Варязька” печера. Не викликає сумніву існування в Києві торгового подвір’я або району візантійських купців. У XII — ХІІІ ст. в ньому були створені колонії німецьких, а також ірландських купців.

У Новгороді другої половини XI ст. джерела згадують торговий двір скандинавських купців з церквою св. Олафа. У 1217 р. в одній із варязьких церков “изгоре товар весь варязьскый бещисла”[391]. Свій торговий двір мали в Новгороді німецькі купці.

Договір 1229 р., укладений від імені смоленського князя Мстислава Давидовича між Смоленськом, Полоцьком і Вітебськом, з одного боку, і Ригою, Вісбі і Орденом — з другого, дає підстави вважати заснування в цих руських містах торгових дворів німецьких купців.

Торгові ряди “латинських купців” відомі в Галичі, про що свідчить назва одних кріпосних воріт — Німецькі, а також у Володимирі-Волинському, де німецькі купці входили до числа місцевих бюргерів. Відомий випадок, коли багатий німецький купець Марколот давав обід на честь волинського князя Василька[392].

Цікаві дані збереглися про життя німецького купецького подвір’я з церквою св. Петра у Новгороді. Купці мали право використовувати храм як складське приміщення. Купці і їх товариші зобов’язані були кожної суботи переобліковувати всі товари і ставити на них свої торгові клейма. У церкві св. Петра зберігалася скриня з привілеями і пергаменними документами, грошима і церковною ризницею. Тут же зберігались і фунтові ваги з клятвено вивіреними гирями. Руські не мали права входу до церкви. У разі від’їзду німецьких купців і пасторів на батьківщину ключі від церкви передавалися вищим ієрархам руської церкви в Новгороді — один архієпископу, інший — ігумену Юр’ївського монастиря. Подібні порядки були в готландському дворі з церквою св. Олафа в Новгороді[393].

Аналогічною була структура руських купецьких дворів у Константинополі, Сігтуні, Вісбі, Любеку, Ревелі та інших містах.

На ранньофеодальному етапі міжнародна торгівля була централізованою і велась державою. Не сталося принципових змін у соціальній її структурі і в період феодальної роздробленості. Відміни полягали в тому, що тепер на зміну одному місту, яке централізувало зовнішню торгівлю всієї величезної країни, прийшло кілька. На півдні і південному заході Русі — Київ, Чернігів, Галич; на північному сході — Володимир-на-Клязьмі; на півночі і північному заході — Новгород, Смоленськ, Полоцьк. Разом вони вирішували ті завдання, які раніше вважались компетенцією одного Києва.

Специфіка міжнародної торгівлі створювала умови для консолідації заможного купецтва і організації гостинних корпорацій. Вони утворювалися за принципом спеціалізації у торгівлі з певними країнами або ж у збуті конкретних видів товарів. Корпорації першого типу репрезентували київські об’єднання “гречників” і “залозників”. Прикладом корпорації другого типу було знамените “Іваньське” братство в Новгороді, яке об’єднувало купців, що торгували воском. Корпорацію очолював староста, вона мала свій храм св. Іоанна Предтечі в Опоках (Торгова сторона) і уставну грамоту[394].

У духівниці Климента Новгородця другої половини XIII ст. згадується “купецьке сто”. Напевно, купецьке об’єднання, що монополізувало торгівлю сіллю, існувало у Галичі.

Отримуючи значні прибутки від торгівлі, стан заможного руського купецтва концентрував у своїх руках великі суми грошей. Їх вкладали у торговий обіг, позичали під проценти. Купці ставали і лихварями. Що стосується дрібних і середніх торговців, то стверджувати їх повну станову відособленість від класу виробників, напевно, не можна. У більшості своїй вони торгували на міських ринках продукцією власного виробництва.

Як бачимо, давньоруські міста були значними центрами внутрішньої і міжнародної торгівлі. Вона не посідала провідного місця в системі господарства, проте її роль була значною. Торгівля виконувала важливу посередницьку функцію. Вона розривала економічну замкнутість земель, справляла помітний вплив на економічний розвиток всієї країни.

Розділ 5

Суспільно-політичні відносини на Русі ІХ-ХІІІ ст.

Політична форма держави

Питання суспільно-політичного ладу і форми держави цікавить істориків з часів В.М. Татищева. Упродовж першої половини XIX ст. з’явилося кілька концепцій щодо форми державного устрою на Русі, в основі яких лежав фактор спільності князівської правлячої династії. Руська держава уявлялася більшості істориків у формі сімейно-родового володіння. Найчіткіше ця родова теорія сформульована С.М. Соловйовим. Князівський рід, вважав він, був основною політичною скрепою величезної держави аж до XIII ст., хоча спроби змінити цей порядок мали місце вже в часи Андрія Боголюбського і Всеволода[395].

Родова теорія справила глибокий вплив на історіографію другої половини XIX ст. Він відчувається в працях навіть тих учених, які бачили певну її обмеженість і намагалися доповнити її поняттями общинного побуту і вотчини. Це стосується і автора федеративної теорії М.І. Костомарова, який вважав Київську Русь федерацією князівств, очолюваних представниками єдиного княжого роду[396].

B.Й. Ключевський стверджував, що на Русі існувала єдина верховна влада, але не одноособова монархічна, а колективна. Увесь князівський рід став елементом політичної єдності держави. З початку XIII ст. політичний центр поступово переміщався з берегів Середнього Дніпра на береги Клязьми, але цей процес завершився лише після того, як Русь була розчленована Литвою і татарами. “Київ — основний вузол князівських і народних відносин, політичних, економічних і церковних інтересів Руської землі, піднімаючись після татарського розгрому, побачив себе порубіжним степовим містечком чужої держави”[397].

C.Ф. Платонов у питанні політичного устрою Русі намагався примирити всі теорії. Він визнавав, що на Русі панував родовий порядок успадкування столів — як ідеальна законна норма, але поряд з ним існували й умови, що підривали його. “Точніше за все, — вважав історик, — Київську Русь можна визначити як сукупність багатьох княжінь, об’єднаних однією династією, єдністю релігії, племені, мови і народної самосвідомості. Політичний зв’язок київського суспільства був слабший за всі інші зв’язки, і це стало однією із найважливіших причин падіння Київської Русі”[398].

А.Є. Пресняков, відзначивши, що на Русі у XII — XIII ст. велась боротьба “вотчини” і “старшинства”, прийшов до несподіваного висновку, що наша старовина взагалі не знала єдиної держави; вона мала справу з багатьма невеликими державами, що існували одночасно. Русь, вважав він, не можна підвести ні під поняття єдиної держави, ні під поняття федерації, ні навіть під поняття сукупності суверенних держав. Основну причину розпаду молодої державності, що так і не встигла випрацювати нові форми і відносини, історик бачив у системі звичаєво-правового поняття сімейного побуту, яке застосовувалося до князівського володіння[399].

Спільним для історіографії XIX — початку XX ст. було те, що Київська Русь не розглядалась як різновид феодальної держави. Природно, що не були поставлені питання її політичної форми, соціальної природи владних структур.

Історики пожовтневого періоду більше уваги приділяли питанням соціально-політичної форми Давньоруської держави, але їх висновки також не відзначаються одностайністю. М.М. Покровський рішуче заперечив тезу B.Й. Ключевського та інших істориків ліберального спрямування про те, що на Русі розвинулася не феодальна держава, як у Франції, Англії чи Німеччині, а особливий тип надкласової влади. Згідно з М.М. Покровським, Русь була типовою феодальною державою, політична структура якої впродовж X — XIII ст. не зазнавала скільки-небудь кардинальних змін. Що стосується її політичної форми, то вона уявлялась історику як республіканська. Давньоруські республіки почали з аристократії походження, а закінчили аристократією капіталу, але за період між ними пройшли стадію, яку можна назвати демократичною[400].

Б.Д. Греков, М.М. Тихомиров і ряд інших істориків основною ознакою феодальної державності вважали феодальну роздробленість, а тому таку велику увагу приділяли з’ясуванню хронології цього явища на Русі. Розклад Давньоруської держави Б.Д. Греков датував серединою XII ст. і пояснював його політичним зміцненням окремих її частин — князівств, кожна з яких почала проводити свою власну політику[401].

С.В. Юшков на відміну від своїх попередників не вважав феодальну роздробленість єдино визначальною ознакою державності. Згідно з ним, феодальна державність проходить у своєму розвитку ряд стадій, політичних форм. Історія знала феодальні монархії і феодальні республіки. Київська Русь найбільше відповідала формі ранньофеодальної монархії. Склалася вона в часи Володимира Святославича, тоді ж відбулася стабілізація державних рубежів, внутрішня консолідація територій на чолі з сильним політичним центром — Києвом. Ця форма держави існувала як на етапі становлення Русі, так і в період її феодальної роздробленості. С.В. Юшков вважав Київську Русь цього періоду об’єднанням окремих держав, пов’язаних між собою системою сюзеренітету-васалітету. Діяльність феодального монарха скеровувалася радою із верхівки феодалів, для вирішення найважливіших загальноруських питань скликалися князівські з’їзди[402].

Відомий дослідник історичної географії А.М. Насонов вважав Київську Русь феодальною державою, заснованою на принципах сюзеренітету-васалітету. Одночасно з ростом і зміцненням удільних центрів, які підривали політичну владу Києва, формувалась і єдина державна територія Русі, хоч і розділена на окремі частини межами князівств і земель. Не лише за Ярославичів, а й у XII ст., як вважав учений, південноруські князівства на чолі з Києвом зберігали певну політичну зверхність над іншими феодальними напівдержавами. Давньоруська держава складалась із окремих “напівдержав” і не могла бути централізованою. Така держава сформувалась пізніше, в інших соціально-економічних і політичних умовах[403].

Б.О. Рибаков чітко виділяє два періоди в існуванні давньоруської державності: ранньофеодальна імперія — від перших київських князів до 30-х років XII ст. і ряд фактично суверенних князівств-королівств — від 30-х років XII ст. до 40-х років XIII ст. За час ранньофеодальної монархії в усіх землях Русі склалися феодальні відносини, родоплемінна знать перетворилась у бояр, розвинулися міста, князі закріпились у стольних містах земель і заснували свої місцеві династії. В епоху феодальної роздробленості відбувається кристалізація п’ятнадцяти самостійних держав, князі яких почували себе суверенними володарями. Відтепер великий київський князь став лише першим серед рівних, а його влада над усією Руссю безповоротно відійшла в минуле[404].

Теза про розпад Київської Русі на п’ятнадцять суверенних держав-князівств не знайшла одностайної підтримки дослідників. Своє обґрунтоване заперечення вона зустріла в працях В.Й. Довженка. Відзначивши, що феодальні князівства не являли собою чогось нового для Русі XII — XIII ст., а виникли з утворенням Київської держави і були її структурними одиницями, він рішуче заперечив протиставлення єдиної Русі IX — XI ст. князівствам періоду феодальної роздробленості. Останні не були стабільні ні політично, ні територіально, а тому й не могли замінити собою єдину державу. Столицею Давньоруської держави був Київ, який до монголо-татарської навали лишався найбільшим політичним, економічним і культурним центром[405].

Подібні висновки мають місце і в працях інших істориків. У передмові до книги, що вийшла під редакцією В.Т. Пашуто і Л.В. Черепніна, говориться, що Давньоруська держава, політична система якої була заснована на васалітеті підвладної знаті і різних форм данинництва народів, проіснувала, відозмінюючи свою форму, до 30-х років XIII ст. Цю державу підважували феодальні чвари, підривали класові суперечності і рухи підвладних народів. Вона впала під ударами монгольської орди[406].

Детально дослідивши основні інститути державної влади на Русі (собор, раду, віче, ряд), а також різні форми васалітету і князівського суду, В.Т. Пашуто прийшов до висновку, що після тріумвірату Ярославичів і після Мономаха на Русі зберігалась загальноруська форма правління, за якої київський стіл став об’єктом колективного сюзеренітету найсильніших князів. Таким чином, визнання загальноруського устрою влади відкриває можливість відтворити нарешті цілісну картину середньовічної політичної історії Русі[407].

Л.В. Черепній, розглядаючи питання співвідношення понять “розвинений феодалізм” і “феодальна роздробленість”, дійшов висновку, що в середині XII ст. в Русі зміцнення феодального способу виробництва приводить до появи нових форм політичної і правової надбудови. Розчленованій формі земельної власності відповідає розчленована форма держави, роздроблена структура влади. Але роздробленість є своєрідною різновидністю централізації, з неї виростає нова різновидність — єдина держава[408].

В.В. Мавродін і М.Б. Свердлов, обґрунтовуючи правомірність назви монографії, присвяченій радянській історіографії Київської Русі, пишуть: термін “Київська Русь” взятий як умовне визначення держави спершу з реальною столицею Києвом, а в період феодальної роздробленості — з Києвом як символом історичної і загальноруської єдності[409].

Ми бачимо, наскільки різними є уявлення про політичну і державну систему Русі. Чим це обумовлено? Значною мірою — характером писемних джерел. Надто вже образно відобразили стародавні літописці круговерть міжкнязівської боротьби. Поверхове знайомство з їхніми свідченнями справді створює враження наростаючого політичного розпаду, дроблення цілого на окремі, мало зв’язані між собою частини. Прихована внутрішня логіка цієї боротьби, що відбивала зіткнення доцентрових і відцентрових сил, не вповні зрозуміла, а наявність загальноруських політичних концепцій у правлячих колах не завжди помічається.

Хибність висновків багатьох істориків зумовлена, очевидно, певною мірою, неправильним тлумаченням самого поняття “єдина держава”. В їх уявленні єдність Русі базувалася винятково на безумовному підпорядкуванні центральній владі Києва усіх руських князівств. Була ця влада сильною в IX — на початку XII ст. — була і єдина Русь, у XII — XIII ст. вона ослабла — розпалась і держава. У такому трактуванні єдність нагадує централізацію, що забезпечувалася бюрократією управління, чого в Русі не було і не могло бути ні в ранньофеодальний період, ні в епоху феодальної роздробленості.

В умовах середньовічної Русі єдність визначалася багатьма чинниками — етнічною спільністю населення, наявністю налагоджених економічних зв’язків у межах всієї величезної країни, єдністю загальноруського законодавства, яке мало однакову силу в усіх землях-князівствах, єдністю релігії і культури і, зрештою, загальноруським устроєм політичної влади.

Заради справедливості слід відзначити, що в галузі політичного розвитку Русі відцентрові тенденції були найбільш виявлені. Їх носіями виступало переважно велике родове боярство земель, а також ті з князів, чиї політичні концепції визначалися простою формулою: “маленьке — але моє”. В міру послаблення великокнязівської влади посилювалися тенденції до зміцнення влади на місцях, почастішали випадки земельного сепаратизму. На середину XII ст. на політичній карті Русі налічується більше десятка великих князівств. Факт цей не викликає сумнівів, але й не дає підстав стверджувати, що давньоруські землі остаточно втратили спільну перспективу свого політичного розвитку, перетворились у самостійні державні утворення[410].

Одним із найбільш переконливих аргументів проти такого твердження, як це не видасться дивним, є той самий, що виступає основним і для обґрунтування тези державного розпаду Русі. Це міжусобна князівська боротьба. Вона не була новим явищем періоду феодальної роздробленості. М.М. Покровський з цього приводу справедливо зауважував, що боротьба Володимира Святославича і Ярополка або Ярослава Мудрого з братами не менше заслуговують назви “князівських усобиць”, ніж конфлікт Ізяслава Мстиславича з Ольговичами[411]. Д.С. Лихачов також вважає, що усобиці руських князів розпочалися одразу ж після смерті Володимира Святославича і продовжувались аж до монголо-татарської навали[412].

А хіба не затьмарювався союз Ярославичів міжусобною боротьбою, яка призвела до загибелі Ізяслава? Хіба іншою була природа зіткнень Всеволода Ярославича з племінниками або Володимира Мономаха з чернігівськими Ольговичами? І хіба не виходили із київського підпорядкування епохи “ранньофеодальної монархії” інші князівства? Добре відомо, що навіть у часи Ярослава Мудрого, які вважаються апогеєм руської єдинодержавності, у відносній незалежності від Києва були Полоцькі і Чернігівські землі.

У XII — XIII ст. міжкнязівські усобиці в Русі посилились, однак як і на ранньофеодальному етапі являли собою відображення не лише відцентрових, а й доцентрових тенденцій її політичного життя. У центрі цієї боротьби стояв Київ. Він лишався головним символом цілісності Русі. Не випадково князі, які боролися за реалізацію програми єдності руських земель, зв’язували її успіхи з необхідністю володіння Києвом. У круговерть цієї боротьби були втягнуті князі волинські, переяславські, чернігівські, смоленські, ростово-суздальські, галицькі, які намагалися стати на чолі держави. Помітною особливістю тут було те, що незалежно від династичної приналежності і особистих якостей удільні князі, як тільки оволодівали Києвом, перетворювались із автономістів на рішучих і послідовних прихильників загальноруської єдності, і шлях до здійснення їх честолюбних претензій лежав через Київ.

У великій принадній силі Києва значну роль відігравали як традиції його колишньої політичної величі, так і реальне значення його як загальноруського економічного, ідеологічного та культурного центру. Вчорашній володар рядового уділу ставав господарем найбільшого і найбагатшого міста Русі, а також обширного великокнязівського домену. Його влада і вплив поширювалися також на землі, що знаходились у руках князівського роду. Користуючись підтримкою родичів, великий київський князь досягав на якийсь час і визнання свого загальноруського старійшинства, яке набирало форм колективності. Така форма державного управління в Русі виникла ще в середині XI ст. Вмираючи, Ярослав Мудрий поділив державну територію між синами, кожний з яких отримав окреме князівство. Князі разом під керівництвом великого київського князя очолили державу. Після смерті Ізяслава тріумвірат Ярославичів змінився дуумвіратом. Своєрідними дуумвірами були раніше Ярослав Мудрий і чернігівський князь Мстислав.

У XII ст. система дуумвірату модифікувалася. Політичне суперництво двох найсильніших князівських ліній, які не бажали поступатися першістю одна одній, спричинилося до того, що на київському столі, не без участі київського боярства, утверджувались одразу два великих князя. Співправителями були Ізяслав Мстиславич і В’ячеслав Володимирович, Святослав Всеволодович і Рюрик Ростиславич, Рюрик Ростиславич і Всеволод Юрійович, Володимир Рюрикович і Данило Романович. Щось подібне Русь знала вже в IX — X ст., коли дуумвірами на київському столі були Аскольд і Дір, Олег і Ігор, Ольга і Святослав.

Співправління князів-дуумвірів із найсильніших князівських родів позитивно позначилося на політичному розвитку Русі XII — XIII ст. При кожному співправлінні у Києві сиділи не безмістні князі-ізгої, а двоє князів, які володіли двома величезними князівствами за межами Південної Русі. За спиною Ростислава і його сина Рюрика стояло Смоленське князівство, за Ізяславом і його сином Мстиславом — багата Волинь, за Святославом Всеволодовичем — все гніздо чернігівських Ольговичів. Усе це створювало певну рівновагу сил і міцно пов’язувало Південну Русь з усією іншою Руссю[413].

Приблизно на кінець 60-х років XII ст. визначилась іще одна тенденція політичного розвитку Давньоруської держави. Нестабільне становище київського князя спричинилося до того, що сильні володарі земель намагалися досягти керівного становища в країні і підтримати загальноруську єдність не через перехід до Києва, а шляхом утвердження в ролі об’єднавчого центру столиці свого князівства. Найчіткіше ця тенденція визначилась у Північно-Східній Русі, хоча мала місце і в інших землях.

До 30 — 40-х років XIII ст. вона, проте, не стала визначальною. Традиції київського старшинства були настільки живучі, що удільні князі і тепер уважно стежили за ситуацією, яка складалася на півдні Русі, незмінно домагались участі в управлінні Києвом і підвладним йому доменом. Як давнє політичне й територіальне ядро держави Київська земля так і не виділилась у спадкову вотчину якої-небудь князівської сім’ї, не склалася в окреме незалежне князівство. Аж до трагічних подій 40-х років XIII ст. вона вважалася власністю великокнязівського столу І навіть загальнодинастичною спадщиною всього давньоруського князівського роду. В цьому полягав ще один елемент загальноруської єдності. Об’єднавчі тенденції набували тут ніби двостороннього характеру. Великі київські князі, намагаючись реалізувати своє керівне становище в країні, вважали себе відповідальними за всі землі Русі. В свою чергу, удільні князі, постійно вимагаючи свою частку власності у старій “Руській землі” на тій підставі, що всі вони “єдиного деда внуци”, брали на себе тим самим і певну частину відповідальності за її долю.

Щоб правильно зрозуміти тенденції політичного розвитку Русі, необхідно з’ясувати питання структури влади удільних князівств. Якою мірою вони володіли більшою державною стабільністю, порівняно з усією Руссю, і чим відрізнявся їх політичний розвиток періоду феодальної роздробленості від більш раннього часу?

Виявляється, принципових відмінностей не існувало. Вотчинна система князівських володінь, яка отримала юридичне обґрунтування на Любецькому з’їзді, почала складатись іще на ранньофеодальному етапі. До цього часу відноситься формування феодального землеволодіння і закріплення земель за певними князівськими родами. Мирне співжиття місцевого боярства і осілих на землю князів продовжувалося недовго. Суперечності між ними загострюються саме тоді, коли, за визначенням ряду істориків, удільні князівства оформились в окремі незалежні держави. Устремління князів до єдиновладдя у своєму князівстві наштовхнулись на шалений спротив великих землеволодільців. Невдоволені незалежним становищем князя, не домігшись від нього тієї долі участі в управлінні своєю землею, на яку вони розраховували, бояри нерідко його виганяли. У свою чергу, князі, яким вдавалося стабілізувати своє становище в землі, жорстоко розправлялися з непокірними васалами. У цій боротьбі вони шукали опору серед дрібного дворянства, що формувалось із князівських слуг, рядовичів, тіунів. Економічна нестабільність становища, залежність від князя визначали його політичну орієнтацію. Разом з князем дворянство виступало уособленням об’єднавчих тенденцій і в цьому плані нагадувало дрібних і середніх поміщиків середньовічної Європи.

Удільні князівства мали свої труднощі і з успадкуванням столів. Боротьба за владу тут була такою самою гострою, як і боротьба за великокнязівський стіл. До того ж, розростання князівських родів неминуче супроводжувалося дробленням вотчин. У другій половині XII — 40-х роках XIII ст. практично кожна земля в мініатюрі повторювала політико-адміністративну структуру всієї Русі. Володарі волостей вели себе у відношенні до старшого князя землі так, як він до великого київського.

Не мали удільні князівства і юридичної територіальної стабільності. Їхні межі перекроювалися за кожної нової міжусобиці. Особливого поширення практика феодальних захоплень набула у Південній Русі, де численному князівському племені ставало дедалі тісніше. Тут, як і скрізь у подібних випадках, панувало право сильного, хоча мотивувалися взаємні територіальні претензії посиланнями на традиції, права батьківських спадщин.

Де ж тут державна монолітність і суверенність удільних князівств? Та сама роздробленість. Інакше і не могло бути. На Русі, особливо в XII — XIII ст., як і в усій середньовічній Європі, роздроблення структури політичної влади було природним наслідком подальшого зміцнення феодального способу виробництва. Його не слід ототожнювати з політичним розпадом єдиної державної структури. Нова стадія феодалізму, хоч і супроводжувалась розширенням імунітетних прав феодалів, не зруйнувала складної системи васально-ієрархічних відносин. Основні інститути державної влади в Русі — князь, собор, рада, снем, ряд, князівські з’їзди тощо, які визначилися ще на ранньофеодальному етапі, продовжували функціонувати і в період феодальної родробленості. Вони становили собою адміністративні структури загальноруського устрою політичної влади, заснованого на принципах ранньофеодального монархізму і федералізму.

В умовах спільності походження усіх представників правлячого князівського роду, коли кожний із них вважав себе потенційним великим князем Русі, така форма державності була єдино можливою. У рамках монархічно-федеративного устрою знаходять пояснення і різні форми співправління на київському столі.

Інститути державної влади

Найважливішим інститутом державного правління Русі була князівська влада. Князь виступав не тільки верховним правителем країни, землі або волості, а й законодавчим розпорядником усього місцевого життя. Відсутність князя у місті чи землі порушувала нормальне функціонування всіх адміністративно-управлінських служб. Зміна князів, як правило, вела і до зміни попередньої адміністрації, яка не тільки не мала імунітету стосовно князівської влади, а й перебувала у повній залежності від неї.

У працях останнього часу тема князівської влади знайшла не зовсім правильне висвітлення. З одного боку, має місце тенденція архаїзувати зміст такого явища, як князь, представити його чимось на зразок патріарха, слуги народу, вождя героїчної епохи докласового суспільства[414], з іншого — спостерігається намагання довести вторинність князівської влади на Русі, основні управлінські структури якої формувались переважно на общинновічовій основі. Сказане більше стосується Новгорода та інших північноруських міст. Мотивація таких тверджень зрозуміла: князівська влада у тому вигляді, в якому її зафіксували літописці для IX ст., справді являла собою певною мірою зовнішній елемент, що протистояв міській общині. Але запрошення в країну варязьких князів, описане в літопису, не є свідченням того, що до цього часу східні слов’яни, у тому числі і новгородські, взагалі не знали такої форми правління.

Князівська влада на Русі — такою ж мірою одвічний і місцевий інститут, як і віче, і нема потреби протиставляти їх у цьому плані. Князівсько-династичні зміни в кінці IX — на початку X ст. не внесли до державного розвитку Русі принципово нових елементів, яких би не знало східнослов’янське суспільство раніше, можливо, вони тільки дещо прискорили процес відриву князівської влади від народу.

Однією із суттєвих функцій князівської влади була законодавчо-судова.

З перших же років існування Київської держави князі включилися в активну законодавчу діяльність. Дослідники С.В. Юшков, М.М. Тихомиров, Л.В. Черепнін, В.Т. Пашуто та інші показали феодальний характер давньоруського законодавства.

Звичайно, укладання різних юридичних кодексів не було суто приватною справою князя або його найближчого оточення. Воно диктувалось умовами соціально-економічного розвитку країни, стимулювалося соціальною активністю мас, до правотворчості не був закритий доступ представникам великого боярства. Але хіба суть полягає в тому, з ким саме укладав князь судові збірники? Важливіше визначити їх характер, з’ясувати — інтереси якої категорії населення вони захищали.

Давньоруський князь X ст. Реконструкція за матеріалами кургану Чорна Могила. Малюнок П.Корнієнка

Устави і Уставні грамоти вказують на те, що законодавча влада князів поширювалася фактично на всі сфери міського і сільського життя. Вона регламентувала норми міського співжиття, надходження данини на користь держави, розпоряджалась земельними фондами, визначала місце у міському управлінні церкви (Устав Володимира Святославича про церковну десятину, Устав новгородського князя Всеволода про церковні суди, людей і міри торговельні). Природно, що дотримання всіх цих правових норм, що виходили від князівської влади, — обов’язок досить розвиненого князівського адміністративно-управлінського апарату.

До компетенції князівської влади належали й справи військові. Князі були головними воєначальниками, безпосередньо відали питаннями оборони країни чи землі, брали особисту участь у військових кампаніях.

Винятковою прерогативою князя були зовнішні зносини з іноземними державами, а також з іншими князівствами.

Отже, давньоруський князь являв собою головну державну структуру, гарант нормального функціонування всіх органів управління, символ державної стабільності. Навіть у Новгороді, де мала місце розвинена система боярського самоуправління, князі були політичними фігурами номер один. Знахідки великої кількості князівських печаток свідчать про регулярне виконання ними урядово-судових функцій. Бояри часто не мирили з князями, але жити без них не могли. Тривала відсутність князя на новгородському столі призводила до порушення звичних контактів Новгорода з іншими землями Русі, до економічних ускладнень. Це добре видно, зокрема, із літописної статті 1148 р.: “Новгородци не стерпяче безо князя сѣдити, ни жито к ним не идяше ни откуда же”[415].

Уже на ранньому етапі становлення державності східних слов’ян князі у своєму правлінні спиралися на раду старійшин. Із літописного повідомлення про події 945 р. видно, що древлянський князь Мал приймав рішення про переговори з великою княгинею Ольгою, попередньо порадившись із старійшинами землі. На них лягла вся відповідальність за вбивство Ігоря, що також, очевидно, погоджувалося з князем.

Аналогічну раду, яка складалась із бояр і “градських” старців, скликав Володимир Святославич при вирішенні питання вибору нової віри. В часи Володимира князівські радники іменуються дружиною. З нею князь думав “о строи земленем, и о ратех, и об уставе земленем”[416]. До її складу входили, очевидно, і вищі церковні ієрархи. Закон про страту розбійників порадили Володимиру прийняти єпископи, пізніше вони, а також старці внесли пропозицію замінити страту вірою (штрафом).

В.Т. Пашуто називав раду ранньофеодальної Русі вищим органом державної влади. Про її регулярне функціонування свідчать писемні джерела. Володимир Мономах у своєму “Повчанні” говорить про раду і про суд: “Седше думати с дружиною оли люди оправляти”[417].

Є всі підстави стверджувати, що аналогічні ради з посиленням князівської влади на місцях діяли в усіх землях. Навіть такі авторитарні князі Суздальської землі, як Всеволод Велике Гніздо, мусили зважати на раду і співпрацювати з нею. Коли новгородці попросили у нього сина на княжіння, то рішення він прийняв, “здумав з дружиною своєю”.

Важливою була роль князівської ради у Галицькій землі. У 1153р. вона заборонила молодому князю Ярославу брати участь у битві з великим київським князем Ізяславом Мстиславичем; вона ж прогнала з стола князя Володимира Ярославича, який “думы не любяшеть с мужми своими”[418]. Відомо також, якою силою і впливом користувалася князівська рада в часи малолітства Данила і Василька Романовичів.

Повідомлення про раду в Чернігівській землі показують, що до її складу входив єпископ. З ним і з “мужи князя своего” радилась чернігівська княгиня (дружина Святослава Ольговича) про заміщення престолу.

Склад князівських радників, очевидно, розширювався в залежності від того, які питання розглядалися на раді. Ростислав Мстиславич, посівши київський стіл після В’ячеслава, зібрав раду не лише з мужів покійного брата, а й тіунів та ключників. Вони допомогли поділити майно В’ячеслава між церквою і княгинею.

З розвитком феодальної державності “старци градские” почали називатися “мужами градскими”. До князівської ради могли входити в окремих випадках і представники міського магістрату. Перед війною з Юрієм Довгоруким Ізяслав Мстиславич “съзва бояры своя и всю дружину свою и кияне”. Певно, саме “кияне” не дали князю дозволу формувати ополчення, а погодились лише з набором добровольців. Іншим разом представники магістрату підтримали війну Ізяслава з Юрієм.

Роль ради-думи зростала з ослабленням князівської влади. У Галичині на початку XIII ст. спостерігається практично самостійна діяльність ради, що привело до спроби посадити на галицькому столі боярина.

Рада при князі, як правильно вважав В.Т. Пашуто, — явище, типове не лише для Русі, а й для інших країн середньовічної Європи. Нічого специфічного давньоруська князівська рада не мала. Вона була однопалатним становим органом[419]. До її складу входили васали князя — земельна і дружинна знать, вище духовенство, а також представники міських магістратів. Члени ради називалися “дружиною”, “думцями”. До компетенції князівської ради-думи належали найважливіші питання внутрішнього і зовнішнього життя країни, землі.

Важливою політичною формою загальноруського правління другої половини XI — початку XIII ст. були міжкнязівські снеми (з’їзди). Вони збиралися у найвідповідальніші для країни періоди, обговорювали питання внутрішнього миру, феодального правопорядку, організації оборони Русі та ін. Ініціаторами їх скликання, як правило, були великі київські князі, місцем проведення — Київ або якийсь пункт Київської землі. Інститут загальноруських князівських з’їздів функціонував до 30-х років XIII ст., хоч і не був скільки-небудь регулярним.

Практика князівських з’їздів-снемів була започаткована у зв’язку з необхідністю вироблення давньоруського законодавства. У 1072 р. Ізяслав, Святослав, Всеволод, а також їхні радники-бояри, представники вищого духовенства затвердили у Вишгороді “Правду Ярославичів”, приурочивши цю законодавчу роботу до церковного свята.

Наступний з’їзд князів був більш представницький. Він зібрався у Любечі 1097 р. Цей з’їзд, детально описаний в літопису, дає зриме уявлення про коло питань, що розглядатимуться на всіх наступних з’їздах. Це насамперед — “строение мира”. Незважаючи на те, що не всі постанови Любецького з’їзду були реалізовані, він справив значний вплив на подальший політичний розвиток Русі. У Любечі були вироблені, а точніше — юридично закріплені, норми міжкнязівських відносин, спрямовані на попередження усобиць, забезпечення більшої політичної стабільності в країні. Вперше за всю історію “отчина” оголошувалася спадковим володінням певної князівської лінії, набувала правового статусу родової власності. На з’їзді, очевидно, було затверджено і загальноруський судово-правовий кодекс.

Князівські з’їзди 1101, 1103 рр. під Києвом продовжили тему Любецького. На них вирішувалися питання розподілу володінь, миру і війни з половцями.

Питання внутрішнього устрою Русі розглядалися на з’їзді 1155 р., детально описаному В.М. Татищевим. Згідно з Б.О. Рибаковим, який дав джерелознавчий аналіз статей цього року, на з’їзді зіткнулися дві концепції політичної форми правління: перша обстоювала єдинодержавність, друга — непорушність “отеческих наследий”. Відмінність позицій Юрія Довгорукого — захисника першої точки зору — і його сина Андрія — прихильника другої — не викликає сумніву, проте очевидною є позиція, що їх єднає, — для досягнення того й іншого потрібен мир. “Весьма есть дело полезное и Богу приятное примириться со сыновцы своими, всем же подданным есть в мире жить польза немалая, ибо в мире не токмо плоды и скоты, но и люди множатся и богатятся, а войнами все уменьшается и разоряется”. Андрій звертається до Довгорукого з такими словами: “Отче, почто хочешь на братию твою воевать и их отеческих наследий лишить?”. Юрій погодився з доказами сина і, закликавши князів до Києва, “прия их в любовь, обесчая их охранять”[420].

Друге важливе питання, яке виносилося на загальноруські з’їзди князів, пов’язане з необхідністю консолідації сил для боротьби з половцями. Половецьке питання, як видно із літописів, постійно стояло перед руськими князями. Боротьба з половцями вимагала об’єднаних зусиль багатьох князівств.

У період феодальної роздробленості Русі питання війни і миру перестали бути компетенцією винятково князівської влади Києва. Тепер удільні князі могли оголошувати війну і укладати мир з ворогами Русі, не узгоджуючи свої дії із загальними інтересами країни і великим київським князем. У зв’язку з загостренням міжкнязівських відносин на Русі залучення іноземних союзників (половців, угорців, поляків) тим або іншим князем стало звичним явищем. Мали місце і військові зіткнення князів окраїнних земель зі своїми сусідами, які не завжди погоджувались із Києвом.

І все ж, коли б ми розглядали проблему війни і миру тільки в такому плані, неминучою була б однобічність оцінок. Літописні свідчення про взаємини Русі з половцями переконливо показують — незважаючи на сепаратистські тенденції удільних князів, зумовлені конкретними обставинами (опозиція великому князю, намагання грати першу роль у боротьбі з половцями, шлюбні зв’язки з представниками половецьких ханств), зберігалося почуття того, що боротьба зі Степом є справою усіх давньоруських князівств і очолювати її мусить великий київський князь.

У 1167 р. великий київський князь Ростислав призвав до Києва понад десять князів, щоб спільно здійснити похід у район Канева і забезпечити проходження купецьких караванів, які йшли Грецьким і Залозним шляхами. З цією метою і Мстислав Ізяславич теж неодноразово збирав васальних князів у Києві. Пропозиції Мстислава одностайно підтримувались усіма південноруськими князями. Перелік князів, що брали участь у поході на половців 1168 р., дає уявлення про реальну владу великого київського князя у справі оборони Русі. Із Луцька прибули Ярополк і Ярослав Ізяславичі; із Турова — Святополк Юрійович; із Гродно — Мстислав Всеволодович. Свої полки надіслали Рюрик і Давид Ростиславичі із Смоленська, чернігівські Ольговичі — Святослав і Ярослав Всеволодовичі, Олег і Всеволод Святославичі.

Із Переяслава виступив Гліб Юрійович і його брат Михалко. Крім того, у поході брало участь багато дрібних князів — “инии мнози”.

Напевно, не всі князівські з’їзди, де йшлося про питання війни і миру, знайшли висвітлення на сторінках літопису. Успішні походи Ростислава Мстиславича (1167), Мстислава Ізяславича (1169), Святослава Всеволодовича (1183, 1184, 1185, 1192 та ін.), в яких брали участь дружини від багатьох земель, звичайно ж, були неможливі без попереднього обговорення їх стратегії і тактики. Кожен із цих походів, безперечно, обговорювався колом князів, яких великий князь вважав необхідним і можливим залучити для участі в поході. Адже великі походи у центральні райони придніпровських половців звичайно ретельно готувались, їх очолювали великі князі, вони мали на меті певні політичні цілі.

За нормами міжкнязівського права, виробленими з’їздами і договорами, князь, який відмовлявся послати дружину на боротьбу з половцями, втрачав волость. Про це дізнаємося із літописної статті 1177 р. Послані великим київським князем Романом Ростиславичем полки зазнали поразки від половців. Причину цього сучасники бачили в тому, що до об’єднаних дружин не підійшов вчасно зі своїм полком брат великого князя Давид. Святослав Всеволодович звинуватив Романа у недотриманні ряду: “Брате! Я не ищю подъ тобою ничего же, на рядъ такъ есть: оже ся князь извинить (зрадить. — П.Т.), то въ волость, а мужъ у голову: а Давидъ виноватъ”[421].

Нагляд за строгим дотриманням норм рицарської честі, виходячи зі слів самого Святослава, лежав на великому князі. Але Роман не став виганяти Давида і тим самим, на думку Святослава, виявив великокнязівську неспроможність і мав сам понести за це покарання.

На князівському з’їзді-снемі 1195 р. великий київський князь Рюрик Ростиславич обдумував питання внутрішнього порядку Русі з братом Давидом Смоленським. Снем цей супроводжувався князівськими бенкетами, на які запрошувалися бояри, духовенство, представники чорних клобуків.

Давньоруський воїн XI — XII ст. Реконструкція за матеріалами розкопок. Малюнок Л. Андрієвського і В. Буйновського

Великий загальноруський з’їзд князів відбувався у Києві 1223 р. Князі Мстислав Романович, Мстислав Мстиславич, Мстислав Святославич та інші зібралися для досягнення угоди про надання допомоги половцям, які зазнали нападу монголо-татарських орд Чингісхана. Усвідомлення небезпеки, що насувалася на Русь, а також агітація Мстислава Удалого — зятя половецького хана Котяна, сприяли виробленню спільного рішення.

Ще один князівський з’їзд відбувся у Києві 1230 р. Лаврентіївський літопис, розповідаючи про участь багатьох князів в урочистому акті висвячення єпископа Ростовського Кирила, зауважує, що метою їх прибуття до Києва була не ця подія, а снем: “Бяху же в то время инии князи Русьскии на соньмѣ в Киевѣ”[422].

Князі окремих земель теж збиралися на снеми. Літопис повідомляє про ряд зустрічей волинських і чернігівських князів у 40 — 80-х роках XII ст., Юрія Довгорукого і Володимира Галицького, князів Володимиро-Суздальської землі.

Широка практика функціонування цього політичного інституту свідчить, що міжкнязівські відносини в Русі XI — XIII ст. мали не тільки союзний, а й васальний характер. В.Т. Пашуто, який дослідив різні інститути васалітету, прийшов до висновку, що їх основою було місництво, тобто право на земельний наділ, помістя, уділ, волость, яке могло бути не лише спадковим, а й вислужним[423]. За землю, за пожалування васал потрапляє у повну залежність від сюзерена. У реальному політичному житті Русі мали місце глибокі суперечності всередині правлячої верхівки, але практика міжкнязівських з’їздів свідчила про постійне прагнення їх подолати.

Віче

Соціально-політичне життя Русі характеризувалося значною активністю. Письмові джерела свідчать про участь у ньому різних шарів давньоруського суспільства. Причина цього полягала не в соціальній гармонії, що давала б широкий доступ демократичним низам до органів управління, а в гострих конфліктах всередині панівного класу, міжстанових протиріччях.

Висновок про віче як орган народоправства сформульований істориками XIX ст. — В.І. Сергеевичем, М.В. Довнар-Запольським, І.О. Лінниченком, базувався на тезі про загальнонародний устрій влади в Русі. Вважалося, що інститут віча відобразив суверенність общини. Одним із доказів цього було нібито право народу на вибір собі князя. Визначаючи коло питань, що входили до компетенції віча, дослідники відносили до їх числа законодавчі, судові, а також питання війни і миру. Стосовно ж внутрішнього управління, то віче, хоч і мало на нього сильний вплив, відводило головну роль князівській адміністрації[424].

В оцінці природи, компетенції і складу віча істориками радянського періоду мають місце суттєві розходження. Одні (Б.Д. Греков, М.М. Тихомиров, І.Я. Фроянов) вважали віче такою формою державного управління, за якої у ньому могли брати участь неімущі верстви населення, інші (С.В. Юшков, B.Т. Пашуто, П.П. Толочко, В.Л. Янін) бачили в ньому вузько класовий орган, який знаходився в руках феодалів. Літописи, розповідаючи про деякі важливі державні справи, нерідко вказують на участь у них “нищих и худых”, “всех людей”, “всех киян”, тобто представників експлуатованого стану. Надто довірятися цим повідомленням не слід. Як справедливо зауважував В.Т. Пашуто, це лише прийнятий на Русі літературно-церковний зворот. Важко навіть припустити, що в країні, де законом була “Руська Правда”, жебраки й убогі вирішували, кому посісти княжий стіл Осмомисла[425]. В.Л. Янін, дослідивши історію новгородських державних інститутів, прийшов до висновку, що загальноміське віче було вузькокласовим органом, у якому немає місця “всьому Новгороду”. Воно об’єднувало лише великих феодалів і було не народними зборами, а зібранням класу, що стояв при владі[426]. Аналогічним було і київське віче[427].

Показовими в цьому плані є вічові зібрання в Києві 1068 — 1069 рр. Перше зібралось у тяжкий для Русі час, коли об’єднані сили трьох Ярославичів зазнали поразки від половців під Переяславом. “И людье кыевскии прибѣгоша Кыеву, и створиша вече на торговищи, и рѣша пославшеся ко князю глаголюше: “Се половцы росулися по земле, вдай княже оружье и кони, и еще бьемся с ними”[428].

Князівська діадема. XII ст. Золото, емаль, перли. Село Сахнівка на Черкащині

Ймовірно, що представники київських низів брали участь у вічовому зібранні на подольському торговищі, але переоцінювати їх роль не слід. По-перше, ініціатива скликання віча належала не їм, а тим киянам, які повернулися після невдалого бою з половцями, тобто київським дружинникам. Це вони лишилися без коней і зброї, що й просили у князя. По-друге, скликали його і діяли хоч і всупереч волі князя, але у згоді з частиною міських мужів.

Влітку 1069 р., після того як у Києві сім з половиною місяців князював Всеслав, на Русь повернувся (з польським військом) Ізяслав. Всеслав зрадив киян і під покровом ночі втік до свого Полоцька. Кияни повертаються до Києва і, як і роком раніше, скликають віче. На ньому вони приймають рішення просити на великокнязівський стіл Святослава і Всеволода, а в разі їх відмови запалити місто і піти до Грецької землі. Це віче, очевидно, було менш представницьким, ніж перше. Можливо, коло його учасників обмежувалося лише полоцько-чернігівською боярською партією, а також близьким за настроєм до неї владним купецтвом. Останніх серед учасників віча, за справедливим зауваженням М.Д. Присьолкова, видає погроза запалити місто і піти до Грецької землі.

Сцена вознесіння Александра Македонського у центральному кіотці сахнівської діадеми

Спроба не допустити в Київ Ізяслава не мала успіху. Вступивши до столиці, він жорстоко розправився з винуватцями свого вигнання. Його гнів

і репресії впали передусім на представників полоцько-чернігівської партії. Розправи не уник навіть такий впливовий і авторитетний церковний діяч Русі, як Антоній — засновник Печерського монастиря.

Таким чином, вічова діяльність у 1068 — 1069 рр. свідчила насамперед про серйозні протиріччя у правлячих колах Києва. Для їх вирішення сильніша боярська партія залучає представників торговельно-ремісничого стану, які скористалися ситуацією для зведення рахунків з князівською адміністрацією.

Найхарактернішим виявом прав київського віча було запрошення на київський стіл Володимира Мономаха в 1113 р. Відомо, що на перше запрошення з Києва Мономах відповів відмовою. В.І. Сергеевич пояснював це тим, що рішення Любецького з’їзду не давали Мономаху жодних прав на Київ, і він не хотів порушувати міжкнязівську угоду. Щоб змусити його порушити хресне цілування, кияни повторно посилають до Переяслава запрошення, супроводжуючи його розповіддю про повстання і можливу картину анархії в разі нової відмови. Володимир змушений був у силу обставин зайняти Київ як народний обранець. Отже, завдяки народному волевиявленню, як вважав вчений, у Києві утвердилися нащадки третього сина Ярослава Мудрого. О.І. Лінниченко відзначав, що по смерті Святополка кияни збираються на віче і кличуть Володимира на великокнязівський стіл, а самі тим часом зводять рахунки з прихильниками покійного князя. Тезу — кияни, які грабують двори знаті, і кияни, які надсилають запрошення Мономаху, — суть одне й те саме, підтримав у радянський час М.М. Тихомиров[429].

Князівські "змійовики". Бронза, литво. XII ст. Київ

Хто ж ці кияни, які запрошували Володимира до Києва, і якою мірою зайняття ним великокнязівського столу було результатом народного волевиявлення? Вже початок літописної розповіді свідчить про те, що долю київського столу вирішував не народ, а лише верхівка київського суспільства. “Наутрия же, въ семы на 10 день, свѣтъ створиша Кияне, послаша к Володимеру, глаголюще: “Поиде, княже, на столъ отенъ и дѣденъ”[430]. Як бачимо, питання про спадкоємця Святополка вирішувалось навіть не на вічі, а на раді. Із змісту повторного запрошення Мономаха стають зрозумілими відмінності дійових осіб. Ті, що запрошують, заявляють, що коли Володимир знову відмовиться прийти до Києва, то “яко много зло уздвигнеться, то ти не Путятинъ дворъ, ни соцькихъ, но и жиды грабити, а паки ти поидуть на ятровь твою и на бояры, и на монастырѣ, и будеши отвѣтъ имѣлъ княже”[431].

Князівська діадема із зображенням деісусного чину. XII ст. Золото, емаль. Київ

Отже, літописець чітко уявляв, що кияни, які запрошували Володимира, і кияни, які грабували двори князівської адміністрації, належали до різних соціальних станів. Звичайно, широкі демократичні маси Києва могли бажати приходу Мономаха — він користувався великою популярністю, але вирішувалося це питання без них, і вважати Володимира Мономаха обранцем народу на великокнязівському столі немає жодних підстав.

Аналогічні київському були вічові зібрання і в інших великих містах Русі.

У 1141 р. відбулося віче в Новгороді, на якому йшлося про незадоволення новгородців князем Святославом Ольговичем. Він звернувся за допомогою до свого брата, великого київського князя Всеволода. Добре знаючи, чиїх рук це справа, Всеволод запросив до себе “лепших мужей” Новгорода, щоб таким чином натиснути на віче. Акція ця не мала успіху, але вона свідчить про те, в чиїх руках перебувала влада в новгородському вічі.

Відомості літопису про вічову діяльність у Галицькій землі також вказують на переважну участь у ній мужів “градських”, тобто знаті. До їхньої допомоги вдавався князь Данило Романович у боротьбі з непокірними боярами Галицької землі. Коли він звернувся за порадою до галицького віча (“сзвавшю вече”), то соцький Микула як виразник настроїв прихильників князя заявив: “Господине, не погнетши пчел, меду не едать”.

Аналіз подій, пов’язаних з діяльністю віча, свідчить про значне посилення великого боярства. Зміцнення його економічних позицій, особливо в період феодальної роздробленості, супроводжувалось намаганням брати участь в управлінні містом і землею. Крім суперечностей між князівською владою і боярською феодальною демократією у діяльності віча відбились і серйозні протиріччя всередині самого боярства. Воно не являло собою монолітної політичної сили. У кожному великому центрі земель існувало кілька боярських угруповань, які претендували на керівне становище і виборювали це право, намагаючись посадити на князівський стіл свого ставленика.

Особливою гостротою ці суперечності відзначались у Києві, вони стимулювалися нечіткістю ситуації з успадкуванням великокнязівського столу. При цьому одна боярська партія орієнтувалася на князів із династії чернігівських Ольговичів, інша — обстоювала право на Київ представників Мономахового роду. Результатом цього суперництва, про що вже йшлося, стала система дуумвірату — одночасового “сидіння” на київському столі князів із двох найсильніших князівських династій.

Відомі випадки, коли віче було звичайною змовою якогось боярського (рідше купецького) угруповання, спрямованою проти князя або його оточення. У 1170 р. “начаша новгородьци вече деяти в тайне по дворам”[432]. Довідавшись про ці таємні віча, новгородський князь Святослав Ростиславич покинув Новгород, не чекаючи, поки рішення новгородського боярства про його небажаність буде прийняте на широкому вічі.

Подібна ситуація була в Києві в 1146 р. Рішення про усунення Ігоря Ольговича і заміну його переяславським князем Ізяславом Мстиславичем було прийнято боярською партією таємно від князя і його адміністрації.

Ці та інші факти діяльності віча переконують у тому, що цей інститут, який сягає своїм корінням ще в додержавний період, ніколи не був органом народовладдя або широкої участі демократичних верств населення у державному управлінні. Керівна роль і переважне право представництва у ньому належали верхам суспільства. За сильного князя цей вузькостановий орган був слухняним придатком верховної влади, при слабкому — залежність могла бути і зворотною. Іншими словами, на Русі в X — XIII ст. існували, доповнюючи один одного, а нерідко і вступаючи у суперництво, орган феодальної демократії (віче) і представник монархічної влади (князь).

Народні рухи

Основним джерелом відомостей про народні рухи на Русі X — XIII ст. є літописи. Чекати від них повного і адекватного висвітлення соціальних конфліктів, зважаючи на залежність їх укладачів від князівської влади, не доводиться. Висловлювати симпатії до народних виступів на сторінках хронік було, очевидно, небезпечно. І якщо в таких умовах відомості про них, хай навіть у дещо завуальованій формі, все ж потрапляли до літописів, то це означає, що народні рухи були невід’ємною рисою давньоруського суспільного життя.

Перший значний соціальний конфлікт виник у 945 р., коли князь Ігор, порушивши встановлені норми полюддя, зажадав від Древлянської землі додаткової данини. Древляни на чолі зі своїм князем Малом повстали, дружину Ігоря розгромили, а його самого стратили. Однозначна оцінка древлянського повстання — як класового антифеодального протесту (з чим доводиться зустрічатися в літературі), неприйнятна. Тут більшою мірою виявилися суперечності між центральною владою Києва і древлянськими князями, які не бажали їй коритися.

Причиною народних рухів 10 — 20-х років XI ст. було загострення внутріполітичної ситуації, участь у вирішенні міжкнязівських чвар найманців — варягів, польських дружин. У 1015 р. вибухнуло повстання проти варягів у Новгороді; у 1018 р. значні заворушення мали місце на півдні Русі, їх причиною були пограбування і насильство розквартированих на “покорм” по містах і селах Київщини союзних Святополку поляків.

Народні рухи іноді очолювали язичницькі жерці, які намагалися скористатися невдоволенням бідноти для захисту старої ідеології. У 1024 р. у Ростово-Суздальській землі почався голод. Заохочувані волхвами, які вважали, що всі нещастя прийшли на їхню землю разом з християнством, селяни заходились грабувати і вбивати общинну знать — “стару чадь”. Основну силу повстання, очевидно, становили ізгої, які розорилися і вийшли із общини, втративши основне джерело існування — землю. Ярослав Мудрий жорстоко придушив цей рух; частину його учасників було страчено, частину — ув’язнено.

Звільнення князя Всеслава із ув’язнення у 1068 р. Мініатюра Радзивіллівського літопису

Велике заворушення київських низів відбулося в 1068 — 1069 рр. Повстання проти Ізяслава Ярославича і його прибічників набрало такого розмаху, що князь був змушений залишити Київ і тікати до Польщі. “Двор княж” кияни пограбували. Повернувшись до Києва наступного року з допомогою польського короля Болеслава, Ізяслав розправився з учасниками повстання. Він наказав перенести торг з Подолу на гору, тобто в межі князівської частини міста. Такою акцією переслідувалася мета поставити під контроль уряду одне з найважливіших зосереджень суспільного життя Києва і зменшити вплив купецтва на “чорних” людей.

Із Києва повстання перекинулося на села, де воно набрало ще більшого розмаху. Населення Київської землі рішуче розправлялось з ляхами, розквартированими в околишніх селах на покорм, і змусило Болеслава терміново повернутися до Польщі.

Значні народні хвилювання відбулися в 1070 — 1071 рр. у Ростовській землі. Очолили їх, як і в 1024 р., волхви. Подолавши шлях від Ярослава до Білоозера і зібравши довколо себе близько 300 чоловік, служителі язичницьких культів звинуватили “лучших жен” у тому, що вони узурпували в своїх руках значні продовольчі припаси — “яко си жито держать, а си медъ, а си рыбы, а си скору”[433]. Повстання було придушено боярином Яном Вишатичем. Як вважають дослідники, в результаті повстання відбувся перерозподіл продовольчих запасів, що знаходились у руках багатих.

Одночасно із заворушеннями у Києві і Ростові вони відбулися і в Новгороді. Бунт очолив один із волхвів, який агітував населення виступити проти християнської віри. Розмах цього руху був великий. Літопис повідомляє, що волхв підбурював людей на розправу з єпископом. У цьому конфлікті князь і дружина взяли сторону єпископа, а просте населення —волхва. “И роздѣлишася надвоє: князь бо Глѣбъ и дружина его идоша и сташа у епископа, а людье всей идоша за волхва. И бысть мятежь великъ межи ими”[434].

Розправа князя Мстислава над повсталими киянами у 1069 р. Мініатюра Радзивіллівського літопису

У 1113 р. в Києві спалахнуло нове повстання. Приводом стала смерть князя Святополка Ізяславича, який проводив політику розширення прав київських купців і лихварів, чим були незадоволені і демократичні низи, і феодальні верхи Києва, які не бажали поступатися своїм давнім керівним становищем у державі.

Основне невдоволення було спрямоване проти князівської адміністрації, яку очолював воєвода Путята, а також проти купців і лихварів. Поширення народного заворушення викликало занепокоєння великих феодалів, які покладали свої надії на Володимира Мономаха: “Да вшед, установить крамолу сущую в людьях”. Мономах виправдав сподівання знаті і замирив київські низи.

У 30-ті роки XII ст. загострилися соціальні суперечності у Новгороді. Приводом стало заміщення новгородського княжого стола Всеволодом Мстиславичем. У 1132 р. бояри скористались невдоволенням низів і прогнали князя із Новгорода. Прибічникам Всеволода через деякий час вдалося придушити повстання, проте вже в 1136 р. розпочалося нове, спрямоване проти князя і його адміністрації. Бояри схопили Всеволода з жінкою і дітьми і посадили під арешт. Серед пред’явлених звинувачень було і те, що він “не блюдеть смерд”.

Особливою соціальною активністю характеризувалась ситуація 1146 — 1147 рр. на півдні Русі. Боротьба різних боярських угруповань і їх ставлеників на великокнязівський стіл сколихнула київські низи.

У 1146 р. повсталі розгромили двори представників адміністрації князя Ігоря Ольговича, які на чолі з тіуном Ратшею буквально розоряли населення. Хвилювання продовжились і наступного року. Їх кульмінацією стало вбивство Ігоря.

Ще одна літописна згадка про повстання у Києві відноситься до 1157 р. Розпочалося воно, як і в 1113 р., одразу ж по смерті великого князя. Про розмах і соціальний характер цього виступу народних мас можна скласти уявлення із рядків літопису: “И много зла створися въ той день: разграбиша дворъ его (Юрія Довгорукого. — Я. Красный и другый дворъ его за Днѣпромъ разъграбиша, егоже звашетъ самъ Раемъ, и Василковъ дворъ сына его разграбиша в городѣ: избивахуть Суждалци по городомъ и по селом, а товаръ ихъ грабяче”[435].

Приводом до широких народних виступів у Володимирській землі послужило вбивство боярами Андрія Боголюбського в 1174 р. Як тільки про смерть князя довідалось населення Боголюбова і Володимира, воно заходилося чинити розправу над князівською адміністрацією. Невдовзі до повсталих приєднались і селяни навколишніх сіл. Серед заходів нового князя Всеволода Юрійовича було і нормування штрафів, які стягувалися з населення на користь княжої адміністрації при розгляді нею судових справ, що вказує на деякі поступки володимирським низам.

Переслідування повсталими киянами князя Ігоря Ольговича в Федорівському монастирі. Мініатюра Радзивіллівського літопису

У 1207 і 1228 рр. відбулися великі народні рухи у Новгороді. У першому випадку повсталі виступили проти посадника Дмитра Мірошкинича і його братів, які обкладали міське і сільське населення непомірними данинами, у другому — проти архієпископа Арсенія і посадника В’ячеслава, що утримували величезні запаси продовольства, в той час як народ голодував. Рух “чорних людей” Новгорода в 1228 р. перебував у певному зв’язку з виступами смердів землі. Про це свідчать вимоги новообраного посадника до князя — не посилати своїх суддів по волостях, а також надати смердам деякі пільги при виплаті данини[436].

Вбивство князя Ігоря Ольговича. Мініатюра Радзивіллівського літопису

Таким чином, навіть на підставі неповних літописних свідчень можна зробити висновок, що боротьба низів з пануючими верствами населення була постійним і безумовно одним із суттєвих факторів соціальної і політичної історії Русі. У відповідь на утиски просте населення виступало за свої права, за поліпшення свого становища.

Народні рухи і постійна загроза нових бунтів змушували феодальні правлячі верхи йти на деякі поступки, вносити зміни у законодавство, які обмежували свавілля землевласників, князівської адміністрації і лихварів стосовно сільського і міського населення.

Але народні рухи на Русі були надто неорганізованими. Низи — об’єктивно велика суспільна сила — були політично незрілими. Вони не мали скільки-небудь чіткої програми дій, як правило, обмежувалися вимогами зміщення князя або осіб князівської адміністрації, які займалися зловживаннями, зменшення норм феодальної експлуатації.

Взагалі народні рухи на Русі X — XIII ст. ні в якому разі не можна характеризувати як антифеодальні. В умовах, коли феодалізм являв собою формацію, яка не вичерпала ще своїх прогресивних можливостей, а альтернативою їй могли бути тільки родоплемінні відносини, антифеодальні рухи, коли б такі мали місце, були б явищами глибоко регресивними. Насправді жодне із розглянутих повстань не ставило перед собою такої мети, як заміна існуючих правопорядків якимись принципово іншими. Народні маси боролися не проти феодальної системи як такої, а проти її вад. У таких умовах конструктивність народних рухів полягала насамперед у тому, що вони сприяли встановленню доцільніших форм соціально-економічних відносин на Русі[437].

Суспільно-політичні відносини і “Руська Правда"

У тісному зв’язку з соціальною активністю народних мас перебувала еволюція давньоруського феодального права. Виникнувши на основі звичаєвого, що мало місце у східних слов’ян ще у додержавний період, законодавство було поставлено на службу молодій державі, послідовно відстоювало і захищало інтереси князів, бояр та інших категорій заможного населення. Це добре видно вже на прикладі першого юридичного зведення, яким був “Устав і закон руський”, згадуваний у русько-візантійських договорах 911 і 944 рр. Він захищав власність багатих від спроб її привласнення бідними; в основу його було покладено принцип поділу людей на вільних і залежних (челядинів).

Древлянське повстання 945 р. змусило київську правлячу знать вжити заходів, спрямованих на врегулювання системи одержання податків з населення шляхом “уроків” і “уставів” — твердих норм феодального визиску.

В роки князювання Володимира Святославича посилилось так зване розбійництво (“и умножишася зело розбоеве”) — акти соціального протесту населення, що в процесі феодалізації втрачало свою землю. Для захисту землеволодільців Володимир увів новий закон, так званий “Устав земляний”. Спершу він передбачав смертну кару для розбійників, яку пізніше замінили конфіскацією майна розбійника на користь держави. Безпосередньо відповідальність за опір установленню феодальних порядків несла і община — верв.

Правові устави IX — X ст. увійшли до “Руської Правди”, найдавнішу частину якої склала “Правда Ярослава”, видана ним Новгороду в 1016 р. Новий закон регламентував взаємовідносини між різними станами міського населення. Близько 1024 — 1026 рр. Ярослав Мудрий, намагаючись зміцнити свою владу в Києві, видав “Покон вірний”, який регламентував розміри данини, що її збирали з населення на користь княжих дружинників, які приїжджали в общину правити судочинство і збирати карні штрафи — віри.

Дальший розвиток давньоруського законодавства пов’язаний з діяльністю синів Ярослава Мудрого. У 1072 р. Ізяслав, Святослав, Всеволод, а також їхні бояри і представники вищого духовенства затвердили у Вишгороді “Правду Ярославичів”. Поява нового кодексу юридичних норм справедливо пов’язується з народними рухами на Русі кінця 60-х — початку 70-х років XI ст. Вони засвідчили не тільки наявність соціальних суперечностей у давньоруському суспільстві, а й недосконалість існуючих правопорядків. Звичайно, новий кодекс, як і всі попередні, відстоював насамперед права пануючого класу. Життя його представників уже захищалося подвійними вірами. Посилилася персональна відповідальність порушників феодальних законів. Зросли розміри штрафів за порушення прав феодальної власності. Разом з тим “Правда Ярославичів” обмежувала до певної міри і свавілля вотчинників над залежним населенням. їм заборонялося без княжого суду (“без княжа слова”) “мучить” смердів. За порушення цієї норми винний платив три гривни. Призначався штраф і за крадіжку або знищення коней смердів. Підтверджені були і високі (40 гривен) штрафи за вбивство смерда, що працював на землі, яка перебувала у верховній власності держави. За вбивство вотчинного смерда стягувався штраф у розмірі всього п’яти гривен.

Поступки смердам були, зрештою, продиктовані інтересами феодального господарства, розвиток якого залежав від того, як селяни були забезпечені тягловою силою і реманентом.

Нову кодифікацію правових норм здійснив Володимир Мономах після народного повстання 1113 р. “Устав” Мономаха було затверджено на раді у селі Берестове, у якій крім самого князя взяли участь київський, білгородський і переяславський тисяцькі, “муж” (можливо, також тисяцький) князя Олега Святославича, інші представники феодальної знаті. Є підстави вважати, що ця рада відбувалась у той момент, коли в Києві ще продовжувалось народне заворушення. Володимир мав з’явитись у місті, охопленому смутою, з реальною відповіддю на вимоги народу[438].

Законодавство Мономаха загалом підтверджувало вотчинний імунітет феодала і його право на експлуатацію залежного населення. Разом з тим новий статут дещо обмежував лихварство, що можна розглядати як певну поступку влади жителям міст і сіл. Вносячи статті, які полегшували становище закупів, Володимир і його оточення керувалися насамперед розумінням того, що селянське господарство є найважливішою умовою економічного розвитку країни і для його нормального функціонування потрібні певні гарантії у сфері юридичного і економічного життя.

Наступний етап у розвитку давньоруського законодавства пов’язаний з широкими народними хвилюваннями 40-х років XII ст. на півдні Русі. Л.В. Черепнін об’єднував нові статті “Пространної Правди” у два устави: один пов’язував з діяльністю Всеволода Ольговича, інший — Ізяслава Мстиславича[439]. Якщо виходити із попередньої і наступної практики, коли удосконалення законодавства ішло вслід за народними рухами, а не передувало їм, можна припустити, що обидва ці устави з’явилися в роки правління Ізяслава Мстиславича. Статті про князівське гоподарство, правопорядки у вотчинних селах, про спадщину та деякі інші мають київське походження. Відгуком подій 1146 — 1147 рр. є й ті статті “Пространно!' Правди”, які обмежували права представників князівської адміністрації.

У “Пространній Правді” дослідники виділяють комплекс статей, які, можливо, зв’язуються з діяльністю Всеволода Велике Гніздо. Їх появу вважають наслідком народних виступів у Володимирському князівстві 1174 — 1175 рр. Нові законоположення про холопів стояли насамперед на сторожі інтересів великих земельних вотчинників, які отримали право повернення біглих холопів. А останні не були захищені жодними правовими нормами, за ними не визнавалося жодних юридичних прав, і тому вони могли виступати тільки від імені свого хазяїна. Так, ростово-суздальські бояри мали серйозні претензії до володимирських міщан, оголошували їх своїми “холопами”. Ідеться не про фігуральне розуміння вислову, а про буквальне, оскільки в місто збігалося багато сільських холопів. Тут вони намагалися досягти юридичної свободи і економічної незалежності. Але їх відхід із землі підривав сільськогосподарське виробництво, на що князівська влада не могла згодитись.

Разом з тим ряд статей про холопів дещо поліпшував їх становище. Обмежувались джерела повного холопства, що диктувалось умовами економічного розвитку і вимогами народних мас.

На початку XIII ст. тривалий процес формування давньоруського законодавства завершився у Новгороді[440]. Як і в попередні часи, правотворча діяльність верхів стимулювалася народом. Мова йде про відоме новгородське повстання 1209 р. Із Новгородського Першого літопису дізнаємося про надання Новгороду князем Всеволодом Юрійовичем “уставов старых князей”. Відбулося не стільки доповнення і розширення редакції “Руської Правди”, скільки юридичне закріплення її як чинного міського судебника.

Давньоруське законодавство в умовах існування станово-класового суспільства і феодальної системи не могло бути однаково справедливим до всіх верств населення. Літописці зауважували: “Йде же закон, ту и обид много”[441]. Тож і “Руська Правда”, покликана карати за образи і несправедливість, сама стала джерелом “обид” для простого населення.

Розділ 6

Етнічний розвиток Русі ІХ-ХІІІ ст.

Історики про етнічний розвиток Русі

Проблема етнічного розвитку Київської Русі — одного із важливих чинників її історії — постійно привертала увагу дослідників. Це питання досліджували історики та археологи, етнографи, філологи, антропологи. При цьому інтерес до етнічних процесів на Русі не завжди зумовлювався пошуками наукової істини. Свій деформуючий вплив на об’єктивне вирішення етнічної історії східних слов’ян справила політична кон’юнктура. В діалектичній єдності переплелися тут офіційна великодержавна доктрина “старшого брата” і національний комплекс “меншого”. Впродовж тривалого часу історики ведуть наукові дискусії з приводу права на києворуську спадщину. Належить воно росіянам чи українцям? При цьому в полемічному запалі нерідко забувають, що є ще й білоруси, теж безпосередньо причетні до цієї спадщини.

Історіографія даної теми висвітлювалась в радянський час за схемою великодержавної російської доктрини, а тому лишається, по суті, маловідомою не тільки широким колам читачів, а й спеціалістам. Вирвані з контексту дослідження окремі тези істориків (російських і українських) нерідко створюють викривлену картину їх поглядів на надзвичайно складну етногенетичну проблему часів Київської Русі. Тим часом, без неупередженого аналізу історіографічної спадщини об’єктивне осягнення її практично неможливе.

Перші спроби осмислення теми — походження руського народу — були зроблені в другій половині XVII ст. на фоні зростання його національної свідомості, викликаної національно-визвольною боротьбою і Переяславським актом 1654 р. Феодосій Софонович, ігумен київського Золотоверхого Михайлівського монастиря, у своїй “Кройніці”, написаній на межі 60 — 70-х років XVII ст., показав розвиток південноруських земель на широкому тлі загальноруської історії. На Київську Русь він дивився як на державу єдиного народу від Галича до Володимира-на-Клязьмі. Володимир Мономах, згідно з ним, “Русь, утрапленую и незгодами, и войнами межусобными сынов Володимеровых разорваною, своим розумом и мужеством в едино злучил и в монархию албо самодержавство по-старому привел”[442].

Ідея спільності походження руського народу стверджується в “Київському синопсисі”, виданому 1674 р. Укладачем його вважається архімандрит Києво-Печерської лаври Інокентій Гізель. Автор у кількох місцях праці зауважує, що руський народ від виникнення був єдиним. “Русский или паче Российский народы тыижде суть Словяне. Единого бо єства (...) и тогожде языка”[443]. Єдиною була і держава Київська, яка загинула під ударами “злочестивого Батия” у 1240 р. Прямою спадкоємицею Русі Київської “Синопсис” вважав Русь Володимирську, пізніше Московську[444].

Автор “Синопсису” не був оригінальний у своїх висновках. Етнічна та історична спорідненість східнослов’янських народів в Україні XVII ст. ні в кого не викликала сумнівів. Щоб переконатись у цьому, досить звернутися до документів того часу, в тому числі і до гетьманських універсалів. Гетьман Іван Виговський, відомий своєю пропольською орієнтацією, називав царя Олексія Михайловича, який “призрил на свою государеву отчину Киев и на всю Малую Русь милостью своею”, “сродником” великого князя Володимира[445]. В універсалі гетьмана Брюховецького до задніпровських (правобережних) українців вказується, що “не толко окрестные все народы, но и сама ваша милость, братья наша милая, признать то имеете, что в явной слепоте и обмане видимом пребываете, когда Руское имя на себе от предков своих нося, не к тому монарху [...] прибегаете”[446].

Традиції єдності слов’янорусів домонгольського періоду, помітні в працях дослідників XVII ст., мали своє продовження і в ґрунтовних історичних дослідженнях XVIII — початку XIX ст. В етнічній єдності всіх східних слов’ян були переконані В.М. Татищев, П.І. Симоновський, О. Рігельман, О. Шафонський, Д.М. Бантиш-Каменський.

В історичній хроніці “Короткий опис про козацький малоруський народ” П.І. Симоновський наголосив, що різниця між великоросіянами і малоросіянами “тоді сталася, коли вони (малоросіяни. — П.Т.) перейшли у володіння Литовське і Польське”[447].

О. Шафонський висловив оригінальну думку про старшинство малоросійського народу над усіма іншими слов’янськими народами, в тому числі і великоруським[448]. Новий погляд на етногенез малоросів хоч і не підважував загальноприйняту концепцію спорідненості, все ж вносив суттєві корективи.

Близьку за змістом точку зору висловив Я.Маркович, він вважав, що Київська земля була “колискою росів” — спільних попередників малоросіян і великоросіян[449].

“Історія Росів”, авторство якої приписується то білоруському архієпископу Георгію Кониському, то Григорію і Василю Полетикам, викладає історію Південної Русі до монгольського розгрому як частину загальноруської.

В ній чітко підкреслена ідея спільності походження всіх слов’ян та існування в часи Київської Русі єдиного руського народу.

В авторській передмові до “Історії” читаємо: “История Малой России до времен нашествия на нее Татар с ханом их Батыем соединена с историею всея Руси, или она-то и есть единственная история Российская”[450].

Значний інтерес до об’єктивного розуміння проблеми етнічного розвитку східних слов’ян становить відома прокламація гетьмана Івана Мазепи до малоросійського народу, розіслана напередодні Полтавської битви 1709 р.

В ній Мазепа справедливо звинувачує московський уряд у порушенні договору з Б.Хмельницьким, відзначає всі ті біди і утиски, яких зазнає малоросійський народ від царського деспотизму, але й застерігає від війни з Великоросіею “единовѣрной и единоплеменной”. Адже відомо, писав він, “что прежде были мы то, что теперь Московцы: правительство, первенство и самое название Руси отъ насъ къ нимъ перешли. Но мы теперь у нихъ, какъ притча во языцѣхъ”[451].

На початку XIX ст. побачила світ перша синтетична праця з історії України. її автором був відомий український історик, дипломат і державний діяч Д.М. Бантиш-Каменський. У вступі до своєї “Історії Малой Росії” він ' писав, що країна, яка потім стала відома під назвою Малої Росії, первісно становила основну частину володінь великих князів руських і являла собою “вітчизняну колиску нашу”. Поділ єдиного руського народу на східне і південне відгалуження історик датував часами поневолення Південно-Західної Русі Литвою і Польщею”[452].

Оригінальні думки з приводу етнічних процесів на Русі висловив М.О. Маркевич. Згідно з одним його твердженням, малоруський народ походив від іншої племінної основи, ніж великоруський. Згідно з іншим — усі три відгалуження руського народу мають єдине походження, але великороси були молодшими братами малоросів. У той час як малоруський народ сформувався в незапам’ятні часи, великоруський виник значно пізніше з переселенців з території Південної Русі[453].

З думками О. Шафонського і М.О. Маркевича, по суті, солідаризувався історик Ю.І. Венелін, який, відзначаючи спільність походження східнослов’янських народів, переважне право називатись Руссю віддавав українцям[454].

Приблизно з середини XIX ст. проблема киеворуської етнічної спадщини набуває принципової гостроти. Починаючи з М.П. Погодіна, російські вчені висвітлюють історію Русі як історію лише великоруського народу. Обґрунтовуючи великодержавні претензії, М.П. Погодін відмовляється від традиційної для вітчизняної історіографії концепції спільності походження східнослов’янських народів. За ним, українці не мають жодного відношення до історії Київської Русі, оскільки переселились у Подніпров’я тільки після монголо-татарської навали з Підкарпаття і Волині. До цього тут жили великороси, які під тиском завойовників відійшли на північно-східні землі. Що стосується давньоруської (церковнослов’янської) мови, то вона, згідно з М.П. Погодіним, найближче споріднена з великоруською і в ній відсутні будь-які ознаки малоросійської[455].

У полемічних філологічних листах відомий український вчений М.О. Максимович переконливо спростував твердження М.П. Погодіна про виняткове право великоросів на києворуську спадщину. Серед аргументів було і раннє твердження самого М.П. Погодіна про те, що наша “простонародна, туземна мова тоді вже поділялася на ті ж говірки, на які поділяється тепер, тобто у Києві, Чернігові, Галичі говорили по-малоросійськи; у Могильові, Вітебську по-білоруськи; у Володимирі, Московських краях по-великоруськи”.

М.О. Максимович обстоював “найближчу спорідненість руських говірок, за якою малоросійська і великоросійська говірки, або, кажучи повніше і точніше, південноруська і північноруська мови — рідні брати, сини однієї руської мови”[456]. Їх відособлення і виділення південноруської мови, як вважав М.О. Максимович, відбулося ще в дотатарський період, “коли Київська Русь була представницею руського світу, як після татар стала Русь Московська”[457]. У свою чергу, південноруська мова також не була єдиною, а поділялася на дві говірки: “малоросійську, яка існувала здавна з обох сторін Дніпра — на Україні, Подолії, Волині і в Сіверщині, і червоноруську, що також існувала здавна з обох сторін Дністра у Галиції і Карпатах”[458].

Відомий філолог І.І. Срезневський ототожнював мову народну і писемну у найдавніших давньоруських пам’ятках і не бачив можливості віднайти в ній будь-які ознаки малоросійської. Відокремлення малоросійської говірки і народу від великоросійської говірки і народу, на його думку, відбулося вже після татарської навали.

Велику увагу проблемі етнічного розвитку часів Київської Русі приділяв М.І. Костомаров. Його погляди щодо цього викладені у працях “Мысли о федеративном начале древней Руси”, “Две русские народности”, “Черты народной южнорусской истории” та ін. Вони неоднозначні, нерідко суперечливі, але завжди оригінальні і цікаві. На його думку, у першій половині нашої історії, в період удільно-вічового укладу, народна загальноруська стихія виступає в сукупності шести головних народностей, а саме: південноруської, сіверської, великоруської, білоруської, псковської і новгородської[459]. Їх етнічною підосновою були літописні племена, які консолідувались у більші спільності. Названі народності не являли собою нероздільних етнічних монолітів.

Обширна і різноманітна південноруська народність в удільний період відособилась системою частин, які утворювали одну землю. Вони відрізнялись одна від одної народними звичаями, говірками, способом життя, але їх доля впродовж тривалого часу була нероздільна. Навіть Сіверія, яка за говіркою, життєвим укладом і фізичною структурою посідала середнє місце між південнорусами, великорусами і білорусами, більше тяжіла до півдня, ніж до півночі[460].

Певною етнографічною своєрідністю відзначалось населення Києва — Руської землі у вузькому значенні цього слова. Постійне проживання тут варягів і греків, шведів і датчан, печенігів і поляків, представників Інших слов’янських і неслов’янських народів, на думку М.І. Костомарова, спричинилося до того, що в Київській землі, менше, ніж в інших регіонах, міг зберігатися чистий тип однієї народності[461].

Згідно з спостереженням М.І. Костомарова, близьким до Південної Русі було населення Новгородщини. Навіть у XIX ст. воно вживало такі слова, яких не знала великоруська мова, але які мали поширення у малоросійській. Наприклад: “шукать”, “хилить”, “шкода”, “що” замість “что”, “жона” замість “жена”; у словах “дівиця”, “травиця” — “я” замість “а”[462]. На цій підставі М.І. Костомаров робив висновок, що Новгород завжди був рідним братом Півдню[463].

Висновки М.І. Костомарова про поділ східних слов’ян домонгольського періоду на ряд народностей сприймаються нерідко надто спрощено, як незаперечна констатація існування на той час українців, росіян і білорусів у їх сучасній етнографічній структурі. Тим часом, нічого подібного М.І. Костомаров не стверджував. “Розуміється, — писав історик, — було б легковажно уявляти, що образ, у якому південноруська народність з її ознаками була у давнину, той самий, у якому ми зустрічаємо її в пізніші часи. Історичні обставини не давали народу стояти на одному місці... Якщо ми, відносно давнини, говоримо про південноруську народність, то розуміємо її у тому вигляді, який був прообразом сучасного”[464]. Аналогічно розумів він і великоруську народність, яка, по суті, була зерном майбутньої Великої Русі[465].

Виділивши кілька давньоруських народностей, М.І. Костомаров не заперечував їх спорідненості. “Всі разом носили вони назву спільної Руської землі, належали до одного спільного складу і усвідомлювали цей зв’язок”[466].

У своїх висновках щодо етнічного розвитку Київської Русі М.І. Костомаров значно ближчий до історичної дійсності, ніж деякі його сучасні послідовники. Велике етнічне ціле (за термінологією історика “народна загальноруська стихія”) не виключало етнографічної своєрідності його окремих частин.

Помітне місце в дослідженні східнослов’янського етногенезу посідає В.Б. Антонович. Як і свого часу М.О. Максимович, він рішуче не погодився з висновками М.П. Погодіна і його послідовників про поголовну міграцію населення Південної Русі під тиском монголо-татар на північний схід і зайняття його місця переселенцями з Карпат. В.Б. Антонович переконливо відвів також тезу польських істориків Грабовського, Шайнохи та інших, за якою Середнє Подніпров’я після монгольської навали колонізувалося польськими вихідцями з берегів Вісли. Неможливо, твердив історик, щоб переселення цілих народних мас відбулося непомітно і не лишило будь-якого сліду в писемних джерелах. І як могло трапитися, що переселенці з берегів Вісли “у XVI ст. становили суцільну масу з характером руської, а не польської народності”[467].

В.Б. Антоновича вважають першим, хто виступив з тезою про винятково українську етнічну основу Київської Русі, при цьому йому нерідко приписуються думки, яких він насправді ніколи не висловлював. Кажучи про взяття Києва 1169 р. військами Андрія Боголюбського, історик зауважував, що його пограбуванням займалися не лише суздальці, а й чернігівці. У жодній історичній праці В.Б. Антоновича немає етнічного протиставлення Південної і Північно-Східної Русі X — XIII ст. Київська земля XIII — першої половини XIV ст. “втратила значення першого, старшого княжіння і серед роздроблених руських областей займала місце другорядне, непомітне”[468]. “У XIV ст. у долі Русі, — писав історик, — трапився новий історичний поворот, який накреслив для Києва нову політичну роль на новому терені. У цей час роз’єднані і ослаблені руські землі починають знову об’єднуватись у більші і міцніше зв’язані політичні організми. Намагання це відбувається одночасно на двох окраїнах руського світу: тимчасом як на північному сході Русі... виникає нова, сильна Руська держава, південно-західні руські землі знаходять точку опертя у Великому князівстві Литовському”[469].

Теза В.Б. Антоновича про різні шляхи історичного розвитку Південної і Північно-Східної Русі другої половини XIII — XVI ст., яка є цілком правильною і обґрунтованою, не дає жодних підстав приписувати історику аналогічного висновку і стосовно часів Київської Русі. Щодо етнічної термінології, то вона скрізь вжита істориком зі словом “Русь”: “руська народність”, “руське народонаселення”, “руський світ”. Ні про який міжетнічний антагонізм Південної і Північно-Східної Русі у X — XIII ст. В.Б. Антонович не веде мови.

У 80-х роках XIX ст. було здійснено спробу реанімувати теорію М.П. Погодіна про потатарське заселення Середнього Подніпров’я українцями. З нею виступив відомий російський філолог О. Соболевський. У рефераті “Как говорили в Киеве в XIV — XV вв.” дослідник дійшов висновку, що в текстах документів того часу ще відсутні українські фонетичні особливості, а, отже, заселення Київщини новим населенням сталося не раніше XVI ст. Так теорія М.П. Погодіна була доведена до повного абсурду. Проти неї дружно виступили провідні українські історики і археологи В.Б. Антонович,

М.П. Дашкевич, С.Т. Голубєв та ін. На підставі переконливих фактів вони показали історичну неспроможність теорії повного запустіння Середнього Подніпров’я у другій половині XIII — XIV ст. і зміни тут населення. Велика заслуга в цьому належала і молодому М.С. Грушевському, який найґрунтовніше показав неперервність історичного процесу у Південній Русі з часів київських до кінця XIV ст.[470]

Філологічні аргументи О. Соболевського знайшли як противників (П. Житецький), так і прихильників (О.О. Шахматов). Щоправда, в процесі активної історико-філологічної дискусії О.О. Шахматов поступово відійшов від переконання про великоросійську етнічну основу всіх східнослов’янських племен. Ґрунтуючись на даних мови, лінгвістичному аналізі руських говірок, вчений дійшов висновку, що з часом на базі загальноруської єдності виникають три руські народності. Південноруська, або малоруська, увібрала в себе полян, сіверян, древлян, волинян, уличів і хорватів; білоруська відповідно — дреговичів, радимичів, частину кривичів; великоруська — словен, східну частину кривичів, в’ятичів[471]. Що стосується населення Києва, то його, за О.О. Шахматовим, хоч і немає підстав не визнавати південноруським, але слід вважати досить змішаним, у його складі були представники всіх руських племен.

Найпослідовніша концепція етногенезу східних слов’ян до київського періоду і після нього належить М.С. Грушевському, але й вона не позбавлена внутрішніх суперечностей. Розглянувши у примітках історіографію питання, він дійшов висновку, що український народ на своїх історичних землях існує з IV ст.н.е. спершу під назвою антів, потім полян і згодом русів[472].

У вступних замітках до першого тому “Історії України-Руси” М.С. Грушевський стверджував: “Ця праця має подати образ історичного розвою життя українського народу або тих етнографічно-політичних груп, з яких формується те, що ми мислимо тепер під назвою українського народу, інакше званого “малоруським”, “південноруським”, просто “руським” або “русинським” ... Його старе історичне ім’я: Русь, русин, руський, в часи політичного і культурного упадку було присвоєно великоросійським народом, котрого політичне і культурне життя розвинулося на традиціях давньої Руської держави, і великоросійські політичні організації — як вел.кн.Володимирське, і потім вел.кн.Московське уважали себе спадкоємцями, наслідниками тої старої Руської (Київської) держави”[473].

Із цитованого тексту випливає дві важливі засадничі тези. Перша зводиться до того, що М.С. Грушевський бачив український народ в далекій глибині століть, як певні “етнографічно-політичні групи”, із яких формується те, що “ми мислимо тепер під назвою українського народу”. Згідно з іншою, великоруський народ, хоч і привласнив собі ім’я Русь, все ж “розвинувся на традиціях давньої Руської держави” і вважав себе її спадкоємцем.

У статті, присвяченій періодизації української історії, М.С. Грушевський відзначав, що “Київська держава, право, культура були утвором одної народності — українсько-руської, Володимиро-Московська — другої, великоруської”[474]. Друга частина терміну — “руської”, незважаючи на заперечення істориком існування “загальноруської” народності, навіть поза авторським бажанням, засвідчує спорідненість обох народностей.

Якщо говорити про рівень етногенетичного зв’язку з Київською Руссю, то М.С. Грушевський і його попередники справді мали рацію, коли стверджували, що ближчим він був в українців, які жили на корінних землях Русі і є її безпосередніми спадкоємцями.

З часом погляди М.С. Грушевського еволюціонували в напрямі визнання за українським народом етнічної сформованості вже з антських часів. Антами, згідно з істориком, грецькі письменники VI — VII ст.н.е. називали саме українців. Українцями були поляни, древляни, дуліби і навіть племена, які жили над Доном і на Азовському узбережжі[475].

Нова схема українського етногенезу у М.С. Грушевського виявилася безпрецедентно спрощеною. В ній опущені всі проміжні ланки розвитку східнослов’янської людності. Коли б це було справді так, то українці являли б собою явище виняткове у світовій історії, яка не знає прикладів того, щоб народ упродовж півтори тисячі років не зазнавав етнічних змін.

О.Я. Єфименко в ґрунтовній праці “Історія українського народу” запропонувала більш реалістичну концепцію етногенетичного процесу. “Російська історія як наука повинна складатись із двох самостійних і паралельних частин: із історії північно-східної, або Московської, Русі і історії Русі Південної і Західної, або Литовсько-Польської”. До цього в російській науковій літературі, як слушно відзначила дослідниця, прийнято було розуміти під висловом “російська історія” лише історію північно-східної її половини[476].

О.Я. Єфименко хоч і намагається стати над суперечками прихильників “великоруських” і “малоруських” теорій, все ж схиляється до думки, що повного запустіння і знищення населення на півдні Русі таки не було. Етнічний розвиток часів Київської Русі уявлявся їй у складному діалектичному переплетінні процесів інтеграційних і диференційних. “Упродовж всього цього періоду, який закінчується монгольською навалою, історію нашу роблять групи східнослов’янських, або руських, племен, які відособились за областями, але начебто не виявляли того глибокого розпаду на два русла, який спостерігається пізніше... Коли туман, що оповив майже всю Руську землю, повністю розсіюється, ми спостерігаємо на нашій території два великих розгалуження руської народності, які неначе поглинули колишні племінні особливості, народності південноруську і північноруську”[477].

Етнічні проблеми цікавили й видатного українського письменника і вченого І.Я. Франка, який гостро і зацікавлено відреагував на вихід у світ першого тому “Історії України-Руси” М.С. Грушевського. Зібравши всі можливі згадки давніх авторів про антів, він дійшов висновку, що на їх підставі можна твердити лише про слов’янство цього народу, який був предком усієї давньоруської людності, у тому числі і північного племені в’ятичів[478].

І.І. Огієнко вважав, що найстаріша назва нашого (українського. — П.Т.) народу була “руський”, яка повністю залишилася в Галичині, де простий народ тільки й зве себе тим ім’ям — руським народом, споминаючи свою давнину, зве себе і наш народ у межах Росії. До Москви, згідно з автором, назва “Русь” була занесена з берегів Дніпра після того, як політичний центр держави перемістився з Києва на північний схід[479].

Практично всі традиції історичної думки дожовтневого періоду так чи інакше успадковані дослідниками нашого часу. Йдеться не лише про альтернативність висновків вчених щодо проблеми етнічного розвитку Київської Русі, а й про систему аргументації. У багатьох випадках вона базується не на твердих документальних фактах, а на емоційному сприйнятті явищ історії, апріорному переконанні в незмінності етнічної ситуації від середньовіччя до наших днів. Характерним прикладом цього може бути ставлення до міжкнязівською боротьби на Русі. Ряд істориків, вітчизняних і зарубіжних, розглядають ці можновладні чвари крізь етнічну призму. “Українські” Київ і Південна Русь протиставляються “російському” Володимиру-на-Клязьмі і Північно-Східній Русі або “білоруському” Полоцьку.

У питанні про характер етнічного розвитку Київської Русі на першому, ранньофеодальному етапі її розвитку (до 30-х років XII ст.) дослідники не мають принципових розходжень. Переважна більшість сходиться на тому, що вже в IX — на початку XII ст. на основі 15-ти східнослов’янських племінних об’єднань сформувалася відносно єдина давньоруська етнічна спільність, головною умовою консолідації якої було створення єдиної держави Київська Русь. Що стосується етнічного процесу другого етапу історії Русі (до 40-х років XIII ст.), то тут думки дослідників розійшлися.

М.С. Державіну здавалося, що феодальна роздробленість відіграла вирішальну роль у подальшій культурно-історичній долі давньоруського народу. Вона сприяла обласному відокремленню земель, їхній економічній, політичній і культурній роз’єднаності[480].

Аналогічну оцінку впливу феодальної роздробленості на етнічний розвиток дає і В.В. Мавродін, який дійшов висновку, що вже в XI — XII ст. процес злиття східного слов’янства в єдиний народ уповільнюється, потім і зовсім припиняється. Старі мовні і етнокультурні особливості, успадковані від племен і земель Русі і не ліквідовані спільністю київських часів, ускладнюються новими, що виникали в період феодальної роздробленості і обумовлювались економічною і політичною ізольованістю давньоруських князівств. Намічаються етнічні утворення, які відповідали “самостійним державам періоду феодальної роздробленості”[481].

Близькі висновки містять і праці К.Г. Гуслистого. Він вважав, що в домонгольський час давньоруська народність не стала вповні стійкою етнічною спільністю. Феодальна роздробленість Русі XII — XIII ст. визначила процес розмежування окремих її частин і виникнення передумов для формування трьох східнослов’янських народностей. Ріст феодальної роздробленості не тільки затримав, а й перервав процес консолідації давньоруської народності[482].

Про початки розкладу давньоруської народності ще в надрах Київської Русі писав також і Б.Д. Греков, щоправда, він не пов’язував цей процес безпосередньо з феодальною роздробленістю. Згідно з ним, історія Київської Русі — це не історія України, Білорусії чи Росії, а період їхньої спільної історії, коли формувались і великоруський, і український, і білоруський народи[483].

Думку про глибокі домонгольські корені процесів етнічних змін, що виявлялись насамперед у мовних новоутвореннях, поділяють і лінгвісти. Відомий український мовознавець Л.А. Булаховський вважав, що найінтенсивніше формування діалектних особливостей давньоруської мови відбувалося в XII — XIII ст. Ці процеси, проте, не були наслідком державного розкладу Русі. Навряд, писав дослідник, щоб диференційні тенденції давньоруської мови відбили долі київської державності. Мовні особливості, специфічні для певних, переважно великих, територій, існували вже в домонгольський час, але вони навряд чи збігалися із землями феодального роздроблення. Такий збіг в умовах постійних війн і колонізаційних рухів був швидше винятком, ніж правилом[484].

Р.І. Аванесов, підкреслюючи необхідність порівняльного вивчення мов та історії народу, стверджував, що, оскільки у XII — XIII ст. відбувається зміщення історичного життя на північ, північний схід і північний захід, говірки цих зон переживають досить важливі новоутворення. На цей час виділяються говірки новгородська, галицько-волинська, смоленсько-полоцька, київська і ростово-суздальська. І хоча в XII — XIII ст. виникли і розвивалися діалекти феодальної пори, давньоруська мова на той час ще не розпалася, давньоруська народність продовжувала існувати. Діалектні відмінності поки що не перекривали собою єдності, що складалася протягом століть, в народі утримувалось почуття цієї єдності[485].

Розклад давньоруської мови і формування на її основі трьох східнослов’янських мов, як справедливо вважав Ф.П. Філій, — не короткочасний акт мовного розвитку, а тривалий історичний процес. Наростання діалектизмів у фонетичній системі давньоруської мови простежується вже в пам’ятках XI — XII ст., в XII — XIII ст. складається п’ять діалектних зон — південна, західна, північна і північно-східна, приоксько-верхньодонська і прикарпатська; в XIV — XV ст. набувають значного поширення особливості, характерні для російської, української і білоруської мов. Можна гадати, робив висновок дослідник, що етномовна карта східного слов’янства була б іншою, коли б не було грізних подій XIII — XIV ст.[486] Згідно з Ф.П. Філіним, недостача фактів змушувала дослідників реконструювати давні діалекти чи діалектні ареали не стільки на основі лінгвістичних матеріалів, скільки на основі історичних свідчень і географічних ознак. Але при такому підході мовний діалект виявляється не лінгвістичним, а тільки географічним поняттям. Сам Ф.П. Філій вважав, що діалектні зони, як правило, не залежали від кордонів між князівствами. Хоча в епоху феодальної роздробленості і утвердилися сприятливі фактори для інтенсифікації виникнення діалектизмів, загалом ще не було умов для утворення стійких діалектів[487].

Ряд учених, особливо археологів і етнографів, послідовно обстоювали ідею існування єдиної давньоруської народності аж до монголо-татарської навали і навіть пізніше. Аналіз писемних джерел дав можливість Б.О. Рибакову зробити висновок, що і в епоху феодального дроблення Русі XII — XIII ст., незважаючи на існування кількох десятків князівств, єдність давньоруської народності добре усвідомлювалась і знаходила відображення в термінології — вся Руська земля протиставлялась відокремленим вотчинам князів. Аж до XIV ст. (до часу Куликовської битви) утримувалась єдність давньоруської народності, яка продовжувала усвідомлювати себе як єдине ціле. Зроблений висновок знаходить підтвердження і в аналізі археологічного матеріалу, який не дає можливості вловити ознаки розпаду давньоруської народності на три групи[488].

Згідно з В.Й. Довженком, етнічний розвиток в епоху Київської Русі йшов шляхом консолідації давньоруської народності. Він не поділяв висновків про якусь особливу роз’єднаність давньоруських земель в епоху феодальної роздробленості, а отже, і не вважав її причиною розпаду єдиної народності на три народи — російський, український і білоруський. Ці причини, на думку історика, слід шукати в історичній ситуації другої половини XIII — XIV ст., коли були розірвані зв’язки між давньоруськими землями, роз’єднані окремі частини єдиного давньоруського народу і поставлені в різні умови дальшого розвитку[489].

Досліджуючи етнічні процеси періоду феодальної роздробленості, А.І. Козаченко дійшов висновку, що в цей час спостерігається дальший розвиток давньоруської народності. Він був зумовлений як зовнішньою небезпекою, рівної якій в той час не знав жоден народ Західної Європи, так і зростаючою потребою національної єдності, створення сильної князівської влади. Давньоруська народність, на думку А.І. Козаченка, однією з перших у Європі стояла на шляху до консолідації в єдину націю, але в середині XIII ст. цей процес був припинений[490].

У дослідженні, присвяченому національній самосвідомості в Давній Русі, Д.С. Лихачов показав життєву силу ідей народної єдності[491].

В.Т. Пашуто вважав, що і в часи єдності Русі, і в період феодальної роздробленості (яка не була абсолютною) жителі усіх частин країни ясно усвідомлювали свою приналежність до давньоруської народності і засуджували будь-які спроби захопити її землі іноземцями[492].

Східні слов’яни напередодні утворення Київської держави

Наведений історіографічний нарис показує, що проблема лишається і потребує подальшого неупередженого об’єктивного дослідження.

Але при цьому слід підкреслити, що етнічні процеси східного слов’янства, як і інших народів, тісно пов’язані з соціально-політичним і державним розвитком. Процеси ці взаємообумовлені, і саме так їх слід розглядати.

Почнемо із з’ясування етнічної ситуації східних слов’ян напередодні їх політичної консолідації. “Повість минулих літ” у вступній частині дає широку картину розселення слов’ян взагалі і східних зокрема. “Тако же и ти словѣни пришедше и свѣдоша по Днѣпру и нарекошася поляне, а друзии древляне, зане сѣдоша в лѣсѣх; а друзии сѣдоша межю Припетью и Двиною и нарекошася дреговичи; инии сѣдоша на Двинѣ и нарекошася полочане, рѣчьки ради, яже втечеть въ Двину, имянемъ Полота... Словене же сѣдоша около озера Ильменя..., а друзии сѣдоша по Деснѣ, и по Семи и по Сулѣ и нарекошася сѣверъ”[493].

Далі на сторінках літопису з’являються повідомлення про інші східнослов’янські племена: кривичі жили у верхів’ях Волги, Західної Двіни і Дніпра; дуліби, волиняни і бужани — в Побужжі; радимичі — на Посожжі; в’ятичі — в басейні Оки; хорвати, уличі і тиверці — в Подністров’ї, Карпатах і до Чорного моря.

Говорячи про розселення східнослов’янських племен, слід пам’ятати, що йдеться не про маленькі племінні угруповання, а про союзи племен, а може, й більш значні етнічні спільності. П.М. Третьяков називав їх примітивними народностями — “народцями”[494]. В.В. Мавродін прийшов до висновку, що літописні “племена” Східної Європи були територіальними етнічними утвореннями[495].

Карта розселення східнослов’янських союзів племен в ранньодержавний період VII — IX ст.

Останнім часом при характеристиці літописних “племен” дослідники почали зважати на фактори їх політичного розвитку. В.Т. Пашуто вбачав в “полянах”, “древлянах”, “в’ятичах” своєрідні конфедерації княжінь, в яких уже помітні інститути політичної влади[496]. Аналогічні висновки містяться в працях ряду інших дослідників і засновуються насамперед на аналізі літописних свідчень. Розповідаючи про полян, літописець зауважив, що на чолі їх стояв князь Кий, який “княжаше в родѣ своемъ”. Інші літописні “племена” мали аналогічну суспільно-політичну організацію; в кожному з них правили свої князі.

Жіночі прикраси полян. Малюнок П. Корнієнка

При з’ясуванні характеру етнічного розвитку східних слов’ян переддержавного періоду слід мати на увазі такі літописні уточнення. Перше — окремі східнослов’янські групи одержали свої назви від місць розселення. “Прозвашася имены своими, гдѣ сѣдше на которомъ мѣстѣ”[497]. Друге — всі вони мали внутрішнє усвідомлення етнічної спільності насамперед через єдину мову, яка відрізняла їх від народів, що їх оточували. “А се суть инии языци”[498]. І третє — кожна група східних слов’ян мала свої етнографічні особливості. “Имяху бо обычаи свои, и законъ отецъ своих и преданья, каждо свой нравъ”[499].

Справедливість літописних тверджень знаходить підтвердження в археологічних дослідженнях слов’янських пам’яток VI — VIII ст. При загальній близькості матеріальної культури на всій території розселення східних слов’ян помітні і регіональні її особливості.

Першим звернув на це увагу А.А. Спіцин, який вважав, що основними етновизначальними ознаками тієї чи іншої області є обряд поховання, типи поховального інвентаря, прикрас і насамперед форми скроневих кілець[500].

З певними застереженнями ці ознаки вважаються етновизначальними і в наш час.

У дослідженні, присвяченому археологічним старожитностям східних слов’ян, В.В. Седов зробив спробу окреслити територію кожного літописного міжплемінного об’єднання на підставі виявлення специфічних рис матеріальної культури[501]. Маючи літописні історико-географічні орієнтири, завдання це не видається надто складним. Але без них же, користуючись лише даними археології, визначити суму специфічних етнографічних виявів культури того чи іншого “племені” набагато складніше. А часом це і неможливо.

Жіночі прикраси сіверян і в’ятичів. Малюнок П. Корнієнка

Особливі труднощі виникають при пошуку етновизначальних рис матеріальної культури полян. І.П. Русанова вважала характерною полянською рисою кургани з ямним обрядом поховання і на цій підставі включала до території розселення полян навіть чернігівське Подесення[502]. Насправді ж єдність поховального обряду, як і інших елементів матеріальної культури в Середньому Подніпров’ї і Нижньому Подесенні, визначалася процесами політичної консолідації населення регіону. Саме тут формувалась історична “Руська земля”.

Аналогічні труднощі виникають і перед дослідниками інших етнографічно-порубіжних територій, де також відсутня археологічна специфіка. Навіть така універсальна етновизначальна ознака, як скроневі кільця, і та не завжди гарантує правильність визначення “племінної” належності території. На їх підставі практично неможливо розмежувати хорватів і тиверців, волинян і древлян.

Чіткіше етнографічні особливості проступають у межах більших регіонів, які охоплюють територію розселення кількох літописних “племен”. Вони обумовлювалися насамперед різними географічними умовами, а також сусідством іншоетнічного населення. На півдні і південному заході групи близьких племен становили поляни, сіверяни (чернігівські), древляни і, частково, дреговичі, волиняни і дуліби, тиверці і білі хорвати; на північному сході — сіверяни східні, в’ятичі і радимичі[503]; на північному заході — дреговичі, кривичі, словени.

Загалом східнослов’янські племена VI — VIII ст. знаходились на однаковому етапі свого культурного, економічного і соціально-політичного розвитку, але в окремих районах поступальність процесу була більш прискореною. Одним із таких районів був південний, де в означений період високого рівня досягло землеробство і ремесло. Розкопки багатьох слов’янських поселень (Пеньківка, Сахновка, Пастирське, Григоровка, Зимно, Рипнів, Хотомель, Княжа Гора, Новотроїцьке, Волинцеве та ін.) виявили досить досконалі і продуктивні широколопасні наральники[504]. Знахідки держакових й втулкових чересел засвідчують застосування плужного орного знаряддя[505]. Значного поширення набули у слов’янського населення серпи, коси-горбуші, інші землеробські знаряддя, які засвідчують значний прогрес у сільському господарстві. Аналіз знахідок зерен злаків, а також їх відбитків на глиняному посуді або обмазці показує, що південна група східних слов’ян культивувала майже всі відомі у середньовіччі культури — просо, пшеницю, жито, овес, ячмінь, горох, боби та ін. Є всі підстави стверджувати, що сільськогосподарське виробництво в переддержавний період не лише забезпечувало населення потрібним продуктом, а й створювало значну частку додаткового — як необхідної основи політичної консолідації.

В археологічних матеріалах VI — VIII ст. досить чітко відбилися і ті поступальні процеси, що відбувались у ремісничому виробництві. Виявлені центри залізодобування (Григоровка, Гайворон), залізообробки (Зимно, Пастирське). Про потужність цих основних галузей ремесла свідчать численні знахідки землеробських знарядь, ремісничого інструментарію, предметів озброєння. Структурний аналіз показує, що ковальська справа характеризувалася складними технічними і технологічними процесами, які вимагали значних спеціальних знань і практичних навиків. Якісний перелом в обробці заліза припадає на другу половину VII — VIII ст.[506]

Менш розвиненим було ювелірне ремесло, але й воно виявляло тенденцію до розвитку. В ряді поселень знайдено рештки майстерень ювелірів. У південних землях, куди рано почали проникати вироби зі Сходу, почалось освоєння технік зерні і скані, застосування її при виготовленні скроневих кілець, луниць тощо.

Різке збільшення потенціалу сільськогосподарського і ремісничого виробництва створювало сприятливі передумови для виходу частини їх продукції на ринок, а отже, стимулювало торгівлю. Знахідки візантійських монет VI — VIII ст. у Києві, арабських монет VIII ст. у Києві та інших пунктах Середнього Подніпров’я свідчать про налагодження міжнародних торговельних зв’язків. Так звані скарби антів (або русів) містять дорогоцінні вироби іранських та візантійських майстрів.

У плані суспільного устрою східні слов’яни VI — VIII ст. (принаймні, південна їх група) перебували на перехідному етапі свого розвитку, який визначається як військово-демократичний. Із візантійських писемних джерел дізнаємося, що східнослов’янське суспільство третьої чверті І тис.н.е. було вже значною мірою соціально стратифікованим. Досить помітною силою стає племінна знать, із середовища якої обиралися вожді-князі. Імена деяких із них — Ардагоста, Мусокія, Пірогоста, Хільбудія — донесли до нас візантійські хроніки; князя Кия — “Повість минулих літ”. Певно, саме з цими слов’янськими князями — вождями періоду військової демократії — слід пов’язувати скарби дорогоцінних речей із золота і срібла типу гладоського, мартинівського чи перещепинського.

Процеси зародження станово-класових відносин, що базувалися на зрослому економічному розвитку, в своїй потенції утримували велику інтегруючу силу, вони розривали “племінну” замкнутість і створювали сприятливі умови для формування в східнослов’янському суспільстві етнополітичних угруповань вищого порядку.

Підсумовуючи сказане, слід визнати, що етнічний розвиток східних слов’ян переддержавного періоду визначався переважно інтеграційними тенденціями. Незважаючи на всі локальні відмінності, східні слов’яни в цей час, безперечно, становили собою єдиний етнокультурний масив. Було то виявом сили консолідаційних процесів, генетично притаманних єдиному етносу, чи свідченням слабкості племінного автономізму, який не міг зруйнувати східнослов’янську спільність, сказати важко. Наступний етап етнічної консолідації східних слов’ян репрезентує ранньодержавне утворення “Руська земля”, що сформувалося в Середньому Подніпров’ї в кінці VIII — на початку IX ст. з центром у Києві[507]. Його територіальною, а отже, й етнографічною основою були землі полян, древлян, сіверян, південні райони розселення дреговичів.

Аналіз джерел (писемних і археологічних) показує, що в кінці VIII — у IX ст. активно йшов процес феодалізації суспільства. Соціально-станова стратифікація Русі, як видно із повідомлень східних авторів, виглядала так: великий князь, світлі князі, всякі князі, великі бояри, бояри, гості-купці, люди, челядь. Аналогічну картину дають нам і руські літописи. Древлянське суспільство, згідно з “Повістю минулих літ”, складалось із простих людей, які обробляли “ниви і землі свої”, кращих і нарочитих мужів, князів.

Зміни в сфері суспільно-політичного розвитку східних слов’ян VIII — IX ст. обумовлювалися дальшим прогресом економіки, збільшенням обсягів додаткового продукту. Особливо зросла продуктивність сільського господарства. Важливі зрушення відбулися в ремеслі. Зросла не тільки його технічна оснащеність, а й визначилася концентрація на окремих поселеннях. Якісно новий етап переживала торгівля, особливо міжнародна.

Отже, процеси етнокультурної консолідації східнослов’янських племен напередодні утворення Київської держави відбувалися водночас з переходом їх на вищий етап політичного і соціально-економічного розвитку. Крім внутрішніх ознак східнослов’янської єдності з’явились і зовнішні. Повною мірою вони визначаться в кінці IX — на початку X ст., коли Південна і Північна Русь об’єднаються в єдину державну структуру, але зародкові їх форми виявилися задовго до утворення єдиної Київської держави.

Давньоруська етнокультурна спільність у IX — XIII ст.

Наприкінці IX — на початку X ст. завершився процес утворення держави Київська Русь, що було результатом тривалої політичної, економічної і культурної консолідації східних слов’ян. Відбувався він в умовах складної зовнішньополітичної ситуації, яка то прискорювала об’єднання окремих східнослов’янських племен в єдиний соціально-політичний організм, то гальмувала. Продовжувалося переселення народів, і численні орди кочовиків періодично, хвилями накочувалися на землі східних слов’ян. Особливо спустошливою була навала аварів, про що збереглися свідчення в літописах. Через південні східнослов’янські землі лежав шлях булгарських і угорських племен на захід, що порушувало звичний життєвий уклад хліборобів.

Літописні повідомлення про східнослов’янські “племена” IX — X ст. засвідчують важливі етнічні зміни, що відбувались у їхньому середовищі одночасно з процесами політичної консолідації.

У процесі злиття етнічно споріднених племен за умов єдності управління важливе місце також належало внутрішній міграції населення. Міжплемінні об’єднання в часи формування нової політичної спільності не могли зберегти свою етнографічну чистоту. Археологічні і писемні дані засвідчують, зокрема, взаємне проникнення полян на лівий берег Дніпра і сіверян на правий. Можливо, саме в цей час одна з невеликих річок південніше Києва одержала назву Сіверки. У басейні Прип’яті аналогічна картина спостерігається між древлянами і дреговичами, у Західному Побужжі — між дреговичами і волинянами. Словенська Новгородщина колонізувалася значною мірою виходцями з південних земель східних слов’ян.

У IX — X ст. спостерігається потужний потік переселенців у Південну Русь. Він захопив не лише слов’ян, а й скандинавів, чудь, представників інших північних народів. У роки князювання Володимира Святославича широка державна програма будівництва кріпостей на берегах Десни, Остра, Трубежа, Сули і Стугни була реалізована завдяки залученню для цього людського резерву з північних і північно-східних земель. “И поча нарубати мужѣ лучшиѣ от словень, и от кривичь, и от чюди, и вятичь, и от сих насели грады”[508]. У 991р. Володимир заснував недалеко від Києва місто Білгород, яке населив вихідцями із різних земель. “Наруби въ нь инѣхъ городовъ, и много людей сведе в онъ”[509]. Подібні державні акції мали місце в часи Ярослава Мудрого і Володимира Мономаха. У 1031р. після походу на Польщу Ярослава і Мстислава на Русь було виведено великий полон. “Многы ляхы приведоста, и раздѣлиша я. Ярослав посади своя по Рьси”[510]. Мстислав, треба думати, розселив своїх полонених на Чернігівщині. Літопис називає полонених “ляхами”, але може бути, що між ними були і червоноруси (галичани), міста яких захопили князі. У 1116 р. Ярополк Володимирович взяв полоцьке місто Друцьк, захопив багато полонених і поселив їх на Сулі. “Ярополкъ же сруби городъ Желъди дрьючаномъ, ихъ же бѣ полонилъ”[511].

Ці та деякі інші факти етнічного змішування населення на півдні Русі свого часу дали М.І. Костомарову підстави для висновків про те, що в Київській землі менше, ніж деінде, міг зберегтися чистий тип однієї народності[512].

Давньоруські жіночі прикраси X — XIII ст.

Певну участь у формуванні руської народності взяли і неслов’янські народи, інтегровані у державну структуру Русі. На півдні — це тюркоязичні торки, печеніги, чорні клобуки, на півночі і північному сході — угрофінські племена — чудь, меря, весь, на північному заході — представники балтських племен. Це, безперечно, не могло не надати етнічним процесам регіонів певного специфічного забарвлення, яке з часом, в умовах розрізненого існування в майбутньому спричиниться до їх етнографічної відмінності.

У безпосередньому зв’язку з інтеграційними етнічними процесами відбувалась і еволюція вживання в писемних джерелах етнографічних назв. Приблизно до 60-х років IX ст. широковживаними були загальна назва “слов’яни” і регіональні — “поляни”, “сіверяни”, “древляни”, “словени” тощо. Перша не підміняла інших, а лише визначала їх етнічну спільність. Після 60-х років IX ст., особливо в перші десятиліття X ст., утверджується нова назва для всіх східних слов’ян — “Русь”, вживана і в значенні країни, і її народу. Літописні вислови “Русь”, “Руська земля”, “Руські гради”, “ми від роду Руського”, “Руські посли”, “Руські люди”, “Русин”, які утримуються в текстах договорів Київської Русі з Візантією 907 і 911 рр. і в інших статтях, незаперечно вказують на активний процес формування єдиного руського народу. Впродовж усього X ст. вживались і племінні назви, але їх питома вага порівняно із загальною назвою “Русь” була незначною. В XI — перших десятиліттях XII ст. етнотериторіальні назви практично зникають і замінюються похідними від назв міст: “кияни”, “новгородці”, “полочани”, “ростовці”, “смоляни” тощо. Назва “Русь” поширюється на всю територію східнослов’янського світу, підвладну Києву, і стає етновизначальною.

Разом з процесами етнічної консолідації східних слов’ян відбувалася стабілізація державних рубежів Русі. На півдні, заході і північному заході вони вже в X ст. збігалися з етнічними межами давньоруської народності. Менш стабільними були північні і північно-східні рубежі Русі, куди спрямовувався основний колонізаційний потік, але і тут вони визначалися загалом межами розселення східних слов’ян.

Слід наголосити, що практичний збіг державних кордонів Київської Русі з межами народності став одним із тих феноменів, що забезпечили їй винятково швидкий прогрес. В умовах середньовіччя в такому становищі знаходилась більшість європейських країн і народів.

Консолідація єдиної народності супроводжувалась і стимулювалася спільністю економічного розвитку Київської Русі, що виявилося в поглибленні процесів відокремлення ремесла від сільського господарства, розширенні мережі торговельних шляхів, широкому обміні сільськогосподарською і ремісничою продукцією, рості товарного виробництва, розвитку міст.

Важлива роль у прискоренні процесу складання руської народності належала православній церкві. Як вважає відомий історик руської церкви А. Поппе, ця суспільна сила вже в X — XI ст. мала вирішальне значення в утворенні єдиної давньоруської народності (natio). Цей національно-інтегруючий її фактор прискорив також слов’янізацію неслов’янського населення, включеного в державну структуру Київської Русі[513].

Централізація церковного управління, єдність східнослов’янського обряду, церковнослов’янська мова богослужіння, спільні для всієї Русі духовні святині, перші руські святі — все це сприяло етнічному самоусвідомленню руських людей. Небезпідставно вже в кінці X — на початку XI ст. поняття “руський” і “православний” для літописців стали фактично тотожними. Згодом це усвідомлення проникло і в народні маси.

Одним із основних свідчень цього можуть бути такі пам’ятки історичної писемності і літератури, як “Слово про закон і благодать”, “Повість минулих літ”, “Повчання Мономаха”. Митрополит Іларіон, звертаючись до пам’яті “старих” давньоруських князів, з гордістю зауважує, що вони “не в худѣ бо и невѣдомѣ земли владычествовавша, нъ въ Руськѣ, яже ведома и слышима всѣми четырьми концами земли”[514]. У “Повісті минулих літ” Нестор відтворив широке історичне полотно життя руської народності і її держави, визначив місце Київської Русі у світовому історичному процесі. Іларіон, Нестор, Никон, інші давньоруські літописці сприймали Київську Русь як єдине територіальне і етнічне ціле, оспівували її славу, героїчних захисників, безкрайні простори. їм однаково були близькі й дорогі Київ і Новгород, Чернігів і Смоленськ, Галич і Суздаль, Переяслав і Рязань, Ростов і Полоцьк, вся Русь від новгородської півночі до київського півдня і від Карпат до Волги і Дону.

Отже, є достатньо підстав стверджувати, що на ранньофеодальному етапі розвитку Київської Русі давньоруська (точніше — просто руська) народність являла собою не лише етнічну, а й політичну спільність у межах всієї державної території. Сказане не заперечує етнографічних особливостей окремих регіонів, які мали місце в IX — на початку XII ст., але є констатацією основної тенденції етнополітичного розвитку цього періоду.

Уже йшлося про те, що серед дослідників немає єдності у визначенні етнополітичної долі руської етнічної спільності періоду феодальної роздробленості. Їхні думки зводяться до трьох основних висновків: давньоруська народність не являла собою стійкої етнічної спільності, і її розклад визначився державним розпадом Русі; давньоруська народність була стійкою етнічною спільністю і значно пережила Київську Русь; давньоруська народність у XII — XIII ст. переживала період подальшої консолідації і була одним із основних елементів єдності давньоруських земель аж до монголо-татарської навали.

Щоб відповісти на питання, який з цих висновків найбільше відповідає історичним реальностям XII — XIII ст., необхідно зупинитися на основних складових давньоруської етнічної спільності.

Почнемо з мови, оскільки саме вона є головною етновизначальною ознакою. Більшість мовознавців (О. Шахматов, Л. Булаховський, Ф. Філін, Р. Аванесов) вважали, що утворення української, російської та білоруської мов на основі давньоруської остаточно визначилося тільки в XIV — XV ст.

Ґрунтовний мовознавчий аналіз давньоруської мови X — XIII ст. здійснив у наш час В.В. Німчук. Він виразно показав існування південноруського діалекту, який, у свою чергу, поділявся на окремі говірки. Спостереження за новими фонетичними явищами дало змогу досліднику зробити висновок, що на кінець XIII ст. сформувались основні риси, що характеризують майбутні східнослов’янські мови, але говорити про три східнослов’янські мови до цього часу з погляду закономірностей глотогенезу неправомірно. Навала монголо-татар у 40-ві роки XIII ст. і події, що сталися після неї, вважає В.В. Німчук, мали кардинальні наслідки для давньоруської мови[515].

Звичайно, мовна спільність на Русі не була абсолютною. Діалектні зони розмовної народної мови, які відбивались і на літературній, зберігалися впродовж всієї історії Давньоруської держави. В їх основі лежали мовні особливості слов’янських племен і межплемінних об’єднань переддержавного періоду. Для такої величезної країни, якою була Київська Русь, з різними географічними умовами життя окремих земель, різним етнокультурним сусідством, діалекти і говірки уявляються справою звичайною. Але їх наявність не суперечила існуванню єдиної давньоруської мови. Діалекти не були настільки несхожими між собою, щоб утруднити або й виключити можливість безпосереднього спілкування киянина з новгородцем, жителя суздальсько-заліського краю з галичанином. Літописи наводять безліч прикладів, коли на вічових зборах Новгорода, Пскова та інших міст Північної Русі виступали київські князі і посли, а до киян зверталися з промовами представники Новгорода, Суздаля, Смоленська, Галича.

В літературі має місце твердження, що давньоруські літописи і літературні твори написані церковнослов’янською літературною мовою, що відігравала на Русі таку саму роль, як латина в країнах Західної Європи чи арабська мова на Сході. Погодитися з цим твердженням категорично неможливо. Давньоруська літературна мова хоч і була трохи піднята над народною, що є звичайним явищем для всіх мов, все ж стояла близько до народної. На користь цього свідчать численні написи на керамічному посуді, пряслах, ливарних формочках, бересті, на стінах архітектурних споруд. Зроблені не лише книжниками, а й представниками широких верств населення, ці написи співзвучні літописним текстам, близькі до них усією своєю мовною структурою. Попри всі діалектизми, вони єдині в своїй загальнодавньоруській мовній основі. Грамоти новгородських купців і ремісників, аналогічні грамоти купців інших міст могли бути прочитані і зрозумілі в найвіддаленіших землях Русі.

М.І. Костомаров вбачав у давньоруській мові основну інтегруючу силу східних слов’ян. “З прийняттям християнства з’явилася в Русі одна спільна мова — книжна, і це був новий сильний зв’язок руських народів, найміцніша порука їхньої духовної нерозривності”[516]. Політику австрійського уряду вилучити із програм шкіл Червоної Русі (Галичини) церковнослов’янську мову М.І. Костомаров справедливо розцінював як намагання підважити східнослов’янську єдність. “Мова була і є найсильнішим рушієм спорідненості племен і взаємного братства. Мова забезпечила нам єдність”[517].

Ф.П. Філій в одній із ранніх праць особливу увагу приділив питанню про київський діалект. Дослідник вважає, що він не був ні українським, ні російським в сучасному розумінні цього слова. Київський діалект виходив на позиції загальнодавньоруської мови, але навала монголо-татар перервала цей процес”[518].

Порівняльне вивчення пам’яток епіграфіки і південноруського літописання показує, що Середнє Подніпров’я на чолі з Києвом перебувало в центрі мовних процесів Русі XII — XIII ст. Єдність мовних змін на всій території давньоруської мови середини XII ст. відзначає В.В. Німчук. Феодальна роздробленість Русі XII — XIII ст., на його думку, перешкодила поширенню мовних інновацій на всю територію, заселену давньоруською народністю[519].

Своєрідним підтвердженням мовної єдності давньоруських земель може бути і такий історичний факт. У XII ст. відбувалось активне заселення і господарче освоєння Суздальсько-Заліського краю. Особливо потужним був колонізаційний потік із Південної Русі. Якщо погодитися з дослідниками, які доводять, що вже в цей час тут сформувалась українська народність і її мова, то природно чекати у Суздальсько-Заліському краї тих самих мовних ознак, які пізніше стали характерними для Українського Подніпров’я. Іншими словами, вихідці з Південної Русі, якщо вони були у XII — XIII ст. вже українцями, мусили принести з собою на північний схід не тільки гідронімічну і топонімічну номенклатуру (Либідь, Почайна, Ірпінь, Трубіж, Десна, Переяслав, Галич, Перемишль, Звенигород та ін.), а й українську мову. Тим часом нічого подібного тут не трапилось.

Створена на мовній основі споріднених східнослов’янських племен в умовах існування єдиної держави, давньоруська мова не розпалась у XII — XIII ст., а надовго пережила Київську Русь. Надзвичайна активність суспільного життя епохи феодальної роздробленості не тільки не сприяла регіональній мовній замкнутості, а й заперечувала її.

У XII — XIII ст. зберігалась територіальна єдність Русі. Писемні джерела дають підстави стверджувати, що на цей час державні рубежі країни стабілізувалися. Сталося це не само собою, а завдяки зусиллям багатьох давньоруських земель і насамперед Київської. Зовнішня політика великих князів мала не вузькоземельний, а загальноруський характер. З часів Мономаха київські князі здійснювали енергійні заходи, спрямовані на об’єднання давньоруських сил у боротьбі із зовнішньою небезпекою. Провідну роль у ній відігравала Південна Русь, яка мала багатовіковий досвід протистояння гунам, аварам, печенігам. Боротьба за територіальну недоторканість велася також на західних і північно-західних рубежах Русі.

На північному сході Русі, де не було сильного сусідства, продовжувалось освоєння нових земель Заліського краю, в якому брали участь вихідці з багатьох давньоруських земель і насамперед південноруських. Звідси разом з князями і дружинниками йшли в родючі райони землероби, містобудівники, ремісники, художники, книгописці. Навряд чи такий значний людський потік із Південної Русі на північний схід був би можливий в умовах роздільного існування давньоруських князівств.

Єдиним територіальним цілим виступає Русь XII — XIII ст. і в писемних джерелах. Саме так її сприймали князі, церква, а також широкі верстви давньоруського населення, яке найбільше терпіло від міжкнязівських усобиць та іноземних вторгнень. І не випадково ідея єдності давньоруських земель і давньоруського народу з такою силою прозвучала в численних пам’ятках історичної писемності — від “Повчання Мономаха” до “Слова про загибель землі Руської”. Адресуючи свої пристрасні заклики до князів, публіцисти в блискучій літературній формі виявляли сподівання і устремління всього давньоруського народу. “Руська земля” стала центральним образом геніальної поеми “Слово о полку Ігоревім”. Коли сіверські і курські полки вступили в Степ, автор “Слова” вигукнув: “О Руська земля! Ти уже за горами є”. Коли Ігорева дружина зазнала поразки від половців і поле кістками засіяла, то “тугою зійшли (вони. — П.Т.) по Руській землі” і “печаль велика потече серед землі Руської”. У “Золотому слові” Святослав закликав Всеволода Суздальського, Рюрика і Давида Ростиславичів, Ярослава Осмомисла, Романа Мстиславича вступити в золоті стремена і виступити “за кривду цього часу, за землю Руську”.

Образ Руської землі з її жителями, багатими містами, безкрайніми просторами закликав сучасників до єдності Русі більшою мірою, ніж невдалий похід Ігоря.

Уявлення про територіальну єдність давньоруських земель було настільки стійким, що дожило аж до XIV ст. Зіставлення “Списку руських міст дальніх і ближніх” (1396) із містами XI — XIII ст. привело Б.О. Рибакова до висновку про збіг контурів Руської землі обох періодів[520].

Разом з ідеєю територіальної єдності Руської землі в широкому розумінні цього поняття у XII — XIII ст. росла і міцніла національна самосвідомість давньоруського народу. Це був час, коли, за влучним висловом В.Й. Ключевського, киянин дедалі частіше думав про чернігівця, черніговець — про новгородця, а всі разом — про Руську землю. Пробудження в усьому суспільстві патріотичного почуття до Руської землі як до чогось цілісного було самим глибоким фактором часу[521]. В тяжкі роки монголо-татарського іга люди згадували про колишню незалежність, могутність, територіальну цілісність Русі і в цьому черпали сили для боротьби з ворогом[522].

Зберігали давньоруські землі в епоху феодальної роздробленості і культурну єдність. Археологічні матеріали, здобуті розкопками міст і городищ, поселень і могильників — від ладозької півночі до київського півдня і від Карпат до суздальського залісся, — показують, що на Русі XII — XIII ст. матеріальна культура стає ще монолітнішою. Причому єдність спостерігається не лише в широкому асортименті виробів міського і сільського ремесла, а також і в домобудівництві, і навіть у кам’яному зодчестві. Як вважає Ю.С. Асєєв, архітектурний розвиток на Русі XII — XIII ст. йшов не тільки шляхом формування місцевих шкіл, а також і шляхом єдиного стильового напряму. До архітектури Південної Русі (київської, чернігівської і переяславської) тяжіла архітектура Смоленська, Волині, Рязані, ряду інших земель[523]. Творчий досвід старих давньоруських центрів сприйняла також архітектура Володимиро-Суздальської Русі[524]. Незважаючи на помітні романські елементи в зодчестві Володимиро-Суздальської Русі, образ архітектурних пам’яток, як справедливо зауважив П.О. Раппопорт, дуже далекий від романської архітектури, він має значно більше спільного з пам’ятками зодчества усіх інших давньоруських земель[525].

Ювелірні прикраси VI — VII ст. із Мартинівського скарбу

Єдність в архітектурі, мистецтві, насамперед декоративно-ужитковому, опиралася на глибокі основи народної творчості, на самобутність східнослов’янської культури.

Висновок про культурну єдність давньоруського народу, аргументований конкретними і неспростовними даними, знаходить дедалі нові підтвердження. Доречно нагадати, що прихильники історико-культурної своєрідності Південної Русі одним із важливих аргументів протиставлення вважали начебто корінну відмінність домобудівництва міст Південної Русі на чолі з Києвом від міст північних, північно-східних і північно-західних регіонів Русі. В принципі, така неподібність з огляду на неоднакові географічні умови окремих частин країни могла мати місце і справді мала. Як є вона ще й тепер на території України. Але в дійсності корінної несхожості історико-архітектурного розвитку Києва, міст Південної Русі від міст інших регіонів не існувало. Розкопки Києва, Чернігова, Звенигорода показали, що їх масова забудова в X — XIII ст. мала великий процент зрубних будівель, аналогічних виявленим у Новгороді, Старій Ладозі, Бресті, Смоленську, Мінську та інших містах.

Довгий час в історичній літературі феодальна роздробленість Русі ототожнювалася з економічною роздробленістю і навіть економічним занепадом усієї країни. Після виходу в світ ряду праць Б.О. Рибакова періоду феодальної роздробленості більше не приписується таких згубних наслідків в економічному розвитку країни.

Справді, формування порівняно стабільних земельних рубежів хоч і супроводжувалося міжкнязівськими конфліктами, все ж позитивно вплинуло на господарський розвиток усієї країни. Використовуючи сучасну термінологію, можна сказати, що на зміну централізованому управлінню прийшло децентралізоване. У цей час розбудовуються старі міста і виникають нові, давньоруські землі забудовуються феодальними замками, кріпостями, селами і промисловими селищами. Археологічні матеріали показують, що з економічним піднесенням давньоруських князівств економічні зв’язки між ними не тільки не згасають, а значно розширюються і зміцнюються. Цьому сприяла і торгівля, в період феодальної роздробленості вона переживала вищий етап свого розвитку. Речі, виготовлені в київських чи новгородських майстернях, через купців-посередників потрапляли у найвіддаленіші куточки Русі. Незважаючи на постійний тиск половців на південноруське порубіжжя, продовжували функціонувати основні торговельні шляхи, якими здійснювалась торгівля Русі XII — XIII ст. У другій половині XII ст. літописи особливо часто згадують Грецький, Соляний і Залозний шляхи, для охорони яких київські князі постійно надсилали військові дружини.

Досліджуючи проблему державного і етнічного розвитку Київської Русі, історики в переважній більшості відстоювали тезу про однобічну залежність цих процесів. У IX — XI ст. існували сильна держава і єдина давньоруська народність; у XII ст. почався розпад держави і відповідно — розклад єдиної народності. Деякі науковці стверджували незалежність етнічного і державного розвитку. І зовсім рідко дослідники звертали увагу на зворотний зв’язок — як давньоруська народність впливала на державний розвиток Русі. Так, В.И. Довженок показав, що єдність країни визначалась насамперед культурною і етнічною спільністю населення, а А.І. Козаченко підкреслив залежність державного розвитку Русі XII — XIII ст. від рівня національної самосвідомості давньоруського народу. Більше ніхто цю проблему не розглядав у такому аспекті, хоча подібні питання знаходять позитивне рішення щодо інших середньовічних держав і народів Європи. Так, М.Ф. Колесницький, досліджуючи шляхи етнічного і державного розвитку середньовічної Німеччини VI — XIV ст., дійшов висновку, що навіть у XIII — XIV ст., коли державна організація стала аморфнішою, а політичні зв’язки між окремими землями ослабли, державна єдність Німеччини остаточно не зруйнувалась, оскільки в її основі лежала історична спільність німецького народу[526]. Визрівання умов єдності Польської держави також значною мірою залежало від того, що в народних масах протягом усього періоду феодальної роздробленості не зникало почуття єдності польської землі, польської народності[527].

Аналіз етнічного розвитку Русі XII — XIII ст. показує, що саме народність була одним із основних елементів єдності давньоруських земель XII — XIII ст. Усвідомлення спільності походження і розвитку, почуття територіальної цілісності, єдність мови, культури, віри, наявність єдиної економічної системи — все це, з одного боку, неможливе в умовах ізольованого існування багатьох незалежних князівств, з іншого — зумовлювало необхідність подолання політичного сепаратизму земель. Природним центром, ядром давньоруської народності протягом усієї домонгольської історії були Південна Русь і Київ.

Стильова єдність культової архітектури Русі середини XII ст. Кирилівська церква в Києві, Успенські храми у Володимирі-Волинському, Чернігові, Володимирі-на-Клязьмі

Підводячи підсумок теми етнічного розвитку Русі, слід зупинитися на питаннях монолітності і територіальних меж руської етнічної спільності IX — XIII ст.

У літературі можна зустріти думку, що процеси складання єдиної народності в межах величезної території розселення східного слов’янства справді мали місце, але проходили не скрізь однаково і не набрали повного завершення.

Справедливість такої тези очевидна. Етнічні процеси взагалі не мають повного завершення, а рівень етнічного самоусвідомлення ніколи не буває однаковим на всій території розселення одного етносу. До того ж, існування єдиної народності (стосовно Русі, можливо, краще вживати термін “етнокультурна спільність”) не призводить до нівелювання регіональних етнографічних (у тому числі і мовних) особливостей. Це справедливо навіть стосовно сучасних націй, зокрема й української.

На підставі сказаного можна зробити такі висновки.

1. У межах державної території Київської Русі IX — початку XIII ст. склалася відносно єдина східнослов’янська спільність, яка продовжувала існувати навіть після розгрому Русі монголо-татарами.

2. Ядром цієї етнокультурної спільності була Русь у вузькому значенні цього слова, або “внутрішня Русь”, згідно з термінологією іноземних джерел.

3. Народ, його держава і територія розселення мали єдину назву “Русь”. Єдиною була і мова — руська, що надовго пережила Київську Русь, в умовах існування якої вона сформувалася.

Розділ 7

Християнська церква в Київській Русі

Від язичництва до християнства

Датою офіційного запровадження християнства — як державної релігії Київської Русі — справедливо вважається 988 рік. У клерикальній літературі ця подія отримала оцінку мало не одночасного прозріння руського народу, яке наступило одразу після “богонатхненного” акту “рівноапостольного” князя Володимира Святославича. 988 рік для літописців, які належали до духовного сану, став тією межею, яка поділила історію східного слов’янства на два періоди: язичницький, коли руський народ перебував у повній темряві і невігластві, і християнський, який приніс світло високої духовності і культури в його життя. Введення християнства розцінювалось як акт, що породив нову людину, яка позбавилась багатовікової гріховності. “Хвалимъ от руських сыновъ, пѣваем въ троици, а дѣмони проклинаеми от благовѣрных мужъ и от вѣрных женъ, иже прияли суть крещенье и покаянье въ отпущенье грѣховъ, новин людье хрестьяньстии, избрании богомъ”[528].

Церковна теза темряви і світла знайшла своє втілення і в описі життя самого Володимира Святославича. До прийняття святого хрещення він жив розпусно, переможений жіночою похоттю. “И бѣ несыть блуда, приводя к собѣ мужьские (заміжні. — П.Т.) жены и дѣвицѣ растьляя”[529]. Після прийняття християнства Володимир — сама доброчесність. “Се есть новый Константинъ великого Рима, иже крестивъся сам и люди своя... Аще бо преже на скверньную похоть желая, но послѣ же прилежа к покаянью, яко же апостолъ”[530]. Далі літописець розповідає, що якби Володимир не прийняв хрещення, то руський народ так би і перебував у “прелѣсти дъявола”, тобто в первісному невігластві, коли вся земля опоганювалася людськими жертвоприношеннями.

Перш ніж продовжити сюжет про християнство Русі, слід сказати кілька слів і про релігію, на зміну якій воно прийшло. Це слов’янське язичництво, що було однією із складових комплексу поглядів, вірувань та обрядів первісної людини впродовж багатьох тисячоліть. Термін “язичництво”, як слушно відзначав Б.О. Рибаков, досить умовний, але загалом добре підходить для визначення того багатоманітного кола явищ (магія, анімізм, пандемонізм, дуалізм та ін.), яке означає поняття “первісна релігія”[531].

Основою слов’янського язичництва є обожнювання сил природи, віра в духів, що населяли природу і життя людини і супроводжували її від народження до смерті. Дохристиянські вірування не були незмінними — на різних етапах історичного розвитку східні слов’яни поклонялися різним богам, які уособлювали найважливіші сили природи. Невідомий руський автор XII ст. у “Слові про ідолів”, в основу якого покладено грецьке повчання Григорія Богослова, спрямоване проти античного язичництва, здійснив своєрідну періодизацію слов’янських язичницьких культів. Він виділив основні етапи формування вірувань східних слов’ян. На першому вони “клали треби (жертви. — П.Т.) вампірам і берегиням, на другому — поклонялися роду і роженицям, на третьому — молилися Перуну”.

Крім віри у згаданих головних богів на різних етапах розвитку язичництва існувала віра в багатьох інших божеств, які населяли ліси, поля, води, були покровителями різних галузей господарства. Своїх богів мали племена, роди, сім’ї. Поступово у східних слов’ян сформувався великий пантеон язичницьких богів. Одним із основних у доперуновий час був Святовит, зображенням якого, очевидно, е Збруцький ідол.

Святилище Перуна у Києві. Мініатюра Радзивіллівського літопису

Знайомство з літописними характеристиками язичників та їх вірувань, з повідомленнями про часті зіткнення з християнами дає підстави для висновку про принципову відмінність язичницької та християнської ідеологій, їх органічну несумісність. Насправді це не зовсім так. Звичайно, християнство відрізнялося від язичництва. Відрізнялося своєю релігійною суттю. Тоді як для язичницького світогляду сферою обожнення була природа, християнство вивело Бога за її межі, оголосило його надприродною силою, яка керує світом. Політеїзм змінився монотеїзмом. Відрізнялося християнство від язичництва і соціальною природою, розвинутим вченням про божественний характер влади. Однак в реальному житті нова релігія утверджувалася не лише через заперечення старої, а й шляхом пристосування її до традиційного язичницького світогляду. Не випадково християнство запозичило багато елементів старої релігії. Слов’янським богам, як вважає Б.О. Рибаков, дали нові імена. Річний цикл язичницьких свят також використала релігія. Новорічні свята відносили до церковних свят Різдва і Хрещення, день бога Ярила об’єднався з християнською Трійцею, день Перуна Громовержця — з днем Іллі Пророка[532]. Цей вимушений з боку православної церкви компроміс був зумовлений її намаганням послабити протидію широких народних мас утвердженню нової віри.

Наступництво релігійних вірувань є природним і закономірним явищем розвитку кожного суспільства, і було б дивним, якби Русь виділялась у цьому плані.

Певна подібність обох релігій спостерігалась і в їх прикладних функціях — служінню існуючому правопорядку, ідеологічному забезпеченню непорушності владних структур. У цьому переконують уже перші реформи великого київського князя Володимира Святославича. У 980 р. він наказав поставити в центрі дитинця — “на холму вне двора теремного” новий язичницький храм із скульптурами Перуна, Хорса, Дажбога, Стрибога, Симаргла і Мокоші. Ідол Перуна поставив Добриня у Новгороді; аналогічні дії, очевидно, мали місце і в інших містах.

Склад київського пантеону розкриває мету, що її переслідував Володимир цією акцією. Хоре і Дажбог уособлювали сонце, але були різні за походженням. Дажбог — слов’янське божество, Хоре — іранське, яке прийшло до слов’янського язичницького пантеону, очевидно, від сіверян, де помітнішими були іраномовні впливи. Споріднений з Хорсом за походженням Симаргл — бог землі, підземного царства, Стрибог — слов’янський бог вітрів (так він названий у “Слові о полку Ігоревім”). Мокош — жіноче божество родючості і домашнього господарства, можливо, своїм походженням пов’язане з фінськими племенами. Щоправда, Б.О. Рибаков вважає, що для такого зближення немає достатніх підстав — у фінів було плем’я під назвою “мокоша”, але саме у цього племені такого божества не існувало[533]. Першість Перуна — дружинно-князівського бога війни та зброї, на думку Є.В. Анічкова, — явище пізнє, по суті сучасне народженню Київської держави[534]. Особлива честь Перунові, виявлена Володимиром, свідчить про те, що в цей культ ним і його оточенням вкладалась ідея головного бога — володаря світу[535].

Вісім років на київських горах стояв східнослов’янський язичницький храм, але свого основного призначення — сприяти зміцненню центральної влади Києва — він так і не виконав. Не консолідувало пануючий клас реанімоване язичництво. Язичницька протидія християнству породила значні труднощі і в сфері міжнародних зв’язків Київської Русі. Більшість країн на той час уже були християнськими, що зумовило їх орієнтацію на Візантію і Рим. Згодом стало очевидним, що подальший поступ Русі значною мірою буде пов’язаний з відходом від первісної ідеології, входженням до європейської культурної спільності. Християнство з його монотеїзмом, ієрархією святих, розвинутим вченням про панування і підкорення, проповіддю смиренності значно більше відповідало ідейним принципам феодальної держави, ніж язичництво з його багатобожжям і схильністю до буйства духу.

Аналіз джерел переконує, що запровадження християнства на Русі не слід розглядати як одноактну дію, пов’язану з чудесним прозрінням Володимира Святославича. Це був тривалий і складний процес, який розпочався задовго до його князювання і тривав після нього.

Перші, не дуже виразні, свідчення (писемні та археологічні) вказують на знайомство слов’ян з християнською релігією ще в антську добу. Зважаючи на постійні економічні та політичні контакти, що їх слов’яни підтримували з римським світом, а пізніше і з Візантією, висновок цей здається вірогідним. Не слід лише перебільшувати ступінь цього знайомства, воно, очевидно, не виходило за рамки поодиноких випадків.

Ґрунтовніше знайомство русів з християнською релігією сталося у 839 р., коли їхнє посольство відвідало Константинополь. Чудові храми, урочистість православного богослужіння, напевно, привернули увагу язичників.

Цікаве з цього погляду свідчення “Житія св. Стефана Сурозького” про хрещення новгородського князя русів Бравліна. Оволодівши Сурожем, руська дружина заходилася грабувати місто. Сам Бравлін намагався захопити ризницю храму св. Софії, але біля гробниці св. Стефана його раптом вразила недуга — “обратися лице его назад”. Чудесне зцілення настало одразу, як тільки Бравлін наказав припинити пограбування і повернути сурожанам уже відібране добро. Після цього Бравліна охрестив наступник св. Стефана Сурозького архієпископ Філарет.

Язичницькі ігрища. Мініатюра Радзивіллівського літопису

Вивчення “Житія” В.Г. Васильевським, а пізніше М.В. Левченком, Л. Мюллером показало, що в ньому відображено реальні історичні події[536]. Намагаючись пояснити смисл повідомлення про прихід русичів із Новгорода, М.В. Левченко дійшов висновку, що розповідь про чудо з’явилося раніше того часу, коли Київ став центром держави і вихідним пунктом воєнних експедицій. Для даної теми не так важливо, звідки прийшов руський князь (згадка Новгорода Великого тут явно виглядає вставкою перекладача XV ст., оскільки грецьким агіографам IX ст. його назва ще не була відома). Істотним виглядає сам факт хрещення. А.М. Сахаров вважає, що він є складовою дипломатичної угоди між переможцями — русами і переможеними — греками і не виключає активної зацікавленості в ньому руської сторони. Хрещення Бравліна самим архієпископом могло розцінюватися як важливий політичний привілей, наданий могутньою православною державою[537].

Важливим етапом у християнізації Русі е період князювання в Києві, Аскольда. Здійснивши в 860 р. стрімкий напад на Константинополь і мало не оволодівши ним, руси, керовані Аскольдом, змусили імперію укласти з ними договір “миру і любові”. Однією із найважливіших його статей, судячи з візантійських джерел, було хрещення Русі.

Ось що писав патріарх Фотій у своєму “Окружному посланні” східним митрополитам: “Підкоривши сусідні народи і через це занадто загордившись, вони (руси. — П.Т.) підняли руку на Ромейську імперію. Але тепер вони поміняли еллінську і безбожну віру (язичництво. — П.Т.), якої раніше дотримувалися, на чисте християнське вчення, ввійшовши до числа підлеглих нам і друзів ... і в них розгорілась така спрага віри і ревнощі, що вони прийняли пастиря і з великим усердям виконують християнські обряди”[538].

Аналогічні свідчення вміщені і в життєписі імператора Василія І Македонянина, складеному його онуком Костянтином Багрянородним. “І народ росів, войовничий і безбожний, щедрими подарунками золота і срібла і шовкового одягу Василій (імператор. — П.Т.) залучив до переговорів і, уклавши з ними мирний договір, переконав (їх) стати учасниками божественного хрещення, влаштував так, що вони прийняли архієпископа”[539].

Розбіжності між двома джерелами торкаються не суті явища, а лише його приурочення. Патріарх Фотій пише, що хрещення Русі відбулося при ньому, а, отже, і при Михаїлові, а Костянтин Багрянородний приписує заслуги хрещення русів Василію І Македонянину та патріарху Ігнатію. Ще М.М. Карамзін намагався узгодити цю суперечність, він припускав, що на Русь могли двічі посилати церковних ієрархів — за Фотія і за Ігнатія[540].

Ця важлива подія в житті Київської Русі не відзначена в “Повісті минулих літ”. Тут не місце з’ясовувати причину цього факту. Можливо, що у первісній редакції ці відомості були, але пізніше при черговому редагуванні “Повісті” випали, оскільки не вписувались у концепцію варязького пріоритету в руській історії. З вітчизняних писемних джерел лише Никонівський літопис зберіг відомості про хрещення Русі. Вони вміщені в тій його частині, яка була складена, як вважають Б.О. Рибаков та інші дослідники, на основі літопису Аскольда. “Сътвори же и мирное устроение съ прежереченными Русы, и преложи сихъ на християнство, и обѣщавшися креститися, и просиша архирея, и посла къ нимъ царь”[541]. Далі в літопису розповідається про чудо з евангелієм, яке кинули до вогнища, але воно не згоріло, що й стало переконливим доказом сили Христової.

На користь факту хрещення Русі в 60-ті роки IX ст. побіжно свідчить розповідь “Повісті минулих літ” про вбивство Аскольда. “И убиша Аскольда и Дира, и несоша на гору, и погребоша и на горѣ, еже ся ныне зоветь Угорськое, где ныне Олъмин дворъ; на той могилѣ поставилъ Ольма церковь святаго Николу”[542]. На основі цього повідомлення В.М. Татищев вважав, що християнським ім’ям Аскольда було Микола. Оскільки Аскольд прийняв смерть за християнську віру, то, на думку історика, його можна було б вважати навіть першим руським мучеником[543].

У цитованому вище літописному тексті, який має безпосереднє відношення до християнства Аскольда, не зовсім зрозумілим є свідчення про якогось Ольму, котрий поставив на могилі вбитого князя церкву. Ім’я це згадується не у всіх літописних списках. У Радзивіллівському і Лаврентіївському списках уточнення, хто саме поставив церкву, немає. Іоакимівський літопис відносить будівництво церкви св. Миколи до часу ранішого, ніж князювання Святослава Ігоревича, а Київський синопсис уточнює, що побудована вона була княгинею Ольгою. Обидві літописні версії знайшли своїх прихильників і противників. Відомий знавець Києва М.В. Закревський рішуче відстоював пізнє походження церкви на Аскольдовій могилі. Причину того, що деякі дослідники приписували честь її заснування Ользі, він пояснював подібністю імен “Ольма” і “Ольга”. Це логічна думка. Пізніші укладачі літописних списків справді могли переплутати ці імена. Але де гарантія того, що вони послідовно замінювали “Ольму” на “Ольгу”, а не навпаки?

Цікаві думки про християнський храм на Аскольдовій могилі висловив перший ректор Київського університету М.О. Максимович. Він віддав перевагу Іоакимівському літопису і Київському синопсису. Для Ольги як нової християнки, на думку історика, будівництво церкви на могилі першого князя-християнина було справою природною. Ім’я Ольма вийшло з-під пера пізніших переписувачів. Це стосується і слів “Ольмин двір”, які у списку Нестора, очевидно, мали написання “Ольжин двір”.

Певно, церква св. Миколи справді була побудована (або відновлена, оскільки можливо, що ще при Аскольді тут існувала якась капличка) за князювання Ольги. Найбільш сприятливої ситуації для цього в Києві не було з кінця IX — до кінця X ст. Помилково думати, що це могло статися одразу ж після смерті Аскольда, за правління Олега й Ігоря. Ще менше підстав відносити цю подію до часу Святослава і початку правління Володимира, вороже ставлення яких до християнської релігії засвідчено джерелами. Іоакимівський літопис повідомляє, що саме Святослав зруйнував церкву на Аскольдовій могилі.

Деякі дослідники схильні ототожнювати Ольму руських літописів з угорським вождем Алмошем, який нібито дружив з Аскольдом. Скільки-небудь переконливих даних на користь цього твердження немає. Згідно з “Повістю минулих літ”, угри проходили повз Київ у 898 р., насправді це було, очевидно, кількома роками раніше. Джерела свідчать, що в 896 р. союз угорських племен знаходився уже в Середньому Подунав’ї. В усякому разі поблизу Києва угорці з’явилися лише через 12 — 14 років після вбивства Аскольда, коли київським князем був язичник Олег. Навіть припущення про те, що він міг дозволити комусь будівництво храму на могилі вбитого ним попередника, виглядає неймовірним. Ще одним аргументом проти висловленої вище думки є язичництво самого Алмоша. Як відомо, наверненння угорців до християнства (римського зразка) почалося лише близько середини X ст., до цього вони були язичниками і ставились до чужої їм християнської віри негативно.

Отже, з джерел витікає, що за князювання Аскольда Русь прийняла хрещення на державному рівні. Очевидно, до цього часу слід віднести і зародження церковної організації. Писемні джерела підтверджують, що на Русь у 60-ті роки IX ст. надсилали ієрархів. Про ранг первісної руської православної єпархії сказати щось певне важко. Це могла бути і єпископія і митрополія. До останнього схиляє нас відомий реєстр православних кафедр, вміщений у церковному статуті імператора Льва VI (886 — 912), в якому під номером 61 стоїть Русь. Щоправда, ряд дослідників не схильні повністю покладатися на це джерело, відносячи його походження до пізнішого часу.

Мало що можна сьогодні сказати і про успіхи християнізації Русі в 60 — 80-роках IX ст. Найвірогідніше, що вони не були значними. Для активного поширення християнства ще не визріли умови. Нова віра зустрічала упертий опір не лише широких мас, а й значної частини пануючої верхівки. Свідченням цього стало насильницьке усунення Аскольда з київського стелу і життя.

З утвердженням у Києві Олега для християнських общин, можна гадати, настали важкі часи. Свідчення літопису про те, що Олег і його мужі “по Рускаму закону кляшася оружьем своим, и Перуном, богом своим, и Волосомъ, скотьемъ богомъ”[544] на вірність мирному договору 907 р., дозволяє припустити відродження язичницьких звичаїв. “Бяху бо людие погани и невѣигласы”[545] — підсумовує літописець статтю 907 р.

Такими вони (принаймні, оточення Олега) лишались і надалі. Коли руське посольство у 911 р. прибуло до Константинополя, то імператор Лев демонстрував їм “страсти господни и венец, и гвоздие, и хламиду багряную, и мощи святых, учаще я к вѣре своей и показующе им истиную вѣру”[546]. Спроба Леона доповнити мирний договір статтею про християнську віру для Русі, як це було за часів Аскольда, не мала успіху. Демонстрація християнських символів, судячи з усього, лишила байдужими послів Олега.

Ситуація змінилася після смерті Олега, коли київським князем став Ігор. Його урядування характеризувалося віротерпимістю. Це негайно позначилось на пожвавленні християнської віри на Русі. Договір 944 р. відобразив це досить переконливо. Руси-християни і руси-язичники виступають у ньому як дві рівноправні общини, що беруть участь у церемонії утвердження договору. “Ми же, елико насъ хрестилися есмы, кляхомъся церковью святаго Ильѣ въ сборнѣй церкви, и предлежащемъ честнымъ крестомъ... А некрещеная Русь полагають щиты своя и мечѣ своѣ наги, обручѣ своѣ и прочая оружья, да клянуться о всемь”[547]. Нижче літопис уточнює, що соборна церква св.Іллі знаходилась на Подолі, над струмком, що в кінці “Пасыньчѣ бесѣды”.

На основі наведених свідчень Є.Голубинський дійшов висновку, що за князювання Ігоря християни переважали язичників і морально, і в значенні політичної ваги у державі. “Таємним християнином” він вважав і самого Ігоря[548]. Останнє твердження навряд чи справедливе. Ігор, безперечно, співчував новій вірі, без чого її успіхи були б неможливі, але сам лишався язичником. Це добре видно з того місця літописної статті 944 р., де мова йде про прибуття до Києва грецьких послів і клятву в їх присутності руських на вірність договору. “Заутра призва Игорь слы, и приде на холмъ, где стояще Перунъ, и покладоша оружье свое, и щиты и золото, и ходи Игорь ротѣ и люди его, елико поганыхъ Руси”[549].

Наявність впливової християнської общини в Києві і на Русі за князювання Ігоря, як і соборної церкви св.Іллі на Подолі, дає можливість припускати відновлення діяльності руської єпархії. Писемні джерела не повідомляють про те, хто саме в цей період очолював Руську православну церкву і чи взагалі хтось її очолював, але навряд чи в цьому можна сумніватися. Можливо, що місцем єпископської (чи митрополичої) кафедри і була подільська соборна церква св.Іллі.

Після вбивства в 945 р. Ігоря великим київським князем формально став його син Святослав, але фактично вся повнота влади перейшла до його матері — княгині Ольги. Вище вже йшлося про її державну діяльність і особисті якості. Тут детальніше зупинимося на ставленні великої княгині до християнської віри. Відразу ж зазначимо, що мова піде не про те, була чи не була Ольга християнкою. Факт цей беззаперечний і не потребує додаткової аргументації. Важливіше з’ясувати обставини її хрещення, а також вплив цього факту на поширення християнської релігії на Русі.

У “Повісті минулих літ” хрещення Ольги поставлено в певний зв’язок з її державним візитом до Константинополя. Ось що написано про це в літописній статті 955 р.: “Йде Ольга въ Греки, и приде Царгороду. Бѣ тогда царь Константинъ, сын Леоновъ, и приде к нему Ольга, и видѣвъ ю добру сущю зѣло лицемъ и смыслену, удививъся царь разуму ея, бесѣдова к ней, рекъ ей: “Подобна еси царствовати въ градѣ с нами”. Она же разумѣвши рече ко царю: “Азъ погана есмъ, да аще мя хощеши крестити, то крести мя самъ; аще ли то не крещюся”, и крести ю царь с патриархом”[550].

Така важлива подія, як хрещення правительки великої слов’янської держави, безперечно, мала бути відображена в сучасних їй грецьких хроніках. Але нічого подібного в них нема. Навіть Костянтин Багрянородний, який детально описав у своїй книзі “Про церемонії візантійського двору” прийоми Ольги в імператорському палаці, нічого не говорить про акт її хрещення. Пояснення, запропоноване ще М.М.Карамзіним і підтримане пізніше іншими істориками, що Костянтин VII мав намір висвітлити лише церемоніальний бік візиту і свідомо випустив усе, що виходило за рамки цього сюжету, непереконливе. Адже хрещення Ольги, як про це пише руський літопис, відбулося не просто у присутності імператора, а за його рівноправної участі в цьому акті із патріархом. Замовчування такої події Костянтином малоймовірне.

Повідомлення про візит Ольги до Константинополя і її хрещення там вміщено у двох пізніших візантійських хроніках: Іоанна Скіліци (XI ст.) та Іоанна Зонари (кінець XII ст.). Як показав Г.Г. Литаврін, свідчення хроніки Зонари не має самостійного джерелознавчого значення, оскільки є лише перефразуванням повідомлення Іоанна Скіліци[551]. У Скіліци про цю подію говориться: “И жена некогда отправившегося в плавание против ромеев русского архонта, по имени Эльга, когда умер ее муж, прибыла в Константинополь. Крещенная и истинной вере оказавшая предпочтение, она после предпочтения (этой) высокой чести удостоенная, вернулась домой”[552]. Дослідники вбачають у цьому повідомленні Скіліци однозначне свідчення того, що місцем хрещення Ольги був Константинополь. Г.Г. Литаврін не виключає в цьому випадку певної “ідеологічної фікції”, породженої хронологічною близькістю двох подій, — приїзду Ольги до Константинополя і її хрещення[553].

На нашу думку, свідчення Скіліци не дає переконливої відповіді на питання про місце прийняття Ольгою християнства. Хрещення і надання переваги істинній вірі могли статися ще до подорожі в Константинополь. На користь цього свідчить, очевидно, і факт присутності в оточенні Ольги священика Григорія, який брав участь у прийомах Костянтина VII і отримував разом з іншими русичами імператорські подарунки.

Певний інтерес у плані хронології і місця хрещення Ольги мають повідомлення Степенної книги про об’їзд княгинею руських земель і міст, який відбувався в 947 р.: “Сия новая Елена обходящи грады и веси во всей Рустѣй земли, всѣмъ людемъ благочестие проповѣдая, учаша ихъ вѣрѣ Христовѣ ... дани и оброки легки уставляющи и кумиры сокрушающи, и на кумирскихъ мѣстахъ кресты Христовы поставляющих”[554].

Це повідомлення легко можна прийняти за вигадку пізнішого книжника, тим більше, що воно не має паралелей у давньоруських літописах. Але можливо, що в його основу покладено якесь давніше джерело, яке не дійшло до нашого часу. Нині, особливо після досліджень Г.Г.Литавріна, який довів, що візит Ольги до Константинополя відбувся у 946 р., віднесення до 947 р. її місіонерської діяльності можна вважати вірогідним. І свідчення про встановлення Ольгою на місцях капищ хрестів, можливо, вказує на заснування княгинею християнських храмів. Саме так буде чинити через 40 років її онук Володимир. Досить нагадати, що місце капища на Перуновій горі у Києві зайняв храм св.Василія, поставлений одразу ж після зруйнування язичницького святилища.

Відомості, вміщені у Степенній книзі, перегукуються з розповіддю Іоакова Мніха про знищення Ольгою язичницьких требищ: "І потомъ требища бѣсовьская съкруши, и нача жити о Христѣ Иисусѣ, възлюбивши Бога"[555].

Наведені свідчення вказують на якісь значні перетворюючі заходи Ольги у церковних справах. Незважаючи на деяку їх умовність, вони більше відповідають діяльній вдачі княгині, ніж розповіді “Повісті минулих літ” про спокійні її проповіді в сімейному колі. Ми вже згадували про можливість зв’язку будівництва церкви св.Миколи на Аскольдовій могилі з діяльністю Ольги. В.М. Татищев, посилаючись на Іоакимівський літопис, говорить про заснування Ольгою київського Софійського собору[556]. Підтвердженням цього є запис, вміщений в одному з “Апостолів” XIV ст. У ньому вказується, що освячення св.Софії відбулось у 952 р. Багатьом дослідникам, які відносили хрещення Ольги до 957 р., це свідчення здавалося сумнівним, але в світлі нових досліджень воно таким не виглядає.

У часи урядування Ольги Русь підтримувала церковно-політичні контакти не лише з Константинополем, але й Римом, інтереси якого представляв німецький імператор Оттон І. За свідченням іноземних писемних джерел, Ольга надіслала до Франкфурта-на-Майні руське посольство, яке звернулось до Оттона І з проханням прислати на Русь єпископа і пресвітерів. Прохання руської княгині було охоче задоволено, і в 961 р. на Русь була відправлена німецька християнська місія на чолі з Адальбертом, ченцем монастиря св.Максиміна у Трірі[557].

В літературі побутує думка, що насправді Ольга не просила в Оттона І священиків, а руське посольство вело переговори на економічні та політичні теми. Місія Адальберта розглядається як вияв власної ініціативи імператора, стимульованої його імперськими амбіціями.

Наскільки слушним є цей погляд, сказати важко. Безперечно, Ольгу Німеччина цікавила насамперед як економічний партнер і можливий союзник. Але не можна повністю виключити і церковний аспект у переговорах між сторонами. Навряд чи Оттон І наважився б відіслати на Русь церковну місію, якби цього не хотіли в Києві.

Нижче ми продовжимо цей сюжет, тут же відзначимо, що переговори з Оттоном І, які відбулися після візиту Ольги до Константинополя, переслідували мету дипломатичного тиску на Візантію. Напевно, цим самим у Києві сподівались примусити патріархат невідкладно відновити на Русі церковну організацію.

Той факт, що Оттон направив свого єпископа на Русь, свідчить про відсутність тут на той час вищого церковного ієрарха. У Києві єпископ Адальберт дуже швидко переконався у міцності уз, які пов’язували Русь і Візантію в церковному плані, й у відсутності на Русі прозахідних тенденцій. Прохання руських послів надіслати єпископа він назвав нещирим, що, очевидно, відповідало дійсності.

Л. Мюллер пояснює “нещирість” Ольги тим, що її не влаштовував, насамперед, ранг католицького ієрарха. Вона начебто розраховувала на те, що папа й імператор поставлять на Русь архієпископа, а вони прислали тільки єпископа. Свого часу Б.Я. Рамм висловлював припущення, що основною причиною невдачі місії Адальберта в Києві було “обурення в народі”, яке зумовила безтактна поведінка католицького ієрарха.

Із сказаного видно, як багато зробила Ольга для поширення християнства на Русі. Багато, але далеко не все, що вона могла зробити як правителька країни. На останній вирішальний крок — проголошення християнства офіційною державною релігією — вона так і не відважилася. Чим це можна пояснити?

В літературі неодноразово висловлювалася думка про якусь “неготовність” Русі часів Ольги до християнізації. Думаю, що вона неточна ні за формою, ні за суттю. Мова повинна йти не про готовність Русі до сприйняття нової релігії, а про те, чи відповідала вона рівню соціально-економічного і суспільно-політичного розвитку давньоруського суспільства. Що стосується середини X ст., то відповідь може бути однозначною. Справді відповідала. Київські князі не поспішали з офіційним запровадженням християнства не тому, що чекали, коли Русь буде “готова” до цього, а тому, що не могли передбачити наслідків такого кроку. До того ж, не все залежало тільки від них.

У літературі зустрічається думка, що хрещення Ольги, по суті, означало і хрещення Русі, адже не могло бути такого становища, коли глава держави був би християнином, а його країна лишалась язичницькою. У цих міркуваннях є певний сенс, але не стосовно конкретного випадку. Річ у тім, що Ольга юридично не була великою княгинею. Отже, прийняття Ольгою християнства, навіть якщо вона й усвідомлювала його міжнародне значення, не виходило за рамки приватної події.

Християнізації Русі, яка так успішно здійснювалась за Ігоря і Ольги, було завдано великої шкоди в роки практичного урядування їх сина Святослава. Незважаючи на неодноразові спроби навернути його до нової віри, він лишався язичником, причому язичником переконаним. При ньому на Русі взяла гору тенденція нетерпимості до християнської ідеології, було зруйновано храми, розгромлено православні общини. Об’єктивно ці дії Святослава не можна оцінити позитивно, але і пред’являти йому занадто суворий рахунок з позицій сьогодення теж не слід. Святослав боровся з Візантією, а водночас і з усім тим, що від неї виходило. У поширенні християнства він вбачав прагнення світової імперії підкорити собі Русь, нав’язати їй васальну залежність.

Зі смертю Святослава і вступом на престол його сина Ярополка язичницькі безчинства, санкціоновані раніше верховною владою, змінилися віротерпимістю, що теж виходило від влади. У нас немає достатніх доказів вважати Ярополка християнином, але в його співчутливому ставленні до цієї релігії не можна сумніватися. У цьому безперечно заслуга виховання бабусі. Певну роль у формуванні світогляду Ярополка відігравала, очевидно, і його дружина. “Повість минулих літ”, вказуючи на її грецьке походження, відзначала, що до полонення її Святославом, вона була черницею. “У Ярополка же жена грекини бѣ, и бяше была черницею; бѣ бо привелъ ю отец его Святославъ, и вда ю за Ярополка, красоты ради лица ея”[558].

В.М. Татищев вважав, що причиною гибелі Ярополка були симпатії до християнства[559]. Обставини його смерті, сприйнятої майже з християнською покорою, дають підстави для такого припущення.

У 1044 р., як повідомляє “Повість минулих літ”, останки князя Ярополка було перезахоронено в Десятинній церкві. Попередньо над ними здійснили обряд хрещення. “Выгребоша 2 князя, Ярополка и Ольга, сына Святославля, а крестиша кости ею, и положиша я въ церкви святыя Богородица”[560].

Безпрецедентність події не може бути підставою для того, щоб віднести її до вигадок пізніших укладачів зводу. Як духовні особи, вони не внесли б до тексту вказівки про хрещення княжих останків, якби це докорінно суперечило християнській обрядовості. Очевидно, цей факт таки мав місце. Єдиним і природним поясненням цього може бути неможливість внесення під церковне склепіння останків князів-язичників, у зв’язку з чим і було здійснено такий незвичайний обряд. Можна вважати, що церква цим актом ушанувала Ярополка за його симпатії до християнської віри.

У роки правління Ярополка відбувся обмін посольствами Русі і Риму.

Не дуже виразні відомості про них збереглися в одній німецькій хроніці, а також в Никонівському літопису, де під 977 р. записано: “Того ж лѣта приидоша послы къ Ярополку изъ Рима от папы”[561]. Можна думати, що в центрі цих переговорів стояли питання, пов’язані з християнізацією Русі. Ще раніше аналогічні переговори Ярополк провів із Візантією. Успіхи тих і інших не були скільки-небудь значними. На Русі, а по суті, в Києві, тривала хитка рівновага двох ідеологій.

Чергове її порушення на користь язичництва, про що вже йшлося, сталося при Володимирі Святославичі. Чим воно зумовлене? Чи тільки вдачею князя і його глибоко язичницьким світоглядом? А можливо, певну роль тут відіграло природне для кожного узурпатора влади прагнення відмежуватися від діянь свого попередника. На все це слід, безперечно, зважати, але основним було інше. Володимир як великий державний діяч, що зійшов на престол з певною політичною програмою, шукав шляхів її втілення. Орієнтація на двовір’я, що практикувалася його попередниками, не могла служити ідеї сильної і єдиної Русі. Християнство ж іще не утвердило себе в давньоруському житті настільки, щоб його можна було зробити знаменом у боротьбі з автономізацією племінних княжінь. Окраїнних земель Русі, очевидно, воно ще зовсім не зачепило. Там, як і раніше, палали ритуальні багаття, приносили жертви язичницьким богам. Але саме ці землі необхідно було включити до державної системи. Єдиною дійовою силою (принаймні, в очах Володимира і його оточення), на яку можна було спиратися, лишалося язичництво.

Порівняно швидко Володимир переконався, що з встановленням язичницького пантеону на старокиївській горі Київ не перетворився в єдиний ідеологічний центр всієї Русі. Язичництво з його багатобожжям і відсутністю єдиного верховного божества для всіх східних слов’ян було далеким від ідеї її єдності. Дедалі більше вступало воно в суперечність з феодальним способом виробництва, що утверджувався на Русі.

І, нарешті, язичництво стало гальмом суспільно-політичного і культурного розвитку країни. Відмова від нього стала потребою часу.

Вибір віри Володимиром Святославичем: вимисел чи реальність?

Літописна повість про хрещення Русі, викладена в статтях 986 — 988 рр. “Повісті минулих літ”, має велику історіографію. її тією чи іншою мірою торкалися практично всі історики Київської Русі, у тому числі і церковні. Спектр суджень про неї надзвичайно широкий — від беззастережного визнання істинності розповідей літопису про вибір віри Володимиром Святославичем до повного заперечення, оголошення їх благочестивим вимислом, поемою на зразок старовинних духовних містерій.

Характерно, що полярні думки висловлювали церковні історики. Митрополит Макарій намагався обґрунтувати тезу про те, що в літописній повісті про переговори Володимира з послами Волзької Булгарії, Німеччини, Хозарії, Риму, Візантії немає нічого, що суперечило б історичній дійсності, викликало недовіру[562]. Натомість професор духовної академії Є. Голубинський оголосив повість вигадкою літописця (грека за походженням), казкою, з якою час розпрощатися серйозній науці[563].

Не можна сказати, що “серйозна наука” пішла за закликом Є.Голубинського, але те, що він справив певний вплив на наступних дослідників цього питання, безперечно.

М. Нікольський вважав, що своїм визнанням розповідей літопису і “Житія” Володимира вимислом, який не має жодної зернини історичної істини, Є. Голубинський виявив неабияку мужність[564].

Щодо “мужності” Є. Голубинського, то суть її полягала в тому, що, відкидаючи будь-яку реальність подій, пов’язаних з вибором віри, він стверджував богословсько-теологічну тезу про “богонатхненність” Володимира. Прийняття християнської віри було не результатом свідомого вибору, а “раптовим прозрінням”, посланим Володимиру згори. Щоправда, Є. Голубинський не був послідовним у своїх твердженнях. Заперечуючи реальність літописних посольств, він, однак, визнавав, що у Володимира мав бути конкретний проповідник, котрий і схилив його до християнської віри. Тільки ним був не грек, а варяг Олав, син норвезького конунга Трюггвасона[565].

М.Д. Присьолков називав розповідь про випробування віри просто нісенітницею, оскільки основну тему в ній підмінено питанням про те, чий культ кращий. Іншими словами, догмати, суть релігії відсунуті ніби на другий план, а на перший поставлено обрядовість[566]. У цьому питанні він пішов за Є. Голубинським, який також вважав обряди зовнішніми проявами дійства, які не дають справжнього розуміння самої віри.

Для церковного історика такий висновок, принаймні, не точний. Адже без обрядовості віра немислима. І не випадково церква надавала (і надає) цій стороні культу такого великого значення. Для людини, котра тільки знайомиться з тією чи іншою релігією, форма взагалі є важливішою сутності. Осягнути останню вона могла далеко не одразу (іноді взагалі не осягала), тоді як обрядовість була більш доступною її розуму, а головне — почуттям.

І немає нічого дивного в тому, що, повернувшись із Царгорода до Києва, посли Володимира розповідали, що коли вони дивились, як греки служили службу своєму богові, то не знали “на небѣ ли есмы были, или на земли: нѣсть бо на земли такого вида и красоты такая”[567].

Очевидно, те саме могли сказати і люди, які вперше побували на богослужінні в Десятинній церкві або у Софії Київській. Архітектура і урочисто-святкове опорядження цих храмів вражали уяву. І абстрагуватися від цього було б невиправданою легковажністю.

Десятинна церква. X ст. Реконструкція М.В. Холостенка

Приблизно з 50-х років XX ст. в радянській історіографії визначилось об’єктивніше, але також не однозначне ставлення до літописної повісті про хрещення Русі. Б.Д. Греков вважав абсолютно правдоподібним факт обміну посольствами між Київською Руссю і сусідніми країнами у 986 — 988 рр.[568] Згідно з М.М. Тихомировим, розповіді літопису про сумніви Володимира з приводу того, яку релігію йому належало обрати — мусульманство, іудейство чи християнство, — це тільки відгомін релігійних суперечок на Русі в X — XI ст.[569] Д.С. Лихачов вважає, що, хоча вся розповідь про випробування Володимиром різних вір побудована за схемою повчальних творів, котрі мали на меті схилити читачів до прийняття християнства за прикладом глави держави (у даному разі Володимира), це зовсім не означає, що в основу літописної повісті не лягли історичні факти. Як це часто бувало в часи середньовіччя, у трафаретну форму церковної літератури могли вбиратися розповіді про події, які реально мали місце[570].

Л. Мюллер хоч і відзначає легендарність розповіді про вибір віри, все ж визнає, що така проблема справді існувала і, хай в іншій формі, дійсно вирішувалась Володимиром.

Аналіз повісті про хрещення Русі доцільно почати із з’ясування прецедентності самого явища. Як відомо, одним із основних аргументів проти реальності фактів обміну посольствами між Володимиром і сусідніми країнами Є. Голубинський вважав екстраординарність ситуації, яка не мала місця в історії інших народів. Якби це завоювання Володимиром віри було правдою, то воно являло б собою історичний казус, абсолютно оригінальний і єдиний у своєму роді, як і вибір віри, — писав Є. Голубинський[571].

Насправді вибір віри, який супроводжували акти дипломатичні і навіть воєнні, мав місце не тільки в давньоруській історії.

Із листа хозарського кагана Іосифа, написаного близько 860 р. іспанському єврею Хаздаю, дізнаємося, що оберненню хозар в іудейство передували посольства від царів християнського і магометанського. В свою чергу, в 860 — 861 рр. посли хозарського кагана відвідали візантійського імператора Михаїла і розповіли йому, що вони від початку вірують в єдиного бога і моляться йому, поклоняючись на схід, але мають деякі сороміцькі звичаї. Але прийшли євреї і почали їх переконувати прийняти їхню віру, що багато хто вже й зробив, а сарацини схиляють їх до своєї віри.

Болгари в своєму посланні до папи римського Миколая повідомляли, що їх намагаються схилити до своєї віри то грецькі, то хозарські проповідники. Відома особлива активність папських місіонерів. Вони проповідували одночасно в Польщі, Швеції, Угорщині, Норвегії, серед західних і поморських слов’ян.

Джерела зафіксували факт звернення моравського князя Ростислава до візантійського імператора з проханням прислати вчителів, котрі б навчили моравів читати божественні книги рідною мовою. Характерно, що на цей час морави вже прийняли римське християнство.

Місіонерська діяльність, намагання обернути сусідів у свою віру характерні не лише для країн, які здавна сповідували ту чи іншу монотеїстичну релігію, а й для тих, які тільки-но відійшли від язичництва. Не була винятком у цьому і Київська Русь. Вже в 990 р., як повідомляє Никонівський літопис, Русь намагається поширити християнство на волзьких булгар і з цією метою посилає до них філософа Марка Македоняна. “Философъ же йде въ Болгары, и много глаголивъ имъ слово Божие; они же безумиемъ своимъ объюродѣша. Онъ же возвратися къ Володимиру въ Киевъ... Того же лѣта приидоша изъ Болгаръ къ Володимеру въ Киевъ четыре князи, и просвѣтишася божественным крещением”[572].

Історія знає немало подібних прикладів, але й наведених досить, аби переконатись у закономірності і природності такого явища. Воно мало місце в історії кожного народу, який досягав у своєму розвитку станово-класового ступеню. Причому вибір цей мав, як правило, і проміжний внутрішній етап. Між прийняттям християнства і язичницьким багатобожжям на Русі стояла язичницька реформа Володимира, метою якої було піднести культ головного бога Русі Перуна. У Дунайській Болгарії прийняттю християнства передував культ вождя-хана, а в Хозарії, перш ніж утвердився іудаїзм, мав поширення культ єдиного бога неба Тенгрі-хана.

Є. Голубинський вважав, що у відмові від старої релігії і прийнятті нової основне місце посідає “внутрішнє щире переконання”. Але щоб з’явилося це внутрішнє переконання в перевагах однієї релігії над іншою, людина мусить збагатитись певною сумою знань про різні релігії. На міждержавному рівні таку інформацію отримували шляхом обміну посольствами, причому неодноразовими. Іншого шляху просто не існувало. І коли б у літописах з якихось причин розповідей про прихід на Русь місіонерів різних релігій не було, факти ці можна було б припускати.

Природним виглядає і перелік країн, з якими Київська Русь взаємодіяла в питаннях вибору нової релігії. Всі вони її сусіди: Волзька Булгарія і Хозарія на сході, Візантія на півдні, країни римського християнського світу на заході. З ними Русь підтримувала різносторонні економічні і культурні зв’язки і, треба думати, вони були зацікавлені у посиленні свого впливу на неї. Найреальнішим шляхом для досягнення цього в середньовіччі (як і в пізніші часи) було втягнення Русі в орбіту свого релігійного світосприйняття.

Згідно з “Повістю минулих літ”, першими до Володимира прийшли місіонери з Волзької Булгарії. “В лѣто 6494. Придоша болгары вѣры бохьмичѣ, глаголюще, яко “Ты князь еси мудръ и смысленъ, нъне вѣси закона; но вѣруй въ законъ нашь, и поклонися Бохъмиту”[573]. Літопис досить детально викладає хід переговорів, які, проте, не увінчались для булгар успіхом. Володимир не виявив великого інтересу до мусульманства, хоча, начебто, і не відкинув його з порога. У наступному 987 р. він надішле своє посольство до Болгарії для випробування віри.

Факт цей міг мати місце, інша справа — чи так усе було насправді? Є. Голубинський відповідав на це питання негативно. Основний його аргумент полягав у тому, що Нестор, який працював над зводом в кінці XI — на початку XII ст., не міг знати, що було за Володимира. Таке твердження можна почути і сьогодні, але в світлі сучасного стану дослідження давньоруського літописання воно непереконливе. Адже “Повісті минулих літ” передував цілий ряд зводів, що увійшли до неї. Крім того, існувало багато позалітописних матеріалів, у яких знайшли відображення події, пов’язані з хрещенням Русі. Це “Житіє Володимира”, “Пам’ять і похвала князю руському Володимиру” Іоакова Мніха, фольклорні перекази, так звані розповіді очевидців. Нестор ще застав людей (печерський чернець Іеремія, Ян Вишатич), від яких він “много словеса слышах, еже вписах в лѣтописанье семъ”. Його попередники — Іларіон, Никон, Іоанн та інші літописці — мали значно ширше коло інформаторів, серед яких безперечно були і свідки тих подій.

Але повернемося до літописної розповіді про булгарське посольство 986 р. Якби в літописах не утримувалося ніяких інших свідчень про давньорусько-булгарські відносини, то і тоді вбачати в ньому вимисел, котрий не відбиває жодних історичних реалій, було б помилкою. Контакти двох сусідніх країн засвідчені іншими джерелами і насамперед археологічними. Але в тому то й справа, що розповідь ця не поодинока. Вона знаходиться в ряду інших, які вказують на постійні контакти Київської Русі і Волзької Булгарії.

У 985 р., як повідомляє літопис, “йде Володимеръ на Болгары съ Добрынею, съ уемъ своимъ, в лодьях, а торъки берегомъ приведе на конихъ: и побѣди болгары”. В результаті між Руссю і Булгаріею було укладено мирну угоду. “Толи не будеть межю нами мира, оли камень начнеть плавати, а хмель почнеть тонути”[574].

Дискусії про те, на яких булгар ходив походом Володимир, вирішилися на “користь” волзьких. А.Х. Халіков вважає, що додатковим аргументом у цьому може бути згадка в договорі про хміль. Областю його культивації було насамперед Середнє Поволжя. Характерно, що в поволзьких татар і до наших днів збереглася традиція вбачати в рослині хмелю символ дружби[575]. Мирний договір 985 р., очевидно, був підтверджений булгарським посольством до Києва. При цьому могло статися, що булгари запропонували і свою віру, котру тільки недавно прийняли самі. В літературі існує думка, що своєрідною ратифікацією мирної угоди Русі з Волзькою Булгарією було одруження Володимира на булгарській принцесі. Професор Людольф Мюллер вважає, що Борис і Гліб були синами Володимира і знатної волзької булгарки. Одним із аргументів на користь такого припущення, на його думку, був факт князювання Бориса і Гліба відповідно в Ростові і Муромі, в землях, що межували з Волзькою Булгарією[576].

Тісні контакти Русь і Волзька Булгарія підтримували і в наступні часи, аж до монголо-татарської навали. Початок їм було покладено у 985 — 986 рр.

Наступним, згідно з літописом, прибуло до Володимира німецьке посольство. “Потом же придоша нѣмци от Рима, глаголюще: ’’Придохомъ послании от папежа"; и рѣша ему: “Реклъ ти тако папежь: земля твоя яко и земля наша, а вѣра ваша не яко вѣра наша”[577].

Посли виклали свої тези, але Володимир, не висловивши свого ставлення до них і пославшись на те, що “отци наши сего не приняли суть”, випроводив папських посланців.

Ні в самому факті приходу послів, ні в літописному викладі мети цього візиту нічого невірогідного немає. Місія ця, як видно із відповіді Володимира, не була першою. На Русь уже приходили німецькі посли. Наш літопис лише натякає на якісь переговори з цього приводу, які досить добре відображені в західних хроніках. Згідно з “Продовжувачем хроніки абата Регінона Прюмського”, автором якого був єпископ Адальберт, у 959 р. до німецького короля Оттона І у Франкфурт-на-Майні прибуло посольство від “Олени королеви Ругів” з проханням висвятити для Русі єпископа і священиків.

У 961 р. король відправив туди своїх місіонерів на чолі з єпископом Адальбертом. Але вже наступного року Адальберт змушений був повернутися назад. Його діяльність на Русі не мала успіху.

І в цій, і в інших німецьких хроніках міститься звинувачення королеви русів у нещирості її намірів. Посли русів начебто “прийшли до короля, — як з’ясувалося пізніше, — нечесним чином і в усьому збрехали”.

Професор Аріньон відкидав звинувачення руських послів у нещирості і підступності, він взагалі сумнівається в тому, що вони просили для Русі єпископа. Найімовірніше, вважає він, це була власна ініціатива короля Оттона І, пов’язана з його імперськими амбіціями. Подібні думки висловлювали й інші дослідники, які вважали, що руське посольство вело переговори на економічні і політичні теми. Русь прагнула до союзницьких стосунків з Німеччиною, до економічного партнерства з нею.

Це справедливо. Але не можна повністю відкинути і церковний аспект цих переговорів. Якась розмова про присилання на Русь єпископа, очевидно, відбулась. Інша справа, що вона переслідувала суто дипломатичні цілі. Це була акція тиску на Візантію. Думається, що на цей аспект міжнародних відносин слід зважати. Аналогічно вчинив у свій час болгарський цар Борис.

У цьому акті, як справедливо вважає А.Г. Кузьмін, відбилося природне намагання зберегти незалежність від “просвітителів”[578].

У Никонівському літопису є свідчення про те, що посли від папи римського прибували на Русь і в роки князювання Ярополка. Позалітописними джерелами цей факт не підтверджений. Але його вірогідність, зважаючи на прихильність Ярополка до християнства, цілком можлива. Є. Голубинеький навіть припускає, що саме це повідомлення про посольство папи до Ярополка спонукало автора повісті про хрещення Русі до аналогічної вигадки — про посольство до Володимира. Жодної логіки в такому твердженні немає. Адже невідомо, чому Є. Голубинський беззастережно вірив в істинність повідомлень Никонівського літопису і відмовляв у довірі свідченням “Повісті минулих літ”. До того ж, відомо, що в роки правління Володимира Святославича зв’язки Русі з Німеччиною і Римом стали більш постійними, ніж у попередні часи. Цьому зближенню, очевидно, сприяв шлюб Володимира з візантійською принцесою Анною — родичкою дружини німецького короля Оттона II.

Згідно з Никонівським літописом, папа прислав своїх послів до Володимира в Корсунь або в Київ одразу ж по поверненні його із корсунського походу. “Приходиша послы из Рима отъ папы, и мощи святыхъ принесоша къ Владимеру”[579]. Є.Голубинський вважав, що метою цього посольства було бажання папи “перезвати Володимира від греків до себе”[580]. Зв’язки Києва з Римом не поривались і пізніше. Близько 1006 р. до Києва прибуло посольство Генріха II на чолі з єпископом квертфуртським Бруноном. У Києві Брунон жив майже місяць. Є свідчення, що він займався тут і місіонерською діяльністю, але без особливих успіхів.

Таким чином, посольство від папи римського до Володимира 986 р. слід розглядати як ординарне і не лише можливе, а й реальне. Воно логічно мало місце у системі давньорусько-німецьких і києво-римських контактів другої половини X — початку XI ст.

Із літописної розповіді про прибуття до Києва посольства від хозарських євреїв випливає, що до такої активності їх змусили начебто відомості про місіонерську діяльність на Русі булгар і папських посланців. Чи так було насправді, сказати важко, хоча нічого невірогідного в тому немає. Русь підтримувала із Хозарією регулярні торговельні відносини; у Києві й Ітілі знаходились відповідно хозаро-еврейська і руська торгові колонії. Події, які відбувались у Києві (як і в Ітілі), досить швидко могли стати відомі в столиці Хозарїї.

І все ж припускати, що посольство прибуло саме звідти, у нас немає достатніх підстав. Після розгрому Хозарії Святославом країна переживала глибоку кризу, яка позначилася також і на послабленні іудаїзму. Мукадесі писав наприкінці X ст.: “Жителі міста Хазар (Ітіля) вже більше не іудеї, а мусульмани”[581]. Заміна релігії була пов’язана з тим, що ослаблена хозарська держава шукала сильного покровителя і бачила його в Арабському халіфаті. Як відомо, звернення до ісламу нічого в долі Хозарії не змінило. Мусульманський світ на той час потрясали феодальні чвари.

Історики висловлювали думку, що, можливо, до Києва приходили іудеї із Криму. Вірогіднішим є припущення, що в даному випадку ми маємо справу з ініціативою єврейської общини, яка проживала в самому Києві. До цього схилявся ще В.Татищев, вважаючи, що євреї “для проповеди их учения ходить обычая не имели..., но где живут тамо обывателей превращать дерзают, как это у нас не однажды случалось”[582].

Із “Житія Феодосія” довідуємося, що в XI ст. київські євреї займалися наверненням у свою віру християн. У зв’язку з цим Феодосію доводилось вступати з іудейськими проповідниками в палкі дискусії. “Яко же многажды в нощи встав, отой всѣх исхожаше к жидамь и тѣхъ же о Христе препирая”[583].

Можливо, на користь висловленого припущення свідчить та обставина, що Володимир тільки до хозарських євреїв не посилав своїх людей для випробування віри.

Розповідь про єврейсько-хозарське посольство внутрішньо суперечлива. На це звернув увагу ще М.І. Костомаров. Мова йде про те, що Володимир докоряв євреям за те, що їхня земля — Єрусалим — зайнята християнами. Такі висловлювання можливі були не раніше кінця XI ст., коли християни оволоділи цими районами[584]. На перший погляд, це справді підриває довіру до всієї розповіді про посольство, яку багато дослідників на цій підставі оголосили вигадкою літописця. Але навряд чи це справедливо. Подібні суперечності в літописах не рідкість. У більшості своїй вони були результатом періодичної редакторської обробки літописних зводів, внаслідок чого початкові повідомлення “збагачувались” новими подробицями. Саме до таких належить і уточнення літопису про завоювання християнами Єрусалима.

Останнім у літописному переліку названо посольство з Візантії. Там, судячи з усього, були занепокоєні активністю своїх потенційних конкурентів. За таких постійних контактів, які мали місце між Руссю і Візантією починаючи з 60-х років IX ст., повідомлення про прибуття чергового посольства, здається, взагалі не повинно викликати сумнівів. Проте вони мають місце і в цьому випадку. Підставою є знаменита промова філософа — грека, в якій він виклав Володимиру суть православного християнського віровчення. На закінчення грек показав ікону з зображенням страшного суду. Вона справила на Володимира сильне враження, проте не таке, на яке розраховували візантійці. До негайного хрещення картина страшного суду його не схилила.

Дослідники відзначали, що тут маємо справу з літературною переробкою сказання про хрещення болгарського царя Бориса[585]. Це, безперечно, так. Проте нема підстав ставити під сумнів і саму можливість прибуття до Володимира візантійського посольства. Навпаки, включення до літопису обробки болгарського сказання і її приуроченість дозволяє припускати і повторення ситуації.

Думається, що і проповідь візантійського місіонера загалом могла бути схожою з промовою Костянтина-філософа.

У 987 р., як свідчить “Повість минулих літ”, Володимир надіслав свої посольства до Волзької Булгарії, Німеччини, Візантії для “випробування віри”. Дослідників ці повідомлення збентежили іще більше, ніж ті, де йдеться про посольства до Володимира. Справді — навіщо було йти до Константинополя випробовувати віру, коли на Русі давно і добре знали грецьке християнство. У Києві на цей час уже діяло кілька православних храмів, у тому числі й соборна церква св.Іллі на Подолі. Знали на Русі іудаїзм і мусульманство.

З погляду суто релігійного посольства Володимира начебто й не логічні. Але навряд чи справедливо заперечувати їх історичну реальність. Адже, попри всю важливість питання про віру, саме по собі воно не було предметом основного піклування Володимира і його уряду. Воно виникало і обговорювалось у зв’язку з необхідністю визначення місця Русі в системі міждержавних відносин, у питанні про те, яким мало стати місце Києва після прийняття нової віри. Перехід до неї не повинен був зруйнувати систему економічних і політичних зв’язків Русі з навколишнім світом. Не могло не хвилювати Володимира і побоювання опинитись у становищі Болгарії (Дунайської), на яку Візантія поширила свою релігію і владу. У такій ситуації посольства не тільки бажані, а й украй необхідні. Було б дивним, якби їх не було.

Навіть Є. Голубинський змушений був визнати, що, приступаючи до впровадження нової віри на Русі, Володимир чинив не тільки як рівноапостольний, а й як великий державний діяч.

Підтвердженням реальності посольств Володимира до сусідніх держав є повідомлення східних авторів. У двох із них йдеться про руське посольство до Хорезму і обернення русів у мусульманство. Арабський вчений ал Марвазі (XI ст.) і перський письменник ал Ауфі (XIII ст.) загалом однаково розповіли про те, як руський князь Буламір (Володимир) надіслав послів до хорезмшаха з метою з’ясування переваг мусульманської віри. Хорезмшах начебто зрадів цьому і послав на Русь своїх проповідників, щоб вони навчили русів законів ісламу. А.П. Новосельцев вважає, що до Хорезму прибуло те посольство, яке Володимир надіслав до Волзької Булгара[586].

На закінчення необхідно зупинитися на самій проблемі вибору. Чи була альтернатива візантійському християнству на Русі? Б.Д. Греков писав колись, що Русь уже давно була знайома з релігіями, які з’явились у класових суспільствах — єврейською, християнською і магометанською. Прийняти якусь із них було для класового суспільства Київської Русі справою неминучою. Але яку саме прийняти — у цьому полягало питання великої політичної ваги[587].

М.М. Тихомиров бачив у розповіді літопису про вагання Володимира лише відображення релігійних суперечок на Русі X — XI ст. У зв’язку з цим він не визнавав як реальність повідомлення східних авторів про навернення Володимира до ісламу. Підставою до цього була відсутність будь-яких літописних свідчень про мусульманську місіонерську діяльність на Русі[588].

Згідно з С.П. Толстовим, Володимир міг шукати в ісламі шлях до спілки з країнами Арабського Сходу проти Візантії. Система ісламу як церкви і релігії, як йому могло здаватися, мала сприяти вирішенню внутрішніх завдань, пов’язаних з остаточним утвердженням нового ладу[589].

А.П. Новосельцев вважає, що для Володимира прийняття тієї чи іншої віри було насамперед питанням політичним. Він обирав ту релігію, котра сповідувалась у його час наймогутнішими державами. І якщо про прийняття іудаїзму мова серйозно не могла йти, то про іслам цього не скажеш. Проте з’ясування стану мусульманських держав начебто змусило князя сумніватись у можливостях ісламу зміцнити центральну владу[590].

Що стосується приходу християнства із Риму, то цей шлях, як вважає ряд дослідників, був не лише можливим, а й реальним. У літературі мають місце навіть спроби безпосередньо пов’язати давньоруське християнство з латинським Заходом[591]. Підстав для цього немає жодних, але й заперечувати відкритість Київської Русі до своїх західних сусідів, з якими вона підтримувала тісні контакти, також не слід.

При знайомстві з літописною повістю про вибір віри створюється враження, що Володимир чинив за принципом: “Сім раз відмір, один раз відріж”. Можливо, особисто він справді мав сумніви — якій вірі надати перевагу. Тому постійно звертався до “бояр і старців” за порадою. Надто відповідальним мало бути рішення.

Врешті, зміст переговорів визначали насамперед не вагання Володимира. Ці переговори мали продемонструвати Візантії, що імперія не єдина країна, від якої Русь може сприйняти нову релігію. А вибір було зроблено раніше і на користь візантійського християнства. Його зробило саме життя. Навіть коли б Володимир всерйоз надумав надати перевагу якійсь іншій релігійній системі, зробити це було б надзвичайно важко. Традиція візантійської церкви на Русі налічувала вже близько двохсот років. Володимиру належало, по суті, лише узаконити її державний статус. Що він і зробив.

Падіння язичницьких ідолів

Час сумнівів скінчився. Принаймні для Володимира. Так само рішуче, як колись утверджував і відроджував язичницькі порядки, він пориває з ними і вводить християнство. Язичницькі ідоли, яким ще вчора власті наказували поклонятися по всій країні, скинуто зі своїх п’єдесталів, капища-святилища, за якими стояла тисячолітня традиція культових центрів, вщент зруйновано. Така сама доля спіткала і верховний язичницький храм Русі на Старокиївській горі. Літописець з цього приводу відзначає: “Велий еси, господи, чюдна дѣла твоя! Вчера чтимъ отъ человѣкъ, а днесь поругаемъ”[592].

Знайомлячись із тривалою історією проникнення християнства на Русь, не можна не відзначити деяку нерішучість у цій справі київських князів. Чим це можна пояснити? Передусім, очевидно, обставинами внутрішнього життя.

В умовах найгострішого протиборства на Русі двох ідеологій рішуча відмова від традицій загрожувала серйозними неприємностями, усуненням від влади, а то і смертю (як це сталося з Аскольдом). Так само істотними були і міркування національної незалежності. Адже згідно з богословсько-юридичною концепцією грецької православної церкви прийняття хрещення із Візантії тим чи іншим народом автоматично робило його васалом імперії. Саме так трапилось, зокрема, з Болгарією, яку візантійці вважали своєю провінцією. Про це на Русі добре знали, і якщо й не боялись розділити участь Болгарії, все ж не бажали потрапити в залежне від Візантії становище.

Які ж обставини супроводжували остаточне утвердження на Русі християнства в ролі офіційної релігії? У 987 р. у Візантії спалахнуло повстання проти імператора Василія II. Очолив його Варда Фока, який оголосив себе імператором. Василій II звернувся до Володимира Святославича за воєнною допомогою. Князь згодився надати допомогу, але за умови: імператор повинен був віддати за нього порфірородну сестру Анну. У Василія не було вибору, він погодився, хоч традиція і не допускала родинних зв’язків імператорської сім’ї з варварами. У свою чергу, Володимир зобов’язався прийняти християнство.

Імператор за допомогою шеститисячного руського корпусу завдав під Хрисополем поразки військам Фоки. Небезпека минула, і Василій не поспішав виконувати свою обіцянку. Справа одруження Володимира перетворилась у міждержавний конфлікт, оскільки обидві сторони вважали її важливим політичним актом. Візантійсьйа дипломатія, оберігаючи високе становище імператорського двору, намагалась не допустити встановлення династичних зв’язків свого володаря з правителями інших країн. Це була традиційна політика світової імперії. Ще дід Василія II Костянтин Багрянородний заповідав своїм синам: якщо якийсь народ із невірних і незнатних жителів півночі буде прагнути поріднитися з імператором ромеїв, захоче взяти у нього дочку за себе чи свою дочку віддати за імператора чи його сина, — то таку нерозумну вимогу слід відхилити.

Володимир вирішив вдатися до зброї. Він направив проти візантійських володінь у Криму величезне військо і обложив Херсонес. Русичам вдалося (за порадою Настаса Корсунянина) відвести від міста воду для пиття, яка надходила туди по трубах, і херсонесці здалися[593]. Володимир увійшов у місто і відправив у Константинополь таке послання: “Се град ваш славный взях; слышю же се, яко сестру имата дѣвою, да аще еѣ не вдаста за мя, створю граду вашему, якоже и сему створих”. Імператор відповів: “Не достоить хрестеяномъ за поганыя даяти. Аще ся крестиши, то и се получишь”[594]. Хрещення Володимира відбулось у Херсонесі в церкві св.Василія, після чого він обвінчався з царівною Анною.

Разом із запровадженням християнства у Києві встановлювалась (точніше, відновлювалась) митрополича кафедра, розпочалося будівництво православних храмів. У 988 р. на Перуновому горбі було побудовано церкву св.Василія, в 989 — 996 рр. — монументальну кам’яну Десятинну церкву. На її будівництво і утримання Володимир Святославич виділив десяту частину данини і оброків зі своїх доменіальних володінь. Літопис відзначає, що церкву було доручено Настасу Корсунянину і попам корсунським. Очевидно, саме в Десятинній церкві знаходилась і резиденція митрополита. В ряді удільних центрів було запроваджено єпископії.

За хрещенням Володимира відбулося і хрещення всієї Русі. Із повідомлень літопису видно, що нова релігія не могла поширитись одразу за княжим повелінням. її запровадження зустрічало сильний опір і вимагало примусових заходів. Киян зігнали до Дніпра, де їх хрестили попи, що прибули із Корсуня і Царгорода. Напередодні Володимир суворо попередив киян про наслідки можливого непослуху: “Аще не обрящеться кто заутра на рѣцѣ, богатъ ли, ли убогъ, или нищъ; ли работникъ, противенъ мнѣ да будеть”[595].

У Новгороді запровадження християнства викликало народне повстання. Лише застосувавши силу, посаднику Добрині і тисяцькому Путяті вдалося змусити новгородців хреститися. “Путята крести мечем, а Добрыня огнем”, — говорили в народі. Кияни також не кинулися в обійми нової віри. Це добре видно із літописного повідомлення про повалення ідола Перуна, за яким “плакахуся его невѣрнии людье, еще бо не бяху прияли святаго крещенья”.

Причиною живучості давніх традицій, очевидно, була специфічність нової релігії, передусім ідеології пануючого класу. Тезу християнської церкви — раби повинні підкорятися володарям своїм — не могли однаково сприймати раби й володарі. Не випадково саме язичництво часто було ідейною зброєю у боротьбі населення проти феодалів.

У народі ще довго “отай” поклонялись язичницьким богам “под овином”, приносили жертви “бесом, болотам, и кладезем”. Церковники скаржилися, що на ігрища з бісівськими танцями народ збирається охочіше, ніж на богослужіння.

Переконливим підтвердженням відомостей писемних джерел про повільний процес християнізації Русі є матеріали давньоруських могильників. Під впливом нової релігії уже в IX ст. розпочинається поступова зміна поховального обряду — поряд з трупоспаленнями з’являються трупопокладення.

У X ст. тенденція до збільшення поховань, здійснених за обрядом інгумації, виступає більш чітко.

На рубежі X — XI ст. вона, зокрема у великих міських центрах, приводить до повної відмови від язичницьких ритуальних спалень. Не слід тільки в цьому вбачати остаточну перемогу християнського світогляду. Новий обряд утверджувався значно швидше, ніж мінялась система ідеологічних поглядів давньоруської людини. Але і в новій обрядовості ще довго зберігалось багато язичницьких елементів — тризна, посипання померлого попелом, курганний насип, ритуальна їжа та ін. Язичництво у поховальному обряді, яке мало давню традицію, церква не стільки викорінювала, скільки пристосовувала до нового ритуалу.

Язичницькі елементи особливо рельєфно проступають у витворах художнього ремесла Русі — змійовиках, діадемах, колтах, браслетах-наручах, де поряд із християнською символікою представлена і язичницька (дерево життя, танці скоморохів і бісівські ігрища, зображення фантастичних звірів, птахів та ін.).

Останнім часом в Україні виявляється тенденція невиправданої ідеалізації язичництва. Належить вона переважно людям далеким від науки, але подекуди її сповідують і науковці. Згідно з нею, язичництво було основою нашої національної ідентичності і самобутності, а християнство перервало тисячолітні традиції власного духовного розвитку народу, підрубало його коріння. Є.К. Долуман вважає навіть, що християнство, яке принесло на Русь чужу культуру і чужий світогляд, обумовило відставання нашої культури, порівняно з європейською, на сотні років[596].

Це та аналогічні твердження не мають під собою жодних підстав. Їх переконливо спростовує хоч би Софія Київська — пам’ятка християнської культури світового значення. Але в подібних сентенціях немає і логіки. Адже незрозуміло, чому для країн Центральної і Західної Європи християнство виявилось благодійним, а для Русі — ні.

У наш час є всі можливості для об’єктивного розгляду проблеми співвідношення язичництва і християнства в житті Київської Русі. Не зводячи перше до становища первісного примітивізму, все ж таки мусимо визнати, що в суспільно-політичному і культурному розвитку Русі християнство зіграло надзвичайно важливу роль.

Цим актом вона остаточно визначила своє входження до візантійсько-православного і загальноєвропейського культурного ландшафту. Незмірно розширились її економічні і культурні зв’язки з багатьма європейськими країнами. Християнство інтегрувало під своєю егідою писемність, літературу, архітектуру і мистецтво. Нова релігія справила сильний цементуючий вплив на процеси формування східнослов’янської етнічної спільності. Вона взяла на себе відповідальність за духовний розвиток народу, за формування його світогляду.

Прогресивність візантійського православ’я полягала і в тому, що Русь знайомилась з християнським віровченням фактично рідною мовою.

Проблема римсько-візантійської християнської спадщини

Тема “Київ — Константинополь — Рим” упродовж тривалого звертання до неї істориків обросла значною кількістю стереотипів, що утруднюють сьогодні об’єктивне її сприйняття. В історіографії переважають альтернативні підходи. Якщо Київ і Русь розглядаються з позицій візантійської православної традиції, то при цьому вони обов’язково протиставляються Риму і латинницькому Заходу. Коли ж хтось намагається віднайти елементи порозуміння між Києвом і Римом, то робить це шляхом відмови від об’єктивних оцінок русько-візантійських відносин, аж до повного заперечення факту одержання Руссю християнської віри від Візантії.

Тут здійснено спробу неупередженого аналізу теми без жодного насильства над джерелами і будь-якого намагання її осучаснення. Ідейно-політичні пристрасті і симпатії, як свідчить історіографія, справі не допомагають.

Існує усталена думка, що Київська Русь знаходилась у візантійській релігійній симфонії і проблема духовної спадщини її не хвилювала. Питання це, як вважають, постало тільки в XV ст., коли Росія намагалась осмислити своє місце у всесвітній історії, особливо після завоювання турками Константинополя (1453).

Вперше теорію “Москва — третій Рим” сформулював псковський чернець Філофей в одному із своїх послань Великому московському князю Василію III[597]. Але претензії Москви на місце третього Рима, як виявляється, не були безумовними. У “Повісті про новгородський білий клобук” обґрунтовується та сама ідея заміни двох вселенських центрів — “ветхого Рима” і Константинополя" “третім Римом”, “еже есть на русской земли”, але ним виступає не Москва, а Новгород. У той час як царський вінець був дарований руському князю “изволением земного царя Константина (Мономаха. — П.Т.) от царствующего сего града (Константинополя. — П.Т.), білий клобук був дарований архієпископу великого Новгорода “изволением небесного царя Христа”[598].

“Сказання про князів Володимирських” ченця Спиридона-Сави спадкоємцем Константинополя вважає Київ. Імператор Костянтин Мономах, підкорений руською зброєю, послав київському князю Володимиру Всеволодовичу царський вінець і “крабицу сердоликову, из нее же Август кесарь римский веселяшеся”, а також намисто, яке Август “на плещу свою носяше”.

З цього часу, згідно із сказанням, “князь великий Володимир Всеволодович наречеся Мономах и царь Великаа Росиа”. Пізніше царські інсигнії, які отримали назву — “шапка” і “барми” Мономаха, потрапили до Володимира, а вже потім до Москви[599].

Політична доктрина “третього Рима” в російській суспільній думці епохи централізації XV — XVI ст., таким чином, здобула природне історико-правове обґрунтування, а історія Росії через Київську Русь ніби зімкнулася з римсько-візантійською.

Для нас важливим є питання — чи була ідея спадковості політичної влади Москви від Рима і Константинополя новою? Більшість дослідників відповідала на це питання ствердно. М.А. Алпатов вважав, що вона виникла як антитеза посиленню Туреччини, що захопила південно-східний кут Західної Європи, і служила символом загальнослов’янської єдності, прапором боротьби за національну незалежність. Це ніби відповідало й інтересам Заходу, який намагався використати ідею історичної місії Росії як наступниці візантійської спадщини, щоб зіткнути її з Туреччиною[600].

А.Д. Гольдберг у пошуках передісторії ідеї “Москва — третій Рим” звернувся до давньоруської суспільної думки про “богообраність” Русі. Ідея ця почала формуватися вже після прийняття християнства, але служила насамперед лише для протиставлення православної Русі степовим сусідам, а в наступні віки — монголо-татарським завойовникам, і тільки в середині XV ст. ідея про особливе призначення “обраної Богом” Руської землі наповнилася новим змістом[601].

Звичайно, події другої половини XV ст., у тому числі встановлення автокефалії московської митрополії (1448), оволодіння турками Константинополем (1453), шлюб Івана III з Софією Палеолог, створили у православному світі нову політичну ситуацію. Очевидно, вона була на руку римському престолу і деяким західним державам, які намагались використати доктрину “Москва — третій Рим” у своїх інтересах. Проте в основі своїй вона була ідеєю національною, яка мала глибокі історичні корені. Москва лише надала київській православно-державній ідеї завершального розвитку.

В історичній літературі серед розмаїття думок з приводу русько-візантійських відносин IX — XIII ст. чітко визначилась теза про постійне і тривале протиборство двох держав. Зумовлювалося воно начебто необхідністю захистити державно-політичний суверенітет молодої східнослов’янської держави від постійних зазіхань греків. Особливе місце в претензіях імперії позбавити Київську державу національної незалежності відводилось нібито впровадженню візантійського християнства. Під цим кутом зору аналізується давньоруська суспільна думка, обґрунтовується висновок про її антивізантійську спрямованість[602].

Думається, що це досить спрощене розуміння суті взаємовідносин Київської Русі і Візантії, а разом з тим і їх відображення у давньоруській історіографії: ідейно-політичне суперництво Києва з Константинополем ми приймаємо за протиборство на ґрунті відстоювання національної незалежності, а наявність відповідних сюжетів у літописній і літературній традиції пояснюємо антивізантійськими настроями на Русі.

М.А. Алпатов вважав, що спонукальними мотивами походів київських князів на Царгород було прагнення до незалежності Київської Русі. Навіть благочестиві ченці-літописці начебто із цих міркувань хвалили кожний похід на Константинополь, кожний договір, який захищав Русь, кожного князя, який здійснював ці походи[603].

Насправді загрози національній незалежності Русі з боку Візантії практично не існувало. Величезна відстань між світовою імперією і східноєвропейськими землями практично усувала застосування Візантією військової сили проти Русі. Історія цього й не знає. Навпаки, Київська Русь здійснювала напади на імперію, які також не могли привести до підкорення Візантії. Невдачі військових експедицій Святослава Ігоровича показали це з усією очевидністю. Та й не такі цілі переслідувались. Київські князі намагалися нав’язати Візантії своє рівноправне партнерство як у галузі економічній, так і політичній. Не могла Візантія серйозно розраховувати на політичний сюзеренітет над Київською Руссю і за допомогою християнства. Кілька візантійських церковних ієрархів на всю величезну східнослов’янську країну не мали жодної можливості забезпечити реалізацію імперських амбіцій візантійського двору. Цьому перешкоджало і те, що давньоруська православна церква з самого початку будувалась як національна, на користь чого свідчило церковнослов’янське богослужіння і слов’янський обряд.

До того ж, ініціатива християнізації Київської Русі, як і встановлення економічних зв’язків, виходила не стільки з Константинополя, скільки з Києва[604]. Літописна повість про вибір віри Володимиром Святославичем, свідчення про переговори Ольги, Ярополка і Володимира з представниками римської церкви показують принципову можливість будь-яких рішень. Суверенне право Київської Русі у цьому виборі ніким не могло бути обмежене. Але Володимир і його попередники все ж схилялися до візантійського православ’я.

Чому? Тут, звичайно, відіграла свою роль традиція майже двохсотлітнього проникнення на Русь візантійського християнства. Але це також було наслідком. Причина полягає у незаперечному політичному авторитеті Візантії на міжнародній арені, який вона успадкувала від свого попередника — Риму і піднесла власними зусиллями. На Русі добре знали, що візантійці називали себе “ромеями”, свою імперію “римською”, а столицю Константинополь “Новим Римом”. Що стосується церковно-канонічних розходжень між Римом і Константинополем, то вони на Русі були або маловідомі, або їм не надавалося принципового значення.

Велич минулого і сучасного Візантії, військова могутність і високий рівень культури створювали той ідеал вселенської держави, до якого нестримно потягнулась молода східнослов’янська держава. Особливо приваблював руських князів Константинополь, який на Русі називали Царгородом. Отримати звідти царські дари або добути їх силою зброї для багатьох київських князів було справою честі.

Цього, згідно з “Повістю минулих літ”, удостоївся перший київський князь Кий. “Сей Кий княжаше в родѣ своемъ, приходившю ему ко царю, якоже сказають, яко велику честь приялъ от царя”[605]. Київ, таким чином, уже при своєму народженні ніби зближався з Константинополем. Імператорські дари, у тому числі після військових походів, отримали Олег, Ігор, Ольга, Святослав. Нічого незвичайного в цьому, зрозуміло, не було, але літописці вважали потрібним особливо виділити ці факти, щоб таким чином уподібнити київських князів імператорам.

Важливим ідеологічним обґрунтуванням претензій князів на рівність з імператорами, а також на право успадкування традицій візантійської влади стало висвітлення візиту Ольги до Константинополя. Поговоривши з княгинею, імператор Костянтин Багрянородний заявив: “Подобна еси царствовати въ градѣ с нами”. Урочистий акт хрещення Ольги здійснив імператор разом з патріархом: “Крести ю царь с патриархом”[606]. При хрещенні Ольга отримала ім’я Олени. “БѢ же речено имя ей во крещении Олена, якоже и древняя царица, мати Великого Константина”[607].

Вибором такого хрестильного імені (можна гадати, не без участі самої Ольги та її радників) київська княгиня набувала духовної спорідненості не тільки з константинопольськими, а й з римськими традиціями влади. Візантійська дипломатія, треба думати, не надавала цій події великого значення, але давньоруська бачила в ній особливий зміст. Вона спонукала київського літописця навіть на створення поетичної легенди про невдале сватання Костянтина до Ольги.

Насправді прагнення поріднитися з імператорами виходило від київських князів. Першим його реалізував Володимир Святославич. Для цього йому довелося здійснити похід на Херсонес і оволодіти ним. При хрещенні Володимир прийняв ім’я Василій, яке носив візантійський імператор. Помітні успіхи візантійської політики Володимира, що завершилися хрещенням Київської Русі, створили йому надзвичайно високий авторитет. Літописці вважали можливим порівнювати київського князя з римським імператором Костянтином. “Се есть новый Костантинъ великого Рима, иже крестивъся сам и люди своя: тако и сь створи подобно ему”[608]. Подібним до Костянтина називав Володимира митрополит Іларіон.

На монетах Володимира зображували в імператорському одязі та короні. Чи вдалося йому отримати імператорські шати та інсигнії як придане за принцесою Анною, чи на монетах було відображено нездійснену мрію Володимира, сказати важко. Як свідчить Костянтин Багрянородний, руси, як і інші варварські народи, часто зверталися до Царгорода з проханням прислати царське вбрання і прикраси, але завжди отримували відмову.

Щоправда, Володимир сам потурбувався про те, щоб Київ не лишився без візантійсько-римських реліквій. З переможеного Херсонеса він вивіз мощі папи Климентія Римського, бронзову квадригу, а також ікони, хрести та книги. Особливо поважною реліквією були моші св. Климентія. Хроніка Тітмара Мерзебурзького повідомляє, що Володимир з великої пошани до св.Климентія заповів поховати себе в одноіменній церкві, що, начебто, і сталося. Насправді Володимир був похований у Десятинній церкві. М. Чубатий вийшов з цієї ситуації в такий спосіб: у Десятинній церкві було зведено каплицю для мощей папи Климентія і, можливо, саме в ній поховали Володимира[609].

І пізніше мощі св.Климентія являли собою одну із важливих церковних святинь Києва. На соборі руських єпископів 1147 р. ними благословили новообраного митрополита Клима Смолятича. Питання канонічності цього вибору, що постало ще на соборі, дискутується і понині. Одні історики схилялися до аргументації новгородського єпископа Нифонта, згідно з якою право поставлення київського митрополита належало патріаршому синоду і патріарху. Інші вважали слушними обґрунтування чернігівського єпископа Онуфрія, який доводив, що аналогічна практика мала місце і при обранні патріархів. Їх благословляли рукою св.Іоанна Хрестителя.

Тривале зберігання в Києві мощей римського папи і використання їх у ритуалі висвячення київського митрополита Клима Смолятича ставить перед нами питання церковних стосунків Русі і Риму. М. Чубатий вбачав у соборі 1147 р. реакцію Ізяслава Мстиславича і його прихильників на “візантійщення християнства Русі-України”, намагання підкреслити вселенськість руського християнства через визнання першого місця в Христовій Церкві римського папи. Мощі св.Климентія були важливим символом вселенськості католицтва Руської церкви[610]. На цій підставі М. Чубатий та інші дослідники дійшли висновку, що Ізяслав Мстиславич, на відміну від батька і діда, не мав жодних симпатій до Візантії і був рішучим противником її церковних впливів на Русі.

Як бачимо, знову альтернативний підхід. Навряд чи він справедливий. Ізяслав Мстиславич не ставив перед собою таких далекосяжних цілей. Церковний собор 1147 р. канонічно не поривав зв’язків Руської православної церкви з візантійською. Ні про яке визнання першості римського папи на ньому не йшлося. Найбільше, чого хотів Ізяслав, — це вивести руську церкву із адміністративної залежності від імператорського двору, зробити її автономною в управлінні. Використання для цього мощей святого римської церкви свідчило не про конфесійну переорієнтацію Русі в XII ст., а про певну толерантність Руської церкви, яка не надавала принципового значення церковному розколу 1054 р. між Царгородом і Римом.

Софія Київська. 1037 р. Реконструкція Ю.С. Асєєва, М.І. Кресального

Ще більших успіхів в уподібненні візантійському цесарю досяг Ярослав Мудрий, якого сучасники називали царем. На думку деяких дослідників, саме при ньому посилились антивізантійські настрої на Русі. Підтвердити цю тезу подіями реального життя практично неможливо. Навпаки, широка будівельна програма Ярослава, завдяки реалізації якої у Києві з’явилася своя Софія та свої Золоті ворота, свідчила про продовження ідеологічного суперництва Києва та Константинополя. “Заложи Ярославъ город великий, у него же града суть Златая врата; заложи же и церковь святыя Софья, митрополью”[611].

Характерно, що і в цьому випадку київський князь звернувся не стільки до сучасної йому візантійської дійсності, скільки до її джерел, до будівельної діяльності Юстиніана І. І справа не тільки в запозиченні назви головного храму Константинополя, збудованого Юстиніаном у 532 — 537 рр., а й у самих будівельних традиціях, масштабності програми. Наприкінці X — у першій половині XI ст. в самій Візантії таких великих храмів, як Софія Київська, вже не будували. Своєрідною рефлексією оцінки творіння Юстиніана було ставлення сучасників до Софії Київської. Прокопій Кесарійський, Агафій, Павло Сіленціарій писали про Константинопольську Софію із захопленням, називали її “дивом і славою віку”, “дивом світу”. Митрополит Іларіон назвав Софію Київську “церковью дивной и славной всѣмъ окружным странам”.

Епізод з поставленням на митрополичу кафедру руського церковного діяча Іларіона також навряд чи можна кваліфікувати як прояв антивізантійських настроїв. Якщо навіть оцінювати його з позицій спроби Ярослава Мудрого здійснити націоналізацію руської церковної ієрархії, то і в цьому випадку мова може йти про те саме ідейно-політичне суперництво. Поставлення на митрополичу кафедру русича і навіть військовий похід 1043 р. на Візантію не завадили Ярославу одружити свого сина Всеволода на дочці імператора Костянтина IX Мономаха — Марії, надати йому допомогу в придушенні повстання Льва Торника 1047 р.

Тепер подивимось, яким було антивізантійство у суспільній думці Русі.

М.А. Алпатов вважав, що найбільш яскравою пам’яткою, перейнятою антивізантійськими настроями, є “Слово про закон і благодать”, і що в цьому розумінні воно становить собою своєрідний ідейний вступ до літопису[612]. Основний аргумент — відсутність у переліку держав, які славлять апостолів християнства, Візантії. У цьому дослідник вбачав спробу перекреслити її монополію в поширенні християнства та показати, що воно є явищем всесвітнім.

М. Чубатий також відзначав, що замовчуванням про боже покликання візантійців і першорядною згадкою Рима з його апостолами Петром і Павлом Іларіон хотів підкреслити права Римського престолу на перше місце в Христовій Церкві[613].

Навряд чи ці зауваження мають підстави. Монополією на поширення християнства у світі Візантія ніколи не володіла. Іларіону це було добре відомо, і сумнівно, щоб йому спало на думку спростовувати це. Перелік держав, і насамперед Риму, що славлять своїх апостолів, Іларіону був потрібен як своєрідний зачин для похвали Володимиру Святославичу, якого він вважає, по суті, рівноапостольним. “Хвалить же поховальними гласы Римская страна Петра и Павла...Асіа и Ефесь и Пафм — Иоана Богословца, Индия — Фому, Египет — Марка, все страны и гради и людие чтять и славять, коегождого ихъ учителя ... похвалимъ же и мы по силѣ нашей малыми похвалами, великаа и дивнаа сътворившаго, нашего учителя и наставника, великааго кагана нашеа земли Володимера”[614].

Тут відсутнє протиставлення Русі Візантії, так само як і немає твердження про безперечну перевагу першої над другою, як здавалося М.А.Алпатову. Навпаки, з продовженням похвали Володимиру випливає, що християнська віра запозичена ним саме з Візантії. “Паче же слышано ему (Володимиру. — П.Т.) бѣ всегда от благовернии земли Гречѣскь, христолюбиви же и сильнѣ вѣрою... и си слыша въждела серцем, взъгорѣ духом, яко быти ема хрестиану и земли его, еже и бысть”[615].

Неоднозначну оцінку дістало в літературі літописне Сказання (легенда) про відвідання апостолом Андрієм дніпровських круч (написано в 70-ті роки XI ст. при дворі Всеволода Ярославича). Д.М. Присьолков та В.М. Істрін були впевнені в його прогрецькому характері[616]. М.К. Гудзій вбачав у ньому прагнення літописців зрівняти Візантію і Русь у правах на християнську спадщину. М.А. Алпатов і М. Чубатий схилялися до антивізантійського або проримського тлумачення легенди. До цього їх спонукало замовчування в Сказанні Константинополя, а також зворотний шлях Андрія, який привів його не до Константинополя, а до Рима[617].

Людольф Мюллер, який присвятив Сказанню про ходіння апостола Андрія до Києва та Новгорода ґрунтовне дослідження, не вважав можливим підтримати жодну з наведених точок зору. Мандри Андрія по Русі, згідно з дослідником, передували часу заснування ним візантійської церкви. Отже, говорити про залежність руської церкви від візантійської, яка ще не існувала, нема підстав. Згадки ж про Константинополь в Сказанні не могло бути з тієї простої причини, що такого міста ще не існувало. Що стосується згадки про стародавній Рим, то вона, за думкою Людольфа Мюллера, носить індиферентний характер[618].

З останнім висновком важко погодитись. Рим в Сказанні — не просто пункт на зворотному шляху Андрія. Це місто, де апостол дає своєрідний звіт рідному брату святому Петру про свою подорож до країни слов’ян. Людольф Мюллер вважає, що Сказання не говорить про місіонерську діяльність Андрія на Русі. У Синопі він проповідує, на Русі молиться, благословляє, ставить хрест.

Але різниця між цими діяннями апостола така незначна, що для давньоруського книжника кінця XI — початку XII ст. могла бути і не суттєвою. Відвідання київських гір, їх благословення, пророкування народження великого міста, а також поставлення хреста апостолом Андрієм уявлялося йому рівнозначним проповіді християнської віри. “И заутра вставъ и рече к сущим с нимъ ученикамъ: ’’Видите ли горы сия? — яко на сихъ горах воссияеть благодать Божья; имать град великъ быти и церкви многие Богъ въздвигнути имать"[619].

Отже, є всі підстави вважати, що головний зміст Сказання про апостола Андрія полягає в тому, щоб зрівняти Київську Русь з Візантією у справі отримання християнської віри і узасаднити право руської церкви на автокефалію. Обидві успадкували її від Риму і обидві мали єдиного апостола. Цікаво, що Візантія не тільки не заперечувала, а навіть підтримувала цю думку. Імператор Михаїл VII Дука в листі до Всеволода Ярославича писав, що “духовні книги та достовірні історії вчать мене, що наші обидві держави мають одне джерело та корінь і що [...] ті ж самі самовидці божественного таїнства і його віщуни проголосили у них слово Євангелії”[620]. Імені Андрія тут немає, але зрозуміло, що йдеться саме про нього. Визнання Михаїла Дуки, щоправда, було зроблене під тиском обставин. Він потребував військової допомоги від Русі і просив її в цьому листі.

Своєрідним виявом тенденції суперництва Києва з Константинополем було й те, що на Русі X — XII ст. користувались особливою популярністю не сучасні їй твори візантійської літератури, а стародавні хроніки. Літописців у них приваблювала передусім концепція світової історії, творцем якої був Бог. Вплив ранньовізантійських авторів відчував і Нестор. Він не тільки зміг у своїй “Повісті минулих літ” відтворити широку історичну картину світу, а й органічно ввести до неї історію Русі. Ще Іларіону вона уявлялась країною, “яже вѣдома и слышима есть всѣми четырьми конци земли”.

Політичне та ідеологічне суперництво Києва з Константинополем знайшло відображення і в західноєвропейській історіографії. Адам Бременський називав Київ “соревнователем константинопольского скипетра и славнейшим украшением Греции”[621].

Підводячи підсумки сказаному, можна стверджувати, що ідейно-політичне суперництво Києва з Константинополем ґрунтувалось не на ворожнечі і протиставленні, а на прагненні Русі урівняти себе в церковному відношенні з Візантією. Треба визнати, що Київська Русь так і не стала церковно рівнорядною Візантії. Впродовж усієї історії вона перебувала на становищі однієї з візантійських митрополій. Досягти автономії Руській православній церкві не вдалося, але є всі підстави констатувати її постійне прагнення до цього.

Ідеї церковного усамостійнення зумовлювали пошук першоджерельних витоків східнослов’янського християнства. Як відомо, апостол Андрій на місці, де виник Київ, ніколи не був. Ця поетична легенда з’явилась як спроба узасаднити претензії руської церкви на римсько-християнську спадщину. Йдеться саме про претензії, а не право, якого в Київської Русі так і не було.

Що стосується традиційного “антагонізму” київського християнства до візантійського, про який говорив М. Чубатий та інші історики церкви, то це явне перебільшення. Канонічно Руська православна церква перебувала в повній відповідності з візантійською і не робила жодних спроб знайти собі місце в католицькій.

Від часу Брестської унії (1596) для України небайдужим є питання — яка течія християнства прогресивніша: візантійська чи римська? Інтерес до цього з новою силою збуджений у наш час, коли релігія стала одним із важливих чинників національно-культурного відродження. З позицій гуманістичної культури така постановка питання неправомірна. Але в науці і реальному житті вона має місце, і з цим мусимо рахуватися. Досить пригадати, що ціла доба українсько-козацького відродження пройшла під гаслами боротьби за православну руську віру, яка ототожнювалася з боротьбою за національну ідентичність, за києворуську культурно-історичну і політичну спадщину.

Сьогодні окремі вчені (Ф. Томпсон, О. Пріцак) намагаються довести, що певне відставання історико-культурного розвитку східного слов’янства, порівняно з країнами Західної Європи, зумовлювалося меншими структурно-творчими можливостями православної церкви. Погодитися з цим неможливо. У часи Київської Русі жодного відставання не було. Що стосується часів пізнього середньовіччя, то відставання тут обумовлювалось іншими причинами. Вони полягали передусім у тих вселенських катастрофах, яких зазнав православний світ впродовж XIII — XV ст.: розгром Константинополя хрестоносцями у 1204 р., сплюндрування Київської Русі монголо-татарами в 1237 — 1240 рр., завоювання Візантії і Константинополя турками у 1453 р. Аналогічна доля спіткала православні Болгарію та Сербію.

На відміну від Ф.Томпсона, німецький теолог Г. Подскальський вважає, що “однією з вирішальних цезур” в руській історії стала монголо-татарська навала. Вона ж зумовила і остаточне відділення Руської церкви від Заходу.

Отже, фактично було знищене культуротворче джерело візантінізму. Впродовж тривалого часу православний світ жив, по суті, спогадами про колишню велич Візантії, але без Візантії. Саме в цих подіях приховуються справжні причини наших втрат. Можна тільки дивуватися духовній потенції православ’я, яке знайшло в собі сили до відродження.

Все треба розглядати історично. При такому підході виявиться, що Київська Русь в часи перебування в “силовому полі” візантійської православної культури — найпередовішої в усьому християнському світі, ні в чому не поступалася перед своїми слов’янськими і неслов’янськими римсько-католицькими сусідами.

Сьогодні, з позиції тисячолітньої відстані, можна з упевненістю стверджувати, що прилучення Київської Русі до візантійської цивілізації було кращою альтернативою. Значення цього історичного явища швидше недооцінюється, ніж переоцінюється.

Спроба націоналізації церковного управління на Русі

У 1147 р. в житті Руської православної церкви сталася незвичайна подія. Церковний собор у святій Софії Київській обрав і висвятив митрополитом Клима Смолятича. Це був другий випадок за всю історію християнства в Русі, коли митрополичу кафедру в Києві посів не грек.

Ініціатива проведення Собору виходила від великого київського князя Ізяслава Мстиславича. Це добре видно з такої фрази літопису: “В то же лѣто постави Изяславъ митрополитомъ Клима Смолятича, выведе изъ Заруба”[622]. Його найближчим дорадником і помічником у цій неординарній справі став чернігівський єпископ Онуфрій. Після від’їзду митрополита Михаїла до Константинополя він, очевидно, виконував функції глави руської церкви і мав право на скликання Собору руських єпископів. Деякі дослідники вважають, що Онуфрій був найстарший архієрейством і авторитетом, фактично, вікарієм митрополита[623].

Собору передували події, які, по суті, і зумовили його скликання. У 1145 р. за правління великого князя Всеволода Ольговича (із роду чернігівських князів) виник гострий конфлікт між ним і київським митрополитом Михаїлом. Останній вирішив покарати князя: своїм “Рукописанням” він заборонив архієрейські служіння в головному храмі Русі і виїхав до Константинополя. Тим часом, на київському столі відбулася зміна князя. Всеволод помер, і великокнязівський престол перейшов до Ізяслава Мстиславича.

До конфлікту між Всеволодом і Михаїлом він не мав жодного відношення, але вийшло так, що покарання впало саме на нього. Патріарх зволікав із поставленням нового або поверненням до Києва колишнього митрополита. Зволікання було надто тривалим, і це не могло не дратувати Ізяслава Мстиславича.

Собор скликав єпископ Онуфрій. “Азъ свѣдѣ, яко достоить, съшедшеся епископомъ митрополита поставити”[624]. На послання відгукнулися не всі єпископи. За Іпатіївським літописом, до Києва прибуло сім єпископів: Онуфрій, білгородський Федір, переяславський Єфимій, юр’ївський Дем’ян, володимир-волинський Федір, новгородський Нифонт і смоленський Мануїл. Згідно з іншими джерелами, зокрема Новгородським Першим літописом, Нифонт в роботі Собору участі не брав. Сумнівною є й участь Мануїла. Обидва єпископи мали чітко виявлену провізантійську орієнтацію і не підтримали акцію Ізяслава — Онуфрія. Літопис не пояснює причин відсутності інших єпископів (усього на цей час в Русі було 10 єпископських кафедр), але вони цілком зрозумілі. Церковний собор 1147 р. не вважався канонічним і загальної підтримки не мав. Його бойкотували єпископи насамперед тих земель (Ростово-Суздальської, Полоцької, Галицької), князі яких перебували в активній опозиції до великого київського князя.

Конфліктність ситуації, яка виявилась уже в процесі підготовки Собору, найповніше визначилась у позиції єпископів Нифонта і Мануїла. Вони заявили: “Не есть того в законѣ, яко ставити епископомъ митрополита безъ патриарха, но ставить патриархъ митрополита”[625]. Вони нагадали також єпископам про “Рукописання” митрополита Михаїла, згідно з яким “не достоить намъ безъ митрополита въ святѣй Софьи служити”[626].

У літературі іноді можна зустріти думку, що Нифонт і Мануїл виставили свої заперечення у зв’язку з тим, що на митрополичу кафедру обирався не грек, а русин. Насправді це було не так. Йшлося про канонічну чистоту обряду, згідно з яким виняткове право на висвячення митрополита мав константинопольський патріарх. Єпископ Нифонт пояснює причину відмови служби з митрополитом Климом тим, що той “не взялъ еси благословения у святоѣ Софьи, ни отъ патриарха”[627].

З огляду на традицію візантійсько-руських церковних відносин позиція Нифонта і Мануїла виглядала бездоганною. Порушення заведених порядків справді мали місце. Але чи такими вже справедливими були ці заведені порядки? Виявляється, ні. Згідно з 28 правилом IV Вселенського Собору (Халкедонського, 451 р.), патріархи мали право лише поставляти або висвячувати митрополитів “між варварами”, але їх обрання повністю відносилося до компетенції Собору єпископів відповідної митрополії[628]. Константинопольські патріархи всупереч канонічним правилам привласнили собі право обирати київських митрополитів, що вони робили разом з власними архієрейськими соборами. Це була звичайна узурпація права, яка не зафіксована в жодному канонічному акті. На Русі мовчазно погодилися з таким порядком, який з часом набув канонічної сили.

Отже, Собор руських єпископів мав повне право обрати митрополита, що й було зроблено більшістю голосів. Канонічність цієї частини акції не викликає сумніву. Але чи в компетенції Собору була хіротонія митрополита без благословіння константинопольського патріарха? Єпископи Нифонт і Мануїл категорично заперечували це. Натомість єпископ Онуфрій вважав поставлення митрополита Клима Смолятича у Софії Київській цілком законним. Висвячення він запропонував здійснити мощами святого Климентія, які були однією з поважних святинь руської церкви. “Азъ свѣде, достоить ны поставити, а глава у насъ есть святаго Климента, якоже ставять грѣци рукою святого Иоана”[629]. Близьким за змістом є повідомлення новгородського архієпископа Антонія, який у своєму “Константинопольському паломнику” писав, що у св.Софії Константинопольській знаходиться “Германа рука, ею же ставятся патриарси”[630]. Отже, константинопольський звичай став прикладом для Руської православної церкви.

Пропозиція єпископа Онуфрія знайшла схвалення більшості єпископів. Іпатіївський літопис підсумовує все сказане про обрання Клима Смолятича такими словами. “И тако сгадавше єпископи, главою святаго Климента поставиша митрополитомъ”[631]. Коротке, але змістовне повідомлення про цю подію утримується і в Лаврентіївському літопису: “В лѣто 6655. Изяславъ постави митрополита Клима, калугера Русина, особь с шестью епископы, месяца июля въ 27, на память святого Пантелѣимона”[632].

Мощі папи римського Климентія, який був висланий у І ст.н.е. до Криму і там помер, привіз із Корсуня Володимир Святославич. Після побудови Десятинної церкви вони були покладені в одній із її нав, що одержала назву св.Климентія. Пізніше тут була похована дружина Володимира Анна, а в 1015 р. і він сам. До монголо-татарської навали мощі св.Климентія перебували в Десятинній церкві, а його культ мав на Русі значне поширення.

Дослідники неодноразово зверталися до цієї неординарної події в церковно-політичному житті Русі, але оцінювали її по-різному. Одні вбачали в ній (як і в поставленні митрополита Іларіона) намагання досягти фактичної самостійності Руської православної церкви від константинопольського патріарха і націоналізації її ієрархії. Інші, посилаючись на поодинокість подібних поставлень, не поділяли такого висновку, вважали, що Ізяслав Мстиславич керувався в даному випадку міркуваннями власного великокнязівського престижу[633]. З одного боку, це була реакція на зволікання з поставленням із Константинополя чергового митрополита, з іншого — Ізяслав хотів мати ручного митрополита, котрий би беззастережно підтримував його у відстоюванні власного старшинства на Русі.

У літературі має місце і більш радикальна точка зору. Згідно з нею,

Собор 1147 р. продемонстрував фактично незалежність руської церкви від Константинопольського патріархату і підкреслив вселенськість руського християнства через визнання першого місця в Христовій церкві римського папи.

Мусимо визнати, що цікава думка розглянути Собор 1147 р. з позицій канонічного розриву православної церкви з Константинополем і її союзу з Римом не має під собою скільки-небудь надійних підстав. Джерела, що є в нашому розпорядженні, як і вся історія руської церкви домонгольського періоду, не уповноважують дослідників на такий відповідальний висновок.

Ні Ізяслав, ні єпископ Онуфрій не ставили перед Собором таких далекосяжних завдань. На ньому жодним словом не йшлося про якийсь розрив руської церкви з грецькою або про визнання першості римського папи і союзу з Римом. Навпаки, посилання єпископа Онуфрія на звичай з висвяченням константинопольських патріархів рукою св.Іоанна Хрестителя засвідчувало канонічну єдність двох православних церков. Ізяслав не послав митрополита Клима до Константинополя для хіротонії його патріархом.

Але ж він і не вжив будь-яких заходів, щоб зав’язати відносини з Римом. Використання мощей св.Климентія в обрядовому дійстві поставлення в Софії Київській митрополита вказує, очевидно, на те, що в Русі церковний розкол між Константинополем і Римом у 1054 р. не мав принципового значення.

Заперечуючи мету конфесійної переорієнтації, яка ніби переслідувалась Собором 1147 р., слід визнати цілком реальним бажання Ізяслава Мстиславича і єпископів південноруських центрів вивести Руську православну церкву з-під залежності Константинопольського патріархату, націоналізувати церковне управління.

Звичайно, не можна не брати до уваги у цій справі і певних особистих мотивів Ізяслава Мстиславича, але не вони були основним її рушієм. Згідно з літописом В.М. Татищева, Ізяслав керувався насамперед загальноруськими інтересами. “Нине митрополит руський умре, и церковь осталась без пастыря и начальника правления духовного, которого прежде великие князья, избирая, посылали для посвящения в Константинополь. И ныне избрать в моей воле, но в Царьград к патриарху для учинившегося смятения и многих междуусобий в нем не можно. К тому же от онаго митрополитов посвященая чиняться напрасно великие убытки, а паче всего через сию патриархов в Руси власть цари греческие исчут над нами властвовать и повелевать, что противно нашей чести и пользы”[634].

Наступні події також підтверджують усвідомленість акції 1147 р. По смерті Юрія Довгорукого Київ захопив Мстислав Ізяславич і запропонував престол дядькові Ростиславу. При цьому поставив умову, щоб на митрополичу кафедру був повернутий Клим Смолятич. Ростислав Мстиславич не підтримав домагання племінника, але згодом, коли помер черговий митрополит-грек Федір, сам відправив до Константинополя посольство з проханням визнати Клима законним митрополитом Русі. Посли Ростислава зустрілися в дорозі з новим митрополитом, який уже вирушив на Русь, і разом повернулися до Києва.

Колись великого київського князя Ізяслава образило зволікання патріарха із присиланням в Русь митрополита, тепер його брата Ростислава образила поспішність патріарха. Він спершу не погоджувався прийняти нового митрополита, але зрештою змушений був піти на поступки. При цьому ніби сказав такі слова: “Я сего митрополита за честь и за любовь царскую нынѣ прийму, но впредь ежели патриарх безъ ведома и определения нашего, противно правил святихъ апостолъ въ Русь митрополита поставитъ, не токмо не прииму, но и закон сдѣлаемъ вечный избирать и поставлять епископамъ Рускимъ с повеления великого князя”[635].

Свідчення літопису Татищева В.М. сприймаються дослідниками з певним скепсисом, але, принаймні, їх змістова частина не повинна викликати недовіри. Адже, по суті, те ж саме нам повідомляє і Іпатіївський літопис у статті 1164 р.: “Прийде митрополитъ Иванъ в Русь, и не хотѣ его Ростиславъ прияти, занеже отрядил бяше Ростиславъ Гюряту Семковича къ цареви, хотя оправити Клима въ митрополью: и възвратися опять Гюрята изъ Олешья с митрополитомъ и с царевомъ посломъ”[636].

Із подальшого викладу видно, що між Ростиславом і імператорським послом відбулася серйозна розмова. Посол передав великому князю послання імператора. “Молвить ти царь, аще примеши с любовью благословение отъ святыя Софья...”[637]. Далі в літопису пропуск і, напевно, не випадковий. Є.Є. Голубинський вважав, що пильний цензор вилучив із літопису нечемні слова Ростислава, щоб пом’якшити конфліктну ситуацію[638]. Якими були ці слова в протографі статті Іпатіївського літопису, сказати важко, але, можливо, саме ті, які доніс до нас В.М. Татищев.

Запевнення імператора в шанобливому ставленні до великого київського князя, підкріплене багатими царськими подарунками (“приела царь дары многы Ростиславу, оксамиты и паволокы и вся узорочья разноличная”), зробило свою справу, і він змінив гнів на милість.

Усе сказане дає підстави стверджувати, що ідея усамостійнення Руської православної церкви або, принаймні, досягнення її більшої незалежності від Константинополя мала поширення серед певних урядових і церковних кіл Русі. Разом з тим слід визнати, що загальної підтримки вона не здобула. Рішення Собору 1147 р. не знайшли визнання не лише з боку Візантії, а й більшості церковних і політичних діячів Русі.

Прапором опозиції Ізяславу і Климу Смолятичу став новгородський єпископ Нифонт, один із найавторитетніших ієрархів, до того ж, русин за походженням. Його церковне служіння розпочалось у Печерському монастирі, де він був ченцем. Ні умовляння, ні погрози, ні навіть ув’язнення в Печерському монастирі, до якого вдалися Ізяслав і Клим Смолятич, не змусили Нифонта визнати канонічність поставлення Клима на митрополита. Непокірливий новгородський єпископ вважав себе безпосередньо підвладним патріарху, про що й заявляв відверто: “Не могу с тобою служити, ни въспоминати тебе, въ святѣй службѣ, но поминаю патриарха”[639].

Константинопольський патріарх активно підтримав Нифонта і його прихильників у Русі. Новгородський владика одержав титул архієпископа. У статті 1156 р. Іпатіївського літопису повідомляється, що патріарх зарахував Нифонта за канонічну вірність Константинополю до святих. “Патриархъ же приела к нему грамоты, блажа и причитая къ святымъ его; он же боле крѣпляшеться, послушивая грамотъ патриаршь”[640].

Доводиться визнати, що становище Нифонта укріплювали не лише патріарші грамоти. Мав він велику підтримку і в Русі. Серед його однодумців були єпископи смоленський, полоцький, князі Юрій Довгорукий і Святослав Ольгович, братія найавторитетнішого в Русі монастиря — Печорського. Недаром, по смерті, Нифонт удостоївся бути похованим у почесному місці монастиря — Феодосієвій печері. Діяльність новгородського владики дістала високу оцінку літописців: “То бо Нифонтъ епископъ бысть поборникъ всей Руской земли”[641].

Собор 1147 р. не тільки не консолідував сили довкола ідеї усамостійнення Руської православної церкви, а й призвів фактично до її розколу. Повноваження Клима Смолятича визнавалися лише єпископами Південної Русі і то тоді, коли київський великокнязівський стіл займав Ізяслав Мстиславич. При втраті ним Києва змушений був відразу піти з нього і митрополит Клим.

Після смерті Ізяслава київський стіл перейшов до його постійного супротивника Юрія Довгорукого, який ніколи не визнавав митрополичих повноважень Клима. Новим митрополитом став грек Костянтин. Зайнявши кафедру, він повів рішучу боротьбу з прибічниками Клима і заведеними ним порядками. З усіх його посвячень були визнані тільки дияконські і ті лише після того, як диякони дали Костянтину “Рукописання” на Клима.

Із слів сина Ізяслава Мстиславича довідуємось, що митрополит-грек прокляв його батька. Як обійшовся він з ідейним однодумцем великого князя єпископом Онуфрієм? В літописі про це жодної згадки нема, як, до речі, і про самого Онуфрія. Під 1158 р. єпископом Чернігова названий Антоній, грек за походженням. Це дає підстави припустити насильницьке усунення Онуфрія з єпископії, яку він посідав близько 15 років.

Оцінюючи спробу Ізяслава Мстиславича і чернігівського єпископа Онуфрія досягти незалежності в управлінні Руською православною церквою, слід визнати, що вона не знайшла широкої підтримки ні в церковних, ні в політичних колах. Можна сказати, що вона не була на часі. Умови роздробленості і державно-політичної нестабільності Русі не сприяли перетворенню цієї прогресивної київської ідеї в загальнонаціональну.

Руська православна церква у політичній системі держави

Руська православна церква не обмежувалася тільки конфесійною діяльністю, вона являла собою одну з важливих суспільно-політичних сил в Русі, справляла відчутний вплив на всі сфери державного життя і була, по суті, частиною самої держави. Велика політична і правова традиція, принесена на Русь із Візантії, дозволила їй швидко стати в ряд провідних суспільно-політичних структур і взяти на себе деякі державні функції. Церква сприяла встановленню на Русі нового способу виробництва, допомогла виробити норми феодального права.

Економічне становище церкви визначалось її природним входженням у надбудовну структуру держави. Вже “Уставом” князя Володимира Святославича церкві визначалася десята частина надходжень “во всей земле Руской”. З часом це юридичне право на десятину ще більш розширилось, а в XII ст. церква стала великим землеволодільцем з власними земельними угіддями, селами і містами.

Руська православна церква надала велику допомогу князівській владі в об’єднанні східнослов’янських земель в єдиній державній системі. Впродовж всієї історії Русі церква була одним із реальних і суттєвих інтегруючих елементів між різними давньоруськими землями, сприяла утвердженню в народі почуття єдності його країни. І пізніше, коли Русь виявилась розірваною монгольськими і литовськими феодалами на частини, гасла православ’я відігравали визначну роль у боротьбі за національну незалежність давньоруських земель.

Роль Руської православної церкви у політичному житті країни значною мірою визначалась особливостями її організаційної структури. Мова йде про централізацію церковного управління, яке в принципі відповідало світському, але засновувалося на міцнішій морально-правовій базі. На чолі Руської православної церкви з кінця X ст. стояв митрополит Київський. Пізніше, але ще в часи Київської Русі, його повний титул звучав “митрополит Київський і всія Русі”, який мав візантійське походження. Обрання і висвячення митрополитів із грецьких ієрархів здійснювалося константинопольським патріархом, урочистий акт інтронізації відбувався в Софії Київській. Відомі лише два випадки відхилення від цієї узвичаєної, але не зовсім канонічної норми.

Авторитет і влада київських митрополитів були визначені грецьким “Номоканоном”, визнаним великими київськими князями. Митрополити поставляли єпископів, засновували єпископські кафедри, судили єпископів, які завинили перед канонами. Всього з кінця X ст. до 40-х років XIII на Русі відомо 22 митрополити[642]. За невеликим винятком становище їх було стабільним. Верховна влада митрополитів над усіма єпархіями Русі не ставилась під сумнів ні з боку єпископів, ні з боку удільних князів. Київські митрополити були членами постійного синоду в Константинополі, а деякі з них — й імператорського сенату з високим придворним титулом протопроєдра. Здебільшого київські митрополити були людьми високоосвіченими, визначними богословами і полемістами, авторами церковних проповідей, канонічних заповідей, пастирських послань, церковноправових творів. Особливо відзначились у цьому митрополити: Іоанн І (1017 — 30-ті роки XI ст.), Іларіон (1051 — 1054), Георгій (1065 — 1077), Іоанн II (1078 — 1089), Никифор І (1104 — 1115), Клим (1147 — 1155), Кирил І (1224 — 1233).

Висвячення митрополита Іларіона. Мініатюра Радзивіллівського літопису

Формально Київська митрополія від самого початку була однією із 60-ти, пізніше 70-ти митрополій Константинопольського патріархату. А фактично посідала особливе місце в структурі візантійської церкви. За розмірами вона переважала патріархат і обіймала територію окремої великої держави, населеної слов’яно-руським етносом. По суті, це була помісна церква з широкою автономією. Висновки окремих дослідників про необмежені права патріарха в управлінні справами Руської православної церкви значно перебільшені. Вони навряд чи поширювалися далі обрання і висвячення митрополита і одержання час від часу грошової данини з митрополії. Насправді Київська митрополія була самоврядною церковною структурою, вся діяльність якої підпорядковувалася національним інтересам Русі. На користь цього свідчить і той факт, що за Руською православною церквою було визнано право богослужіння національною мовою.

Цей факт мав як позитивні, так і негативні наслідки. На відміну від католицького Заходу, де молились і писали по-латині, на Русі склалися кращі умови для розвитку національної писемної культури. З іншого боку, церковнослов’янська мова не давала можливості безпосереднього доступу до надбань античної цивілізації. Русь вимушена була знайомитися з давніми літературними творами у перекладах.

В історіографії неодноразово порушувалось питання про роль греків-митрополитів на Русі. Було це злом для руської церкви і держави чи благом? Є.Є. Голубинський схилявся до думки про користь цих поставлень, мотивуючи свій висновок тим, що митрополити-греки не були тісно пов’язані з великими князями і стояли над політичними пристрастями, що кипіли на Русі[643]. Думку цю поділяють більшість дослідників. Вона загалом слушна, хоч абсолютизувати її не слід. Від урядування митрополитів-греків мали місце і певні збитки, в тому числі й економічного характеру.

Що стосується миротворчої діяльності київських митрополитів, то вона була визначною, можливо, саме завдяки їх грецькому походженню.

До другої половини XI ст. належить становлення двох нових митрополій — Чернігівської і Переяславської. Подія ця відобразила до певної міри важливі зміни у формі політичного устрою Русі, появу так званого тріумвірату Ярославичів. Слід, проте, визнати, що спроба розосередження церковно-адміністративних функцій між Києвом, Черніговом і Переяславом не мала успіху. З розпадом тріумвірату і новим посиленням влади київського князя необхідність у трьох митрополіях відпала. Сталося це, очевидно, за правління Всеволода Ярославича, який підтримував тісні зв’язки з Візантією.

Чернігівська і Переяславська митрополії, поза всяким сумнівом, були титулярними і не мали у своєму підпорядкуванні єпископій. По суті, йдеться лише про титул владик, які продовжували очолювати єпископські кафедри. Таким титулярним митрополитом був, зокрема, Єфрем, який займав переяславську єпископську кафедру в 1070 — 1090 рр.

Інститут титулярних митрополій мав значне поширення у Візантії, але на Русі не прижився. Певно, не мав належної підтримки від патріархії. Греки, як відомо, ревно ставилися до єдності і неподільності підпорядкованих їм церковних провінцій. Це обумовлювалося правилами Халкедонського Вселенського Собору. Досить згадати, як Константинопольський патріархат рішуче припинив спробу Андрія Боголюбського заснувати у Володимирі ще одну митрополію.

Згідно з літописними свідченнями XVI — XVII ст., на Русь разом з митрополитом прийшли чотири (за іншими даними — шість) єпископи[644].

З 992 р. засновуються єпископські кафедри. До першого етапу формування церковної організації належить заснування кафедр у Чернігові, Новгороді, Білгороді, Полоцьку. Дещо пізніше виникають єпископії Володимирська, Юр’ївська, Ростовська.

Заснування єпископій перебувало безпосередньо у віданні київського митрополита і зумовлювалося внутрішніми потребами життя Руської православної церкви. Перші єпископські кафедри були засновані насамперед у головних центрах Руської землі, а також форпостах слов’янської колонізації суміжних неслов’янських територій.

Кафедра у Юр’єві, заснована після 1036 р., мала виконувати завдання християнізації “печенізького поля”. Аналогічну роль, очевидно, відігравала Новгородська, Переяславська, а пізніше і Ростовська єпископії (1073 — 1076), до місіонерської діяльності яких належали великі масиви окраїнного руського, а також тюркомовного і угро-фінського населення.

Білгородська кафедра впродовж всієї історії Русі, очевидно, управляла Київською єпархією, а єпископ білгородський виконував нерідко обов’язки вікарія митрополита. Як свідчать літописні повідомлення, в кінці XII ст. Юр’ївська і Білгородська кафедри нерідко об’єднувалися під управлінням єдиного єпископа.

В XI ст. виникли єпископські кафедри у Володимирі-Волинському (1078 — 1085), Турові (1088), Перемишлі (існувала вже до 1087 р.). У XII — XIII ст. з’явились епископії у Смоленську (1134 — 1136), Галичі (1140-ві роки), Рязані (перед 1207 р.), Угровську (перед 1240 р.), Луцьку (перед 1240 р.). Усього перед вторгненням на Русь орд Батия в ній існувало 16 православних єпископських кафедр. Із них одна — Новгородська — мала титул архієпископи*, проте тільки титулярної, почесної, підпорядкованої не безпосередньо патріарху, а київському митрополиту.

Очолювали єпархії, що в XII — ХІІІ ст. територіально наближалися до князівств, єпископи, яких присилали із Візантії і обирали з руського чорного духовенства за згодою митрополита і великого князя. Згідно з свідченням володимирського єпископа Симона (помер у 1226 р.), тільки із Печерського монастиря вийшло близько 50 єпископів[645]. Безпосереднє адміністративне управління зосереджувалось у руках владичних намісників, посаду яких запроваджено найпізніше в XII ст.[646]

Троїцька надбрамна церква Печерського монастиря. XII ст. Київ. Сучасний вигляд

Однією з важливих структур Руської православної церкви були монастирі. Їх появу слід віднести до раннього періоду історії руського християнства. У середині XI ст. засновано головний монастир Русі — Києво-Печерський. Його фундаторами були Антоній і Феодосій Печерські. Традиції чернецтва прийшли на Русь із Візантії, звідки запозичено відомий статут Константинопольського Студійського монастиря. Руські монастирі стали найбільш консервативними осередками ортодоксального християнства.

Чим ширше і глибше входила церква в життя давньоруського народу, тим розгалуженішим ставало її управління. Дослідники вважають, що з середини X ст. до 40-х років XIII ст. на Русі було побудовано близько 10000 церков[647].

Дослідження церковної організації показує, що, незважаючи на її подібність до візантійського зразка, загалом вона визначалась умовами внутрішнього розвитку. Те саме можна сказати і про характер взаємодії двох влад на Русі. Вона відбувалася передусім на ґрунті тісної співпраці у виробленні юридичних норм життя давньоруського суспільства, особливо у сфері сімейного і карного права. Значною була участь церкви у політичному житті Русі. І хоч вона здійснювалась передусім не в державно-адміністративних формах, а в результаті особистих ініціатив церковних ієрархів, але була при цьому постійним фактором політичної історії.

Згідно з Є.Є. Голубинським, В.І. Сергеевичем та іншими істориками, одним з основних обов’язків церковної влади, яку вона намагалася добросовісно виконувати, була посередницька участь у складних взаємовідносинах між руськими князями. Підтвердженням сказаному може бути позиція київського митрополита Никифора у подіях 1195 р. Намагаючись послабити становище великого князя Рюрика Ростиславича, Всеволод Велике Гніздо вимагає собі п’ять київських міст — Треполь, Богуслав, Канев та ін., які той нещодавно передав своєму зятеві Роману Мстиславичу. Відмова загрожувала вторгненням Всеволода в Південну Русь; задоволення його претензій було пов’язане з необхідністю порушення хресного цілування Роману і перетворення його із спільника в противника. Рюрик звернувся за порадою до митрополита і отримав таку відповідь: “Княже! Мы есмы приставлены въ Рускои землѣ от Бога востягивати васъ отъ кровопролитья, ... ажъ еси далѣ волость моложьшему в облазнѣ передъ старѣйшимъ и крестъ еси к нему целовалъ, а нынѣ азъ снимаю с тебе крестное цѣлование и взимаю на ся”[648].

Цитований текст свідчить, що для київських митрополитів Руська земля, мир і спокій якої вони покликані були охороняти, — це не великокнязівський домен (те, що звичайно називають Руссю у вузькому значенні слова), а весь державний простір Русі, в межах якого проживало православне населення.

Для представників духовної влади не так важливо було знати, правий чи неправий князь, що підіймав зброю. Вони піклувалися про те, щоб запобігати кровопролиттю, а тому однаково утримували від міжусобиць і правих, і неправих[649].

Конструктивна роль церкви прекрасно усвідомлювалась руськими князями, які визнавали авторитет її ієрархів також і в світських справах. Не випадково Володимир Мономах вимагав 1096 р. від Олега Святославича, щоб той прибув до Києва “пред епископы и пред игумены и пред мужи отец наших и пред людьми градскими”.

У 1097 р. Володимир Мономах і чернігівські князі вирішили позбавити столу великого князя Святополка за співучасть у злодійському осліпленні Василька. Довідавшись про похід військ Мономаха на Київ, Святополк вирішив тікати, але “не даша ему кияне побѣгнути”. До Володимира терміново споряджається посольство на чолі з митрополитом Миколаєм. “Молимся, княже, тобѣ и братома твоими, не мозѣте погубити Русьскои землѣ; аще бо возметь рать межю собою, поганин ймуть радоватися, и возмуть землю нашю, юже бѣша стяжали ваши дѣды и отци ваши”[650].

Михайлівський Видубицький монастир. Заснований у XI ст. Київ. Сучасний вигляд

Митрополит виступає тут як тонкий політик і дипломат, що знає, чим можна заспокоїти Володимира Мономаха. Він майже дослівно повторює його промову на Любецькому з’їзді, нагадує про половецьку загрозу і закликає до миру. Володимир зважив на умовляння митрополита.

Особливий інтерес становить відоме “Послання” митрополита Никифора до Володимира Мономаха. У ньому звучить не тільки заклик дотримуватися посту — як способу “приборкання” страстей, але також і до виявлення великокнязівського благородства і стриманості. Никифор вважає, що Мономах не повинен жорстоко розправлятися зі своїми противниками: “Подумай об этом со вниманием, княже мой, и помысли об изгнанных тобою осужденных в наказание, о презренных, вспомни обо всех”.

Особливо активну участь у державних справах брав митрополит Михаїл. У 1136 р. чернігівські князі, завдавши поразки великому київському князю Ярополку, зажадали від нього лівобережні володіння. Тривалий час переговори не приносили успіху через непоступливість Ярополка. Тоді в ролі посередника виступив митрополит Михаїл, який ходив між протиборствуючими сторонами з хрестом і врешті схилив їх до взаємних поступок і миру.

Нерідко, щоб втримати великих київських князів від незважених рішень, митрополити нагадують їм про вірність хресному цілуванню. Так, зокрема, було і в 1157 р., коли на вимогу Ярослава Осмомисла Юрій Довгорукий вирішив видати йому бунтівного галицького князя Івана Ростиславича. Митрополит Костянтин І і все вище духовенство Києва заявили Юрію рішучий протест. “Грѣхъ ти єсть (докоряв митрополит князю. — П.Т.) цѣловавши к нему хрестъ, держиши в толицѣ нужи, а и еще хощеши выдати на убийство”[651]. Втручання митрополита врятувало життя Івану Берладнику. Юрій не наважився на непослух митрополиту.

Натільний хрестик. XIII ст. Бронза, виїмчаста емаль. Київ

І пізніше митрополити неодноразово виступали миротворцями між руськими князями, фактично виконуючи посольські обов’язки. Їхня політика зумовлювалась як високими принципами християнської моралі, так і реаліями церковного життя.

Економічне процвітання церкви перебувало у безпосередній залежності від економічного розвитку всієї країни. Митрополити не визнавали самостійного і незалежного існування окремих руських князівств, вважали Русь єдиним цілим і за допомогою церковних проповідей, душпастирських послань і закликів до князів сприяли утвердженню в народі ідеї національної спільності.

Коли в 1189 р. угорські феодали окупували Галичину і посадили на галицькому столі королевича Андрія, митрополит Никифор звернувся до київських князів Святослава Всеволодовича і Рюрика Ростиславича із закликом захистити цю окраїну Русі: “Молвяшеть бо митрополитъ Святославу и Рюрикови: се иноплеминници отъяли отчину вашю, а лѣпо вы бы потрудитися”[652]. Цитований літописний текст свідчить про те, що для церкви те чи інше князівство було складовою частиною всієї Русі. І як митрополити були відповідальними за всі руські єпархії, так великі київські князі мусили піклуватися про недоторканність державних рубежів.

Як друга після великого князя політична фігура в країні митрополит нерідко фактично виконував і його обов’язки.

В.І. Сергеевич, досліджуючи місце церкви в утвердженні московського самодержавства, підкреслював, що митрополити, маючи спільну з великим князем московським резиденцію, одним цим фактом підносили його владу над владою інших князів[653]. Сказане повною мірою стосується Русі Київської. Доти, доки митрополія Руської православної церкви знаходилась у Києві, жодне князівство, яким би сильним воно не було, не могло розраховувати на повну самостійність і незалежність.

Хрест XIII ст. Камінь, різьба. Київ

Андрій Боголюбський здійснив спробу заснувати у своєму князівстві ще одну, незалежну від Києва, митрополію, але безуспішно. У 1162 р. після приготування для майбутнього митрополита кафедри в Успенському храмі Володимира-на-Клязьмі і маючи готового кандидата в особі Федора (брата київського боярина Петра Бориславича), Боголюбський надіслав до Константинополя до патріарха Луки Хризоверга посольство з проханням відкрити митрополію у Володимирі.

Патріарх скликав Собор, обговорив на ньому прохання суздальського князя і в грамоті-відповіді надіслав відмову. Ні до чого не привела і спроба Андрія одержати від патріарха хоча б автокефального єпископа.

Рішучим противником акції Боголюбського виступив митрополит київський, який мав багато прибічників серед кліру ростовської єпископії. Закриття церков у Володимирі-на-Клязьмі свідчило про сильну опозицію ростовському єпископу Федору.

Боголюбський не відважився на відкриту боротьбу з митрополитом київським, якого підтримали усі єпископи і князі земель, і змушений був відмовитися від своїх задумів.

Крім митрополитів активну участь у державному житті руських князівств брали єпископи, ігумени великих монастирів, священики. Вони виконували різні доручення своїх князів, виступали як посередники і посли.

Про поширеність на Русі практики використання єпископів у ролі послів свідчить відоме звернення Володимира Мономаха до Олега Святославича: “Да еже начнеши каятися Богу, и мнѣ добро сердце створити, послав солъ свои, или пископа, и грамоту напиши с правдою”[654].

Роль єпископів у суспільно-політичному житті не обмежувалася посольськими обов’язками або участю у князівських з’їздах і радах: іноді за відсутністю у місті князя єпископ виконував його функції. Літописи не зберегли свідчень про переяславських князів перших десятиліть XIII ст., із чого дослідники зробили висновок, що Переяславська земля управлялася в цей час єпископом.

Оклад книги із зображенням св.Василія. XII ст. Село Чучинка на Київщині

Надзвичайно широкими і багатогранними уявляються, за літописом, компетенції новгородських владик. Вони завжди перебували в центрі подій, втихомирювали народні повстання, примиряли ворогуючі кінці і феодальні угруповання, були посередниками між людьми і князем.

Інтереси держави і церкви настільки тісно переплелися, що часом просто неможливо розрізнити, де закінчується компетенція юрисдикції державної і починається церковної, і навпаки.

Великі київські князі успадкували від Візантії ідею божественної основи своєї влади. На візантійському ґрунті вона була сформульована дияконом Агапітом у VI ст., на руському, як довів І. Шевченко, вона з’явилася в XI ст. Укладач “Ізборника” 1076 р. використав трактат Агапіта. Згідно з цією ідеєю, суверенне право князя щодо церкви, яке визнавалося церковними діячами, не відрізнялося від прав візантійських імператорів[655]. Давньоруська практика знала весь спектр харизматичних визначень влади. Князі характеризуються як “боголюбиві”, “правовірні”, “благовірні” тощо.

Певна сакралізація влади зумовила значні права князів у церковних справах. Таким, зокрема, було право великого київського князя на поставлення єпископів, яке він розділяв з митрополитом. Як видно із літописних повідомлень, ініціатива заміщення єпископських кафедр могла належати і одному, й другому. Очевидно, цим пояснюється та обставина, що літописці частіше відзначають лише факт поставлення єпископів, але не говорять, хто ж їх ставив — митрополит чи князь. У тих же нечисленних випадках, коли літопис детальніше говорить про це, на першому місці названо великого князя, а на другому — митрополита.

Право київських князів на поставлення єпископів у різні землі зберігалося за ними аж до 40-х років XIII ст. Навіть такі незалежні князі, як Всеволод Велике Гніздо, змушені були коритися канонічному правилу висвячення своїх єпископів у Києві за згодою великого князя і митрополита.

Широка участь церкви в суспільно-політичному житті Русі визначалась тим становищем, яке вона посідала у системі феодальної держави. Духовенство об’єктивно було зацікавлене у збереженні державної єдності Русі, непокоїлось, що в умовах політичної нестабільності і постійної міжкнязівської ворожнечі не будуть забезпечені земельні, фінансові і правові інтереси церкви. Церква була найпослідовнішою прихильницею загальноруської єдності.

З іншого боку, доцентрові тенденції церкви обумовлювались її становищем паралельної політичної структури в країні, яка мала велику силу в формуванні суспільної свідомості, розвитку культури, виробленні і поширенні на значні сфери суспільного життя церковної юрисдикції, у міжнародних зв’язках, передусім з Візантією.

Розділ 8

Культура Русі IX—XIII ст.

Глибинна закоріненість традицій

Культура Київської Русі IX — XIII ст. відзначалася поступальним розвитком, мала глибокі вікові традиції. Мистецтво русичів являло собою не лише органічну потребу побуту, намагання прикрасити багатоманітний світ речей, які оточували людину, а й відображало її світосприйняття, ідеологію.

Феномен незвичайного злету культури Київської Русі часто пояснюється тісними контактами її з Візантією, Хозарією, країнами Центральної і Західної Європи. Їх вплив на культурний поступ Русі справді був значним, але не вирішальним. Щоб зерна передових культур, насамперед візантійської, могли дати рясні сходи в новому середовищі, вони мали потрапити в добре підготовлений ґрунт. Саме таким був культурний ґрунт східних слов’ян, який увібрав багатовікові традиції місцевого розвитку, збагаченого впливами сусідів.

Антропоморфні і зооморфні фібули Середнього Подніпров’я VI — VII ст., танцюючі чоловічки у вишитих сорочках на срібних бляшках Мартенівського скарбу VII — VIII ст., різьба ідола Світовида VIII — IX ст. із Збруча, зображення фантастичних звірів і птахів на окутті рогів тура X ст. із Чорної Могили у Чернігові мали певний сакральний зміст у системі язичницьких вірувань. Сцени Збруцького ідола відображають уявлення східних слов’ян не лише про земний світ, а й про небесний і підземний. Як показали археологічні дослідження С.П. Русанової і Б.О. Тимощука, Збруцький ідол стояв у центрі святилища на кам’яному круглому п’єдесталі, що мав близько восьми метрів у діаметрі. Подібні “храми ідольські” виявлені у Києві на Старокиївській горі, у Бакоті на Дністрі, на Житомирщині. Крім чотириликого Збруцького ідола відомі і одноликі — кам’яні і дерев’яні. Як правило, всі вони людиноподібні, в багатьох відносно добре модельовані голова, обличчя, руки, ноги.

На керамічних вазах IV ст. черняхівської культури із сіл Лепесівка і Ромашки зображена календарна символіка. Плоскі широкі вінчики лепесівських ваз поділені на 12 секторів-місяців, кожен із яких має свою орнаментальну символіку землеробського змісту. Посудини ці використовували в різних обрядових діях.

Дослідження виробів слов’янського і давньоруського художнього ремесла виявляють у них багато таких традицій, які беруть свій початок ще в скіфській епосі. Знаменитий скіфський звіриний стиль прикладного мистецтва території України VI — III ст. до н.е., який розвинувся під впливом культур Греції і Переднього Сходу, помітно проступає в київських фібулах, змійовиках, браслетах-наручах, галицьких керамічних плитках, чернігівській різьбі по каменю.

Близький до давньоіранського і міфологічний світ східних слов’ян. Окремі східнослов’янські і давньоруські язичницькі боги виявляють подібність до іранських не лише функціонально чи зображувально, а також і в іменах. Симаргл з пантеону Володимира Святославича нагадує іранського Сенмурва. Подібність ця могла з’явитись, очевидно, в скіфську епоху, яка характеризувалася тісними контактами місцевого праслов’янського і прийшлого іранського населення.

Важливим елементом культури народу є державність. Саме вона виступає основним рушієм етнічної і культурної інтеграції населення. Першою державою східних слов’ян була Київська Русь, яка сформувалася в кінці VIII — у IX ст. на базі ряду союзів племен. На ранній стадії, як і в процесі дальшого розвитку, вона зазнавала впливу з боку своїх сусідів, зокрема Хозарського каганату і Візантії. Від них Русь запозичила окремі елементи державної структури і титулатури. Разом з тим слід пам’ятати, що державотворчий процес східних слов’ян мав і власні глибинні традиції. В межах території України вони сягають VI — V ст. до н.е. Це грецькі міста-держави у Північному Причорномор’ї і скіфська держава з центром на Нижньому Дніпрі. Звичайно, було б помилкою вбачати між двома різночасовими політичними структурами прямий генетичний зв’язок, як це іноді має місце, але однаково помилковим є і заперечення будь-якого зв’язку між ними. Хоча скіфська і антична державність становили щодо корінного населення України явища генетично зовнішні, у своєму розвитку вони органічно входили в його життя.

Вивчення слов’янських культур рубежу першої половини І тис. н.е. (зарубинецької і черняхівської), розвиток яких відбувався в тісній взаємодії з римською цивілізацією, показує, що ряд їхніх елементів відродились і отримали дальший розвиток в період Київської Русі. До них належать висока культура плужного землеробства, керамічне та емалеве виробництво, традиції домобудівництва.

Глибинна закоріненість традицій помітна також у народній творчості, літературі, музиці. Язичницькі пісні і танці, фольклор, весільні і поховальні обряди, епічні легенди і перекази справляли величезний вплив на розвиток давньоруської духовної культури, становили її невід’ємну складову частину. Відгомін язичницьких вірувань яскраво проступає в “Слові о полку Ігоревім” та інших літературних творах.

Археологічні і писемні джерела свідчать, що стародавнє населення України не було етнічно і культурно однорідним упродовж тисячоліть. Міграції були звичайним явищем. Але вони ніколи не призводили до повної зміни населення. Значна його частина продовжувала жити на своїх предковічних місцях, особливо це стосується хліборобів лісостепу. Не переривалась історична пам’ять регіону, культурний генофонд його органічно передавався в спадок новим поколінням.

По суті, у давньоруській культурі немає галузі, розвиток якої б не спирався на багатовікові, іноді тисячолітні, народні традиції.

Писемність і освіта

На етапі завершення формування державності Київської Русі її культура збагатилася новими елементами. Найважливішим серед них стала писемність, поширення якої в східнослов’янському світі передувало офіційному введенню на Русі християнства. Археологічні джерела дають можливість віднести час оволодіння неупорядкованим письмом до IX ст. Болгарський письменник початку X ст. Чорноризець Храбр писав, що слов’яни раніше “не имеху книгъ, но чрьтами и резами чьтеху и гадаху, погани суще, крьстивше же ся, римскими и грѣчьскими письмены нуждахуся словенскоу речь безъ устроения... и тако бешу много лѣта”. Пізніше слов’яни отримали дві азбуки — глаголицю і кирилицю, одна з яких винайдена слов’янськими просвітителями Кирилом і Мефодієм. Більшість дослідників схиляється до думки, що це була глаголиця. Кирилиця, як вважали І.І. Срезневський і С. Георгієв, виникла на базі грецького уставу VI — VIII ст., доповненого слов’янськими буквами. В порівнянні з глаголичною азбукою, літери якої мали надто складне написання, кирилиця була простою і доступною і тому отримала офіційне поширення в Болгарії (кінець IX ст.) і на Русі (X ст.).

На користь порівняно раннього знайомства Русі з писемністю свідчить, очевидно, і літописне повідомлення про знахідку Кирилом у Корсуні (Херсонесі) Євангелія і Псалтиря, написаних “руськими письмены”, а також зустріч з чоловіком, який говорив цією мовою.

Ряд дослідників, зокрема Л. Мюллер, не згодні з тим, що в “Житії Костянтина” йдеться про слов’янську мову, оскільки “русами” в IX ст. греки начебто називали не слов’ян, а варягів. При такій інтерпретації житійного повідомлення виникають ще більші труднощі його розуміння. Коли б названі священні книги були написані однією із германських мов (шведською або готсько-кримською), то як би Кирил, не обізнаний з ними, так швидко заговорив однією з них? Л. Мюллер пропонує читати не “руськими”, а “сурськими” письменами, тобто сірійськими. Довести це припущення, по суті, нічим.

Підтвердженням реальності “руських письмен” можуть бути договори Русі з греками, один із екземплярів яких призначався для Русі і був написаний слов’янською мовою. Договір 911 р. вказує на руський звичай писати духовні заповіти на випадок смерті, а одна із статей договору 944 р. вимагала, щоб посли або купці, які прибували з Русі до Царгорода, мали при собі не золоті і срібні печатки, як практикувалося раніше, а спеціальні грамоти, підписані князем. В ряду доказів раннього існування писемності на Русі може бути і знахідка в одному з гньоздовських курганів корчаги другої чверті X ст. з написом “гороухща” або “гороушна”. На думку дослідників, напис засвідчував вміст посудини — гірчиці або гірчичного масла.

Особливий інтерес становить так звана “Софійська азбука”, виявлена С.О. Висоцьким на стіні Михайлівського вівтаря Софійського собору в Києві. Вона складалась із 27 літер: 23 — грецьких і 4 — слов’янських: Б, Ж, Ш, Щ. Найпростіше пояснення знахідки — перед нами невдала спроба відтворити кириличний алфавіт, до якого схиляються деякі вчені, — не може вважатися обґрунтованим. Хоча накреслення букв аналогічні кирилиці, але це не кириличний алфавіт, який складається із 43 літер. Не може він вважатись і азбукою із 38 букв, про яку говорить Чорноризець Храбр. Згідно з С.О. Висоцьким, “Софійська азбука” відображає один із перехідних етапів східнослов’янської писемності, коли до грецького алфавіту почали додавати букви для передачі фонетичних особливостей слов’янської мови[656]. Ймовірно, що перед нами алфавіт, яким користувалися на Русі ще в часи Аскольда і Діра.

Після введення візантійського православ’я, яке стало “культурою” новонавернених, на Русі остаточно утверджується кирилична система письма. Вважається, що окремі літери, невідомі в грецькому алфавіті, внесені до неї під впливом глаголиці. Кирилицею написані всі відомі нам твори XI і наступних століть: “Остромирове Євангеліє”, “Ізборники” 1073 і 1076 рр., “Слово про закон і благодать”, “Мстиславове Євангеліє”, “Повість минулих літ” та ін.

Названі твори — не єдині пам’ятки, на підставі яких можна скласти уявлення про характер і рівень поширення писемності на Русі. Великий додатковий матеріал для цього дають археологічні розкопки, які виявляють численні вироби з написами. Це шиферні прясла, керамічний І металевий посуд, ливарні формочки, плінфа. Зміст написів різний, але найчастіше вони засвідчують власника речі: “княжа”, “Спасова”, “княжо єсть”, “Мстиславля корчага”, “Давыдова чара”, “Гюргева”, “Гаврило”, “Молодило”, “Янъка вдала прясленъ Жирцѣ” та ін. Іноді написи вказують на вміст посудини — “Ярополче вино”, “гороухща”; утримують побажання — “Благодатнеша плона корчага сия”; називають ім’я майстрів — “Максим”, “Людота”, “Костантин”.

Розкопки Новгорода, інших міст Північної та Північно-Східної Русі (Псков, Стара Ладога, Стара Руса, Твер, Смоленськ) виявляють так звані берестяні грамоти, які датуються переважно XII — XIII і наступними століттями. Це листування жителів міст і їх сільськогосподарської округи з приводу різних господарських справ: купівлі землі, лихварських угод, боргових зобов’язань. Це духівниці на випадок смерті, повідомлення про урожай тощо. Як свідчить аналіз берестяних грамот Новгорода (де їх знайдено вже близько 700), писемність відігравала помітну роль у житті не лише заможних, а й рядових міщан.

Виникає слушне запитання — чи мав феномен берестяних грамот поширення в Південній Русі? Безперечно, мав. Про це говорять знахідки кістяних стилів у Києві, виявлення перших грамот у Звенигороді. Напевно, зустрінуться вони і в інших південноруських містах, але сподіватись на масові їх знахідки не доводиться. Причиною цього є погана збереженість органічних решток в культурних шарах давньоруських міст території України.

Своєрідною компенсацією відсутності берестяних грамот в Південній Русі є написи XI — XIII ст., зроблені прихожанами і клирошанами на стінах культових споруд. Найбільше їх в Софійському соборі Києва. Виявлені і досліджені С.О. Висоцьким, вони значно поповнили коло писемних джерел про події давньоруської історії[657]. Запис 1032 р. про народження у Ярослава Мудрого сина Всеволода проливає додаткове світло на проблему раннього заснування і побудови Софії. Під 1054 р. повідомляється про смерть “царя нашего” Ярослава Мудрого. Запис про мир на Желяні під Києвом представляє нам його учасників — великого київського князя Святополка Ізяславича, Володимира Мономаха, князя переяславського, і Олега Святославича, князя Чернігово-Сіверської землі. Окремий великий напис повідомляє про продаж Боянової землі і внесення десятини до Софії. Можливо, що ця купча має якесь відношення до легендарного Бояна, про якого згадує “Слово о полку Ігоревім”. Покаянний напис на стіні Михайлівського собору Видубицького монастиря — “господи, помози рабу своєму Стефану, грешившему паче всех и делом, и помышлением”, очевидно, пов’язаний з ігуменом Печерського і Кловського монастирів, пізніше єпископом Володимира-Волинського Стефаном.

Аналіз церковних графіті показує, що їх авторами були представники усіх соціальних верств населення — ченці, попи, купці, княжі люди, прочани, професійні писці. Разом із берестяними грамотами і написами на ужиткових речах настінні написи засвідчують досить значне поширення грамотності на Русі.

Піклування про освіту з часу введення християнства взяли на себе держава і церква. За князювання Володимира Святославича в Києві вже існує державна школа, в якій вчились або, як пише літопис, “постигали учение книжное” діти “нарочитой чади” — найближчого оточення князя. “Учение книжное” — не просто грамотність, а навчання тодішнім наукам. Як вважав Б.Д. Греков, дітей “нарочитой чади”, тобто старших дружинників, князівської адміністрації, бояр брали в школи не для того, щоб із них зробити паламарів і священиків, а для того, щоб виростити із них освічених людей і державних діячів, здатних підтримувати спілкування з Візантією і іншими країнами[658].

Школа для підготовки освіченого духовенства була відкрита Ярославом Володимировичем у Новгороді. “Повість минулих літ” повідомляє, що Ярослав “прийде к Новугороду, собра от старост и поповых детей 300 учити книгам”. У 1086 р., згідно з повідомленням літопису В.М. Татищева, дочка Всеволода Ярославича Янка заснувала при Андріївському монастирі школу для дівчат. “Собравши же младых девиц неколико, обучала писанию, такаж ремеслам, пению, швению и иным полезным знаниям”. У 1968 р. на схилах Старокиївської гори вдалося виявити невелике шиферне прясло з чітким і грамотним написом “Янъка въдала пряслень Жирцѣ”. Ймовірно, що перед нами автограф Янки Всеволодівни, даний одній із своїх учениць.

Запис на стіні Софії Київської про смерть Ярослава Мудрого

Крім державних і церковних шкіл існувало і приватне навчання. Так, Феодосій Печерський одержав освіту в невеличкому місті Курську, де він учився в “єдиного учителя” і, за словами літописця Нестора, досить швидко осягнув усі “граматикия”.

Про існування школи грамоти в Софійському соборі Києва свідчать численні графіті, нанесені в різних частинах будівлі її учнями. Один із них увічнив своє ім’я: “Пищанъ писалъ в дяки ходилъ ученикомъ”. Новгородський хлопчик Онфім лишив для нащадків свої школярські вправи на бересті.

Для продовження і поглиблення освіти служили бібліотеки, що створювалися при монастирях і церквах. Великими любителями книг виступали також давньоруські князі. Ярослав Мудрий заснував бібліотеку Софії Київської; його син Святослав наповнив книгами кліті своїх палат; князь Миколай Святоша витратив на книги всю свою казну і подарував їх Печорському монастирю. Великим книжником літописи називають волинського князя XIII ст. Володимира Васильковича. Власні книжкові зібрання були також у деяких освічених ченців. Багато книг мав один із учнів Феодосія Печерського Григорій. Помітивши, що його книги почали красти, він, щоб не вводити злодіїв у спокусу, подарував частину свого зібрання “властелину града”, іншу продав. Згодом він почав збирати нову бібліотеку.

На Русі було багато бібліотек, але перша і найбільш значна знаходилась у Софії Київській. Заснування її в 1037 р. стало видатною подією в культурному житті Київської Русі, і не випадково вона так детально описана літописом. Складаючи похвалу Ярославу Мудрому за будівельну діяльність, поширення християнської віри, літопис особливо підкреслює його любов до книг. Він не тільки сам читав часто “в ночи и в дне”, а й “собра писцѣ многы и перекладаша от Грекъ на словѣнское письмо. И списаша книгы многи... положи в святѣй Софьи церкви, юже созда самъ”. Літописець, вважаючи Ярослава достойним продовжувачем справи свого батька, відзначає, що “Володимеръ землю взора и умягчи, рекше крещеньем просвѣтивъ. Сей же насѣя книжными словесы сердца вѣрных людий, а мы пожинаемъ ученье приемлюще книжное”[659].

За студійським монастирським статутом, бібліотека перебувала у віданні спеціального брата-бібліотекаря. Братія, згідно з його розпорядженням, повинна була приходити в певний час для читання книг. Частина братчиків займалася переписуванням книг. Про “книжное строение” дуже добре розповідається в “Печерському патерику”. Так, ченець Печерського монастиря Іларіон “бѣше бо книгы хитръ писати, по вся дни и нощи книгы в кѣлии блаженного отца Феодосия”. Сам же Феодосій під спів псалмів пряв нитки, необхідні для зшивання книг, “рукама прядущы волну”. Літописець Никон “многажды же... сѣдящу и дѣлающу книгы... прядущу нити, иже на потребу таковому дѣлу”[660].

Найбільша книгописна майстерня, де трудилась велика кількість переписувачів, подібних печерському Іларіону, знаходилась при Софії Київській. Тут працювали писці як духовного звання, так і миряни. М.М.Розов, досліджуючи книги бібліотеки Софії Новгородської, встановив, що із понад 100 переписувачів, які лишили свої автографи на книгах, близько половини були писцями-ремісниками. За підрахунками вчених, книжковий фонд Київської Русі становив щонайменше 130 — 140 тис. томів. Крім Києва центрами переписування книг були Новгород, Галич, Чернігів, Володимир-Волинський, Переяслав, Ростов, інші міста.

Повсюдна потреба в книгах викликала до життя своєрідну галузь ремесла, в якій працювало багато людей. Крім книгописців і палітурників над книгою трудились редактори, перекладачі, художники, майстри, що виготовляли пергамен, ювеліри. Книга на Русі, як і в усій середньовічній Європі, коштувала дуже дорого. Як свідчать візантійські джерела, за одну книгу в XI — XIII ст. можна було купити великий міський будинок або 12 гектарів землі. Напевно, не меншою цінністю була книга і в Київській Русі. Автор приписки до знаменитого Мстиславового Євангелія (близько 1115 р.), переписаного поповичем Олексою і майстром Жаденом, зауважив, що “цену же евангелия сего един Бог ведае”. Книга написана у два стовпці красивим уставом на 213 листах, початкові рядки тексту писані золотом, прикрашені великими мальованими ініціалами і художніми заставками. Крім того, її доповнюють чотири листові мініатюри євангелістів. Якщо додати до цього дорогоцінний оклад із срібла, оздоблений золотими кіотцями із зображенням святих, виконаними в техніці перегородчастої емалі, то приписка не видасться перебільшенням. Цікаво, що частину окладу Мстиславового Євангелія виготовляли в Царгороді, куди книгу возив княжий тіун Наслав, а завершувалась робота над ним у Києві.

Волинський князь Володимир Василькович купив для побудованої ним у місті Любомлі церкви молитовник за 8 гривен кун. Цих грошей вистачило б для купівлі отари овець в 40 голів.

Які ж саме книги зберігались у бібліотеках Києва, Чернігова, Переяслава, Галича, Володимира або вийшли із книгописних майстерень? Літописи вказують на їх винятково церковний характер. Ними поучались “верные люди” і “наслаждались ученьем божественным”. Хто часто читає книги, той бесідує з Богом. Кожний, хто почитає пророчі бесіди, євангельські і апостольські проповіді, житія святих отців, той велику користь має для душі.

Очевидно, більшість перекладних книг були церковними. Потреба в них зумовлювалась значним поширенням на Русі християнства. Одна за одною виникали нові єпископії, засновувалися монастирі, будувалися соборні і приходські храми, і навіть у найвіддаленіших землях Русі потрібні були “святі письмена”.

На час прийняття Руссю християнства вже існувала велика кількість перекладів богослужбових книг, богословських та історичних творів слов’янською мовою. Вони з'явилися завдяки кирило-мефодіївській місії в Моравії, а потім перейшли до Болгарії. Немає сумніву, що на Русі використовувались слов’янські книги, але робилися переклади і безпосередньо з грецької мови. Церковний історик Іоанн Мейєдорф, посилаючись на Початковий літопис, доводить, що переклади грецьких книг створювались у Києві. Серед них були: Новий і Старий завіти, візантійська гімнографія, богослужбова література.

Але поряд з церковними перекладались, безперечно, й інші книги, які містили відомості з світової історії, географії, астрономії, філософські і юридичні трактати, публіцистичні і розважальні твори. Це Хроніка Георгія Амартола, Хроніка Георгія Сінкелла, “Історія іудейської війни” Іосифа Флавія, “Християнська топографія” Козьми Індікоплова, “Джерело знання” Іоанна Дамаскіна, “Повість про Акіра Премудрого” та ін. Не пізніше XI ст. на Русь потрапив оригінальний твір болгарського екзарха Іоанна “Шестоднев”, у якому подані тлумачення біблійних оповідей про шість днів творення світу. Серед перекладної літератури помітне місце на Русі посідав збірник “Бджола”, перекладений у XI — XIII ст. з грецької мови на руську. Витяги з нього зустрічаються в літописних творах. “Повість про Акіра Премудрого”, як вважають дослідники, була перекладена безпосередньо із сирійської мови на руську. Отже, Київська Русь мала зв’язки з країнами Сходу, переймала східну мудрість і філософію. На наявність безпосередніх зв’язків Русі з Сирією вказує “Печерський патерик”. У ньому повідомляється, що при князі Святоші знаходився вчений лікар “сирієць”, або “сурянин”[661].

У давньоруських школах і бібліотеках виховалось багато видатних літописців і літераторів, богословів і філософів, публіцистів. Імена деяких із них за умов, коли авторству не надавалось такого значення, як пізніше, дивом збереглися до наших днів. Це літописці Никон Великий, Іоанн, Нестор, Сільвестр, митрополит-публіцист Іларіон, єпископ Кирило Туровський, митрополит-ідеаліст Клим Смолятич, Данило Заточник та ін. У “Посланні, написаному Климентом, митрополитом руським Фомі пресвітеру”, Клим Смолятич висловлює велику повагу до вчених людей Києва — “их же єсть самовидец”.

Одним із найвідоміших центрів культурного життя Київської Русі був Софійський собор у Києві — митрополича резиденція. В його стінах укладено перший давньоруський літописний звід 1037 — 1039 рр.; написано і проголошено митрополитом Іларіоном знамените “Слово про закон і благодать”, яке вражає глибиною національного самоусвідомлення і блиском ораторського хисту; розроблені основи першого збірника законів Київської Русі — “Руська Правда”; створено “Ізборник” Святослава 1073 р.; написано незвичайне за своєю ідеологічною спрямованістю послання митрополита Клима Смолятича до пресвітера смоленського Фоми і багато інших творів. “Ізборник” 1073 р., переписаний із болгарського перекладу кінця IX — початку X ст., став, по суті, першою руською енциклопедією, яка охоплювала найширше коло питань, причому не тільки богословських і церковноканонічних, а й з ботаніки, зоології, медицини, астрономії, граматики, поетики, філософії. “Ізборник” 1073 р. переконував читачів, ідо душа і тіло є дві субстанції, котрі в поєднанні являють сутність людини. Душа — як вище начало в людині — дає життя тілу, одухотворює його.

Софія Київська. Сучасний вигляд

У справі освіти на Русі роль Софії Київської важко переоцінити. Книги, які виходили із її стін, служили основою для створення нових бібліотек, у тому числі і великої бібліотеки Печерського монастиря. З кінця XI ст. він став найбільшим осередком культурного життя Київської Русі. Згодом у кожному єпископському місті, а також у великих монастирях за прикладом Софії Київської виникли свої майстерні по переписуванню книг, що разом з бібліотеками стали базою для розвитку давньоруського літописання.

Літописання

Це видатне явище в культурному житті не лише Київської Русі, а й усієї середньовічної Європи. Академік XVIII ст. Г. Міллер, вражений широтою літописної інформації і рівнем її систематизації, писав, що Нестор і його наступники створили систему руської історії, яка настільки повна, що жодна нація не може похвалитися таким скарбом.

Літописання на Русі виникло рано. Б.О. Рибаков та інші дослідники відносять першопочатки історичної писемності до часів князя Аскольда, а саме, до 60 — 80-х років IX ст. Виділяється так званий “Літопис Оскольда”, сліди якого збереглися в Никонівському літописному зводі XVI ст. Спроба М.Ю. Брайчевського реконструювати літопис IX ст. шляхом перенесення до нього повідомлень, які стосуються часів Володимира Святославича, не може вважатися науковою. Систематичне літописання за Аскольда ще не велося. Мова може йти лише про поодинокі записи.

Більше підстав говорити про літописну традицію для X ст., на чому наполягали М.М. Тихомиров, Б.О. Рибаков, Л.В. Черепнін. Вважається, що це був історичний твір, який підводив підсумки діяльності Володимира Святославича і його попередників. Існує думка, що створювався він у стінах Десятинної церкви, а його автором був Анастас Корсунянин. Цей літописний звід був першою спробою історичного узагальнення півторасотлітньої історії Київської Русі.

О.О. Шахматов виділив літописний твір 1039 р., створений при Софійському соборі, який одержав назву найдавнішого Київського зводу. Закінчувався він великою статтею, в якій вміщена похвала будівничій і просвітницькій діяльності Ярослава Мудрого.

У 70 — 80-х роках XI ст. літописання ведеться в Десятинній церкві, а також Києво-Печерському монастирі, де 1078 р. створюється ігуменом Никоном самостійний літописний звід. Никон був не просто редактором матеріалів, зібраних до нього, а й автором основного тексту літопису з 1039 по 1078 рр. Ще один літописний звід XI ст. (1095) пов’язується з діяльністю ігумена Києво-Печерського монастиря Іоанна. В ньому виразно прозвучав заклик до єднання князів для боротьби з половцями.

На початку XII ст. в Києво-Печерському монастирі створюється літописний звід, названий його автором Нестором “Повістю минулих літ”. Дослідники одноголосно вважають “Повість” видатною історико-літературною пам’яткою. Вона увібрала в себе не лише весь досвід історичної писемності попереднього часу, а й досягнення європейської думки, традиції візантійської культури. У вступі до “Повісті” Нестор розгорнув широку картину світової історії, показав місце слов’ян і Київської Русі в системі тодішнього світу, ствердив прогресивну філософську ідею взаємозв’язку і взаємообумовленості історії всіх народів, рішуче засудив міжкнязівські усобиці. Вражає широта ерудиції Нестора. Він постійно звертається не тільки до Біблії — вищого авторитету історичних знань середньовіччя, а й до численних візантійських хронік. Помітний вплив на Нестора справила візантійська хроніка X ст. Георгія Амартола.

“Повість минулих літ” доведена Нестором до 1110 р., після чого в часи Мономаха — Мстислава її двічі редагували — у 1116 р. ігумен Видубицького монастиря Сільвестр, у 1118 р. — Мстислав Володимирович або його прихильники. В результаті в ній з’явилася норманська концепція руської історії.

“Повість минулих літ”, що стала основою майже всіх руських літописів, найкраще збереглася в двох літописних списках — Лаврентіївському (1377) та Іпатіївському (початок XV ст.). Останній складається також із Київського (1200) і Галицько-Волинського (кінець XIII ст.) літописних зводів. Київський звід був укладений ігуменом Видубицького монастиря Мойсеєм, придворним літописцем великого київського князя Рюрика Ростиславича. Галицький — книжником Тимофієм і його продовжувачами.

Крім Києва літописання велося в Новгороді, Чернігові, Переяславі, Галичі, Холмі, Володимирі-Волинському, Володимирі-на-Клязьмі, Ростові та інших містах Русі. В XII — XIII ст. поряд з традиційними з’являються нові форми історичних творів — сказання, сімейні і родові хроніки, військові повісті, життєписи князів. Характерною особливістю літописання епохи феодальної роздробленості є його вузькоземельна приуроченість. Горизонт удільних літописців, як правило, не сягав за межі князівств. Винятком є київське літописання, яке і в цей час зберігало загальноруський характер.

Вивчення хронології літописів показує, що вона базувалася переважно на “константинопольській” ері, яка час від “створення світу” до Різдва Христового визначала в 5508 р. Окремі статті датуються “олександрійською”, або “ангіохійською”, ерою, що становила 5500 років. Різними були і стилі літочислення, тобто визначення початку року. В більшості літописних зводів вживали два стилі — березневий і ультраберезневий, який був на один рік старший. Зустрічаєтся, хоч і рідко, вересневий грецький стиль літочислення, на півроку старший за березневий і на півроку молодший за ультраберезневий.

Література

Поряд з історичною писемністю на Русі набула неабиякого розвитку оригінальна література: агіографічна, філософсько-публіцистична, художня. Природним підґрунтям її була усна народна творчість: епічні і ліричні пісні і перекази, легенди, заговори і заклинання. Особливе місце посідали пісні-билини, в яких історія народу відтворена самим же народом. Характерно, що київський епос зберігся у народній пам’яті не в Україні, а в далекій Півночі Росії. Відомі билини київського і новгородського циклів. В них оспівуються народні богатирі Ілля Муромець, Добриня Никитич, Альоша Попович, селянин-орач Микула Селянинович. Всі вони — це безкорисливі захисники Руської землі, “вдов и сиріт”. Найпоширенішими були билини: “Ілля Муромець і Соловей-розбійник”, “Ілля Муромець і ідолище”, “Добриня і Змій”, “Добриня Никитич і Альоша Попович” та ін.

Оригінальна літературна творчість XI — XIII ст. представлена невеликою кількістю творів. Більшість їх не дійшла до наших днів. Але збережені пам’ятки, кожна з яких є справжнім шедевром, дають підстави для висновку про високий рівень розвитку літератури в Київській Русі. Мова йде про видатний твір митрополита-русича Іларіона “Слово о законе и благодати”, агіографічні твори Нестора “Чтение о жизни и погублений... Бориса и Глеба" і “Житие Феодосия Печерского”, “Поучение детям Володимира Мономаха”, “Послание митрополита-русича Клима Смолятича”, проповіді і повчання епископа туровського Кирила, “Слово о полку Игореве”, “Хождение Даниила Заточника” та ін.

Глибоке враження на читача справляє “Слово о законе и благодати” Іларіона. Проголошене близько 1050 р. в Софії Київській, воно стало своєрідним маніфестом самоусвідомлення руського народу, перед яким відкривалося велике майбутнє і який не потребував опіки Візантії. Згідно з Іларіоном, київські князі “не въ худѣ бо и невѣдомѣ земли владычьствоваша, но нъ Русьскѣ, яже вѣдома и слышима есть всѣми четырьми концы земли”[662]. Розповідаючи про християнські діяння княгині Ольги і Володимира Святославича, він порівнює їх з візантійським імператором Костянтином Великим і його матір’ю Оленою. Ярослав Мудрий продовжив добрі справи батька, став будівничим великого міста і знаменитого храму. “Слово” закінчується зверненням до Ярослава Мудрого, який, як Соломон після Давида, “великий дом Божий святой Божьей премудрости создал на святость и на освящение твоему городу, который украсил всякой красотой”.

Своєрідною відповіддю на запити давньоруського життя другої половини XI ст. був “Ізборник” 1076 р. Велике місце в ньому займає повчання про те, “како подобаеть человеку быти”, тобто якими правилами необхідно керуватись людині у житті. Вперше в давньоруській суспільній думці визнається наявність соціальних протиріч в реальному житті. Невелика кількість багатих розкошує, тоді як “большая часть мира сего в нищтете есть”. При цьому праведні і бідні живуть мало, а багаті “многия лета”. “Ізборник” 1076 р. закликає багатих і бідних в дусі християнської моралі до загальної любові і взаємного всепрощення.

Видатним публіцистом був великий князь Володимир Мономах, перу якого належить відоме “Повчання” дітям. Основна його ідея — тривога за долю Русі, яку роздирали міжкнязівські чвари, заклик піклуватись про свою землю і її підданих. Князь не повинен покладатися на своїх безпосередніх помічників, на тіунів і отроків, він мусить сам стежити за всім, у поході перевіряти сторожу, не дозволяти дружинникам розоряти села і житниці.

Князь мусить знати іноземні мови, як знав їх його батько Всеволод, який, “дома седя, знал пять языков, в том ведь честь от людей из иных земель”. “Повчання” закінчується спогадами Мономаха, які, по суті, є першим зразком давньоруської мемуарної літератури.

Вихідець з Чернігівської землі ігумен Даниїл на початку XII ст. відвідав “святі місця” Палестини, прожив там два роки і все побачене детально описав у творі “Хождения Даниила”. Цей твір є кращим не лише в давньоруській, а й у європейській середньовічній літературі, тут подається опис географічних, політичних і природничих свідчень про Палестину. Мета Даниїла полягала в тому, щоб “не ложно, но истине, яко видех, тако и написах о месте святых”. Його подорожні нотатки нагадують довідник, викладений доступною мовою без усіляких повчань і ораторських красивостей. Зроблено це свідомо, щоб мати широкого читача. “Аз написах не хитро, но просто”, — зауважив Даниїл. Певно, ця простота, а ще ідея руського патріотизму спричинились до значної популярності твору, його поширення на Русі. Паломник Даниїл в “святих місцях” поминав руських князів, молився за весь руський народ і від його імені ставив свічку на гробі Господньому.

Серед церковної літератури виділяється “Чтение о жизни и погублений... Бориса и Глеба” Нестора Печерського. Він розповідає про життя і смерть Бориса і Гліба, яку прийняли вони з мученицькою покорою і тим самим, на думку Нестора, прихильника принципу старшинства на Русі, явили собою приклад християнської смиренності, гідний наслідування.

Митрополит Клим Смолятич, відрекомендований літописцем як філософ і книжник, яких до того не було на Русі, у “Посланні до Фоми пресвітера” виказує широку ерудицію, знання класичної філософії, проводить ідеалістичну концепцію нестяжательства. Йому не треба ні влади, ні багатства. Він проти розбудови церковних господарств, у яких працює підневільне населення. Незвичайною для багатьох сучасників Клима Смолятича здавалась його сентенція: “Премудрість це божество, а храмом є людство”. Клим Смолятич відкидав докори смоленського пресвітера Фоми в тому, що, використовуючи твори грецьких авторів Гомера, Арістотеля і Платона, він тим самим хвалить поганську віру. Філософія знаменитих греків йому потрібна, щоб “знать праведно и духовно об описываемых у евангелистов чудесах Христовых”.

Із літературної спадщини Клима Смолятича збереглися лише окремі твори, хоч, згідно з Никонівським літописом, він “много писания написав предаде”[663].

Широкою популярністю користувалися на Русі твори Кирила Туровського. В його повчаннях, проповідях і молитвах, написаних з неабияким ораторським і поетичним хистом, відчуваються традиції грецької літератури з її драматизмом і постійним протиставленням позитивного негативному.

Як і Клим Смолятич, Кирило Туровський брав активну участь у політичному житті країни. Його “Притча про людську душу і тіло” засвідчує опозицію до діянь Андрія Боголюбського. У “Слові про царя” Кирило закидає сильним світу, що вони піклуються тільки про своє тіло, а не про душу, ними володіють житейські пристрасті, а не думки про смерть.

Наприкінці XII ст. було написано “Слово о полку Ігоревім” — перлина давньоруської художньої літератури. Гарячі дискусії з приводу авторства “Слова” і місця його написання, що дедалі більше стають цариною місцевих любителів-патріотів, мало конструктивні і, до того ж, безперспективні. Та й не це в “Слові” основне. Важливо, що воно з’явилося на Русі і належало перу видатного нашого співвітчизника. Розповідаючи про невдалий похід новгород-сіверського князя Ігоря Святославича у 1185 р. на половців, автор поеми вбачає причину трагедії на берегах Каяли в роз’єднаності руських князів, в їхньому сепаратизмі. Тому з такою силою звучить в “Слові” ідея єдності руських князів, єдності Руської землі. Необхідність цього доводиться не тільки на прикладі невдалого походу Ігоря, численних історичних екскурсів, а й описами Руської землі з її багатьма містами, з повноводними ріками, безкрайніми просторами. Заклик до єднання автор вкладає в уста великого київського князя Святослава Всеволодовича — як глави держави. У “Золотому слові” він звертається до удільних князів “встать в злат стремень”, “прилететь издалеча” і захистити Руську землю, батьківський стіл.

На початку XIII ст. було складено “Києво-Печерський патерик”, до якого увійшли повчання братії Феодосія Печерського, житійні твори Нестора, послання суздальського єпископа Симона печерському ченцю Полікарпу, Полікарпа до ігумена Акіндіна. В посланнях Полікарпа, викладених у формі переказів, утримуються важливі дані про будівництво Успенської церкви Печерського монастиря, про зодчих, живописців, зокрема київського художника Алімпія, котрий пройшов школу царградських майстрів. Цікаві розповіді “Патерика” про київське життя.

Знайомство з рукописною книгою показує, що “книжное строение” було одним із найцікавіших розділів давньоруської культури, де блискуче поєдналось мистецтво митця і художника, або “златописца”. Один писав книгу красивим парадним шрифтом, так званим “уставом”, інший — ілюстрував її кольоровими ініціалами, орнаментальними заставками, мініатюрами. Першою, з тих, що дійшли до нас, ілюстрованою книгою є “Остромирове євангеліє”, виготовлене в Києві дияконом Григорієм і його помічниками у 1056 — 1057 рр. для новгородського посадника Остромира. Текст на пергамені виконано у два стовпці, уставом. Книга прикрашена художніми заставками, великими ініціалами, а також трьома прекрасними мініатюрами євангелістів — Іоанна, Луки і Марка. За манерою виконання, кольоровим і орнаментальним вирішенням мініатюри нагадують київські перегородчасті емалі. В них відчувається рука видатного майстра (можливо, двох). Зберігаючи традиційну іконописну форму, художник посилив психологічну трактовку євангелістів. Він зобразив їх в момент якогось духовного осяяння. Художні заставки тексту перегукуються з фресковим орнаментом Софії Київської, мають спільним джерелом орнаменти візантійських і болгарських книг.

Про високу майстерність книжкового письма та ілюстрування свідчить також “Ізборник” 1073 р., створений для великих київських князів Ізяслава та Святослава Ярославичів. Книга відкривається цікавим розворотом, на лівій стороні якого зображений князь Святослав з сім’єю, на правій — Спас на престолі. На третьому листі знаходиться зображення орнаментованого триглавого храму, далі — чотири портретні мініатюри. Найбільший інтерес становить мініатюра з першим давньоруським груповим портретом реальних людей. На ній — Святослав Ярославич у синьому плащі — корзні, отороченому золотою лиштвою. На голові князівська шапка з хутряною опушкою. Княгиня одягнута в біле плаття з широкими рукавами. Голову її покриває хустка. Сини Святослава — Гліб, Олег, Давид, Роман, Ярослав — в червоних каптанах, підперезаних поясами.

По тексту “Ізборника” розкидані красиві заставки, ініціали, виконані золотом і фарбами. На полях знаки зодіака: Діва, Стрілець, Рак, Єдинорог тощо.

Найближчою аналогією груповому портрету сім’ї Святослава є мініатюри із “Трірського псалтиря” (1078 — 1087), написаного в кінці X ст. для трірського архієпископа Егберга. Пізніше книга перейшла у власність Гертруди — дружини великого князя Ізяслава Ярославича. На її замовлення псалтир доповнили кількома вихідними мініатюрами. На одній із них — портрет сина Ізяслава і Гертруди — Ярополка і його дружини Ірини, а також самої Гертруди, яка припала до ніг св. Петра. Високою майстерністю відзначаються мініатюри “Різдво Христове”, “Розп’яття”, “Христос на троні”, “Богоматір на троні”. На полях книги — малюнки знаків зодіака. Це Стрілець в одязі руського воїна, Діва — червонощока руська дівчина в кокошнику, Водолій з роздутими щоками та ін.

“Юр’єве євангеліє”, порівняно з “Остромировим” і “Мстиславовим”, виглядає скромно. Написане в 1120 — 1128 рр. для новгородського Юр’євого монастиря Федором “Угринцем”, прикрашають його 65 ініціалів та заставок, виконаних з неабиякою фантазією і майстерністю. Ініціали у вигляді людей, фантастичних звірів і птахів, плетива рослинного орнаменту нагадують сюжети на київських браслетах-наручах, чернігівських кам’яних рельєфах.

Чудовою пам’яткою мистецтва “книжного строения" є Радзивіллівський літопис, прикрашений кольоровими мініатюрами (їх 618). Вони виготовлені у XV ст., але з давньоруських оригіналів кінця XII — початку XIII ст. Як вважає Б.О. Рибаков, який зіставив мініатюри з текстом літопису, багато з них зв’язані не тільки з Володимирським лицевим зводом 1212 р., а й з деякими київськими літописами. Завдяки пензлю невідомих художників, які користувалися лаконічною і об’ємною мовою символів, ми маємо можливість заглянути в живу історичну дійсність X — XIII ст.

Роботою південноруських художників вважають дослідники мініатюри “Хлудівського псалтиря”, “Хроніки Георгія Амартола”, “Добрилового євангелія”.

Наукові знання. Науково-природничі знання в Київській Русі, як і в інших країнах середньовічної Європи, перебували під сильним впливом “Шестоднева” Іоанна, екзарха болгарського, а також трактатів Козьми Індикоплова. В уяві останнього земля становила собою чотирикутник, який омивається з усіх сторін океаном, всередині має моря — Середземне і Каспійське — і два заливи — Перський і Аравійський. За океаном знаходиться земля, оточена стіною, що переходить у небосхил.

Звичайно, ця фантастична будова землі і неба задовольняла далеко не всіх. Із географічного опису “Повісті минулих літ” можна зробити висновок, що Нестору земля уявлялась інакше. Говорячи про спадщину трьох синів легендарного Ноя, він називає майже всі країни Європи, Азії і Північної Африки, їх моря, ріки, острови. В детальному описі шляху “Із Варяг в Греки” він підкреслює, що із Варязького моря можна припливти до Риму, а від Риму в Понтійське (Чорне) море, в яке впадає річка Дніпро, котра системою річок і озер пов’язана з тим же Варязьким морем.

Широка виробнича діяльність, розвиток ковальського, ювелірного, склоробного, керамічного та інших ремесел обумовили освоєння знань в галузі фізичних і хімічних властивостей матеріалів. Торгівля, монументальне будівництво, літочислення сприяли розвитку математичних і астрономічних знань. Згідно з дослідженнями Ю.К. Афанасьева і Б.О. Рибакова, на Русі добре знали формулу обчислення площі кола.

Певних успіхів досягла також медицина, що базувалася на лікуванні травами. В “Печерському патерику” розповідається про двох київських “лічців” — професіоналів кінця XI — XII ст. — Агапіта і Вірменина, які користувалися великою популярністю серед населення Києва і, певною мірою, конкурували один з одним. Знали на Русі і хірургічне лікування. Про це, можливо, промовляють знахідки медичних інструментів, зокрема пінцетів і ножів. З літопису відомо, що київському князю Святославу Ярославичу видаляли пухлину — “рѣзанье желве”, щоправда, операція була невдалою.

Музика і театральні дійства

Важливою частиною давньоруської духовної культури була музика. Вона супроводжувала людину від її народження до смерті. На Русі великого поширення набули обрядові танці, пісні, скомороші ігри, гуслярські розспіви. Певно, саме таким співцем був знаменитий Боян, який жив при дворі Святослава Ярославича і славив подвиги князів, а також “славутний певец” галичанин Мітус, згадуваний літописом під 1241 р. Скоморохи-затійники були професійними акторами і музикантами. Вони виступали на княжих дворах і міських площах. Про розвиток музично-театрального мистецтва на Русі можна судити за знаменитими фресками на баштах Софії Київської. На одній із них зображено оркестр із семи виконавців, які грають на флейті, трубі, лютнях, гуслях, органі. Дослідники вважають, що тут представлено візантійський інструментальний ансамбль. З певністю можна стверджувати лише візантійський характер іконографії музикантів, а що стосується самих інструментів, то вони не можуть бути визнані специфічно візантійськими, які не мали поширення в давньоруському музичному побуті. Близькі за формою зображення музичних інструментів зустрічаються на мініатюрах Радзивіллівського літопису, на срібній чаші XII ст. із Чернігова, київських пластинчатих браслетах-наручах.

У розповіді “Печерського Патерика” про спокуси Ісаакія говориться, що біси “удариша в сопѣли, в гусли и в бубны и начаша имъ играти”[664]. Великим любителем музики і театралізованих дійств був Святослав Ярославич, при дворі якого, крім уже згадуваного Бояна, напевно, утримувалась трупа музикантів і скоморохів. Про це ми довідуємось із “Жития Феодосия Печерского”. Коли печерський старець увійшов до храму, то його погляду відкрилася картина музично-театрального дійства. “И се видѣ многыя играюща прѣдъ нимь: овы гусльныя гласы испущающемъ, другыя же оръганьныя гласы поющемъ, и инѣмъ замарьныя пискы гласящемъ, тако вьсѣмъ играющемъ и веселящемъся, яко же обычаи есть прѣдъ князьмь”[665].

Ще раніше подібна музично-театральна група була при дворі Святополка Окаянного. Літописець, засудивши князя за вбивство братів Бориса і Гліба, зауважує: “Лютъ бо граду тому, в немъ же князь унъ, любя вино пити съ гусльми и с младыми свѣтникы”[666].

У “Слове о богаче Лазаре” (XII ст.) говориться, що гуляння панів — “жития обнощьная” — супроводжувалися “весельем многим”, з “гусльми и свирельми”, “воплями и песнями”. Скомороші танці та ігри, які вийшли з глибокої язичницької старовини, мали надзвичайне поширення на Русі, хоч і засуджувались Руською православною церквою. В повчаннях і проповідях вони називаються “поганськими” звичаями або “сатанинськими” обрядами. Музичні інструменти типу гудків, гуслів, сопілок знаходять під час археологічних розкопок, зокрема в Новгороді, де добре зберігається дерево. В Києві виявлено кістяні кастаньєти.

Після прийняття християнства на Русі поширився хоровий спів, одно- і багатоголосий. Відомою була і нотна система, так звані крюкова і кондокарна нотації, що засвідчує високий рівень розвитку давньоруської музичної культури.

Архітектура

Архітектурний образ міст і сіл Київської Русі визначався насамперед дерев’яними будівлями. Археологічні розкопки Києва, Новгорода, Старої Ладоги, Пскова, Звенигорода, інших давньоруських міст виявили численні залишки зрубних будівель, а також різні конструктивні деталі — карнизи, наличники, коньки, колонки, одвірки тощо. Вони вказують на багатий архітектурний декор будинків давніх русичів X — XIII ст. Окремі з них становили собою справжні шедеври народної архітектури. Такими, очевидно, були будинки заможних верств населення, відомі в писемних джерелах під назвою “хороми”. Вони складалися з кількох зрубів, що утворювали цілий комплекс приміщень — “сіни”, “істбу”, “кліть”. У великих містах князівсько-боярські і купецькі хороми мали два і більше поверхи. У верхніх знаходились “сіни”, які, згідно з описом літописної статті 983 р., являли собою галерею на стовпах, а також “тереми”. Житлами бідноти були однокамерні будинки площею до 20 квадратних метрів. На півдні Русі вони мали переважно каркасно-стовпову конструкцію, обмазувалися глиною і білилися, нагадуючи пізнішу українську хату.

Із дерева зводились укріплення давньоруських міст — кліті, заборола, башти, а також церкви. Літописи не часто відзначають будівництво дерев’яних храмів, але, думається, що в архітектурному силуеті міст і сіл вони посідали чільне місце. Свідчення літопису про 600 київських храмів, які згоріли під час пожежі 1124 р., підтверджують сказане. Дерев’яними були, зокрема, перші Софійські собори у Києві і Новгороді, церкви часів Володимира Святославича, які будували на місцях зруйнованих язичницьких капищ. Практично всі сільські храми також будували з дерева.

Традиційна дерев’яна архітектура на певному етапі розвитку Київської Русі перестала відповідати уявленням про престижність. Вихід її на міжнародну арену, знайомство з візантійською культурою, а потім і впровадження християнства обумовили появу монументальної кам’яної архітектури. Саме з нею київські князі асоціювали державну могутність країни, а також власну велич. Вони бажали жити в палацах не гірших, ніж у візантійських імператорів, а в Києві — споруджувати храми, які б не поступалися царгородським.

У питанні походження в Києві і на Русі монументального зодчества існує своєрідний стереотип, за яким його історію слід починати лише з часу офіційного введення християнства і будівництва першого кам’яного храму — Десятинної церкви (989 — 996). Аналіз літописних свідчень про палаци княгині Ольги, а також відкриття в центрі найдавнішого київського дитинця монументальної ротондоподібної будівлі, старшої за Десятинну церкву, принаймні, на 50 років, вносить в цю усталену думку суттєві корективи. Факти показують, що Київська Русь задовго до офіційного хрещення перебувала на такому рівні розвитку, який дозволяв їй переймати архітектурні впливи сусідніх країн.

В кінці X — на початку XI ст. для будівництва кам’яних споруд на Русі були необхідні умови. Йдеться про високий технічний рівень давньоруського ремесла, його зрослу спеціалізацію. Давньоруські ремісники виявилися добрими учнями і порівняно швидко оволоділи новими професіями, пов’язаними з монументальним будівництвом.

Перші кам’яні будівлі на Русі зводились, безперечно, під керівництвом візантійських зодчих. Масштабні роботи по створенню ансамблю монументальних споруд князівського центру в Києві розгорнулися в кінці X — на початку XI ст. За короткий час було побудовано два палаци розмірами 45 х 11 м з поздовжніми фасадними галереями. Судячи з матеріалів розкопок, а також мініатюр Радзивіллівського літопису, київські князівські палаци були двоповерховими, з аркадами і службовими приміщеннями на нижньому поверсі і житловими на верхньому. Центральна, а можливо, й бокові частини будівель завершувалися високими баштами з чотирисхилими дахами, вкритими черепицею. Разом з теремами часів княгині Ольги нові палаци стали гідною окрасою міського центру Києва.

Кращою будівлею ансамблю “міста Володимира” була Десятинна церква. Про те, що являв собою цей найдавніший кам’яний храм Київської Русі, довідуємось із писемних свідчень і даних археологічних розкопок. За своїм типом він належав до хрестовокупольних візантійських храмів. Стіни зведені з каменю і цегли (плінфи) в системі мішаної кладки. Внутрішній простір перекривався зводами у формі хреста, над яким підносився купол, що підтримувався підпружними арками, опертими на чотири центральні стовпи. Зі сходу знаходились напівкруглі виступи-вівтарі. Тринефне ядро оточували галереї, поділені на кілька приміщень. Із західного боку підносились дві башти, які разом з багатоглавим завершенням надавали Десятинній церкві особливої урочистості. Сприяв цьому і вибір місця — на самій високій точці Старокиївської гори. Кам’яна громада храму високо підносилась над дерев’яними кварталами і кріпосними стінами київського дитинця, його куполи добре проглядалися не тільки з Подолу, а й із Задніпров’я.

Після закінчення будівництва, згідно з літописом, церква була прикрашена іконами, дорогоцінним посудом, хрестами, які Володимир вивіз із Херсонеса і одержав із Константинополя як посаг за принцесою Анною. Підлоги були викладені майоліковими плитками і мозаїкою, стіни розписані фресковим живописом і мозаїчним панно. Крім того, в інтер’єрі храму широко використовувалися кам’яні архітектурні деталі, мармурові колони, шиферні різьблені плити, карнизи. Особливо багато було в Десятинній церкві мармуру, що дало підстави сучасникам називати її “мраморяною”. Згідно з літописом, Десятинну церкву будували грецькі майстри. Володимир “помысли создать церковь пресвятыя Богородица и послав приведе мастеры отъ Грек”. Ю.С. Асеев вважає, що вони були родом із візантійської провінції. Зразком для київського храму послужила Фаросська церква Богородиці Великого палацу в Константинополі[667].

Урочисто-святковий характер небаченої доти на Русі будівлі безперечно справляв на вчорашніх язичників велике враження, сприяв утвердженню християнства.

Перший кам’яний храм Київської Русі став останнім оплотом героїчних захисників Києва в грудневі дні 1240 р. Літописець повідомляє, що від великої кількості людей, які збіглися на хори, склепіння не витримали і обвалилися. Думається, що справжньою причиною руйнування Десятинної церкви були монголо-татарські стінобитні машини.

Новий етап розвитку монументальної архітектури на Русі репрезентують насамперед будівлі ансамблю “міста Ярослава” в Києві. Якщо побудовані за Володимира Святославича кам’яні споруди витримані у візантійських традиціях, то вже за Ярослава Мудрого давньоруське зодчество набуває і чітко виявлених національних рис. Це засвідчує такий шедевр архітектури першої половини XI ст., як Софійський собор (1037). Величні і гармонійні архітектурні форми, урочисто-святкове внутрішнє опорядження викликали захоплення сучасників. Митрополит Іларіон — свідок будівництва і завершення Софії, писав: “Церкви дивна и славна всѣмъ округъниимъ странамъ, яко же ина не обращется въ всемь полунощи земнѣѣмь от въстока до запада”[668].

У цій видатній пам’ятці закарбовані досягнення візантійської середньовічної культури, пропущені крізь свідомість руської людини і одухотворені її гуманістичним світосприйняттям. Враження, яке справляє собор на людину наших днів, з винятковою точністю і образністю висловив Б.Д. Греков: “Переступивши поріг Софії, ви одразу потрапляєте під владу її грандіозності і блиску. Величні розміри внутрішнього простору, розкішні мозаїки і фрески підкорюють нас своєю досконалістю, перш ніж ви встигнете вдивитись і вдуматись в усі деталі і зрозуміти все те, що хотіли сказати творці цього найбільшого витвору архітектури і живопису”[669].

Видатна пам’ятка світового зодчества — Софія Київська — давно вже стала об’єктом дослідження істориків, археологів, мистецтвознавців, істориків архітектури, епіграфістів. Кожна нова книга чи стаття про неї викликає великий інтерес не тільки у спеціалістів, але й широкої громадськості. Розкопуючи давні підлоги храму, розчищаючи фрески, розшифровуючи написи на стінах, розгадуючи зміст композицій, дослідники проникають у світ незнаного, у світ невідомих зодчих і художників, творінням рук яких ми сьогодні милуємось і гордимося.

Софія Київська являла собою величезну п’ятинефну хрестовокупольну споруду з 13 куполами, оточену з північного, західного і південного боків двома рядами відкритих галерей. Із заходу, між зовнішніми галереями, до собору було прибудовано дві башти, широкі гвинтові сходи яких вели на церковні хори, або полаті.

Архітектура Софії носила урочисто-святковий характер. В екстер’єрі це підкреслювалося ритмом різномасштабних елементів — від аркад відкритих галерей до високого центрального купола, який вінчав пірамідальну композицію будівлі, в інтер’єрі — об’ємно-просторовим вирішенням. Напівзатемнені бокові анфілади першого ярусу ніби переростали у високі двоповерхові аркади центральної частини храму, над якими розкривався підкупольний простір, яскраво освітлений 12-ма вікнами барабана.

Софія Новгородська. Сучасний вигляд

В архітектурно-художньому вирішенні Софії особливу роль відігравало внутрішнє опорядження. Розмаїття мозаїк, фресок, що покривали стіни, стовпи, арки, підкупольний простір, відкоси віконних прорізів, вражали красою, величезним світом образів — і не лише релігійних, а й світських. На південній і північній стінах центрального нефу знаходились зображення сім’ї Ярослава Мудрого, на західній (що обвалилась) — портрет самого засновника Софії. На баштах зображено сцени полювання, приборкання диких коней, вже згадувані дійства скоморохів, музикантів, танцюристів.

Особливий інтерес викликають фрески, які розповідають про візит Ольги до Константинополя, прийом її візантійським імператором, відвідання іподрому.

Довкола Софії на честь святих патронів Ярослава і його дружини Інгігерди було засновано монастирі з храмами Георгія та Ірини. Розкопки показали, що конструктивно вони нагадували Софію, але мали менші розміри.

В їх опорядженні широко вживалися мозаїки і фрески, різьблений камінь, майолікові плитки.

Крім Києва монументальне будівництво першої половини XI ст. велося в інших містах Київської Русі. У Полоцьку і Новгороді за прикладом Софії Київської зводяться одноіменні собори (1045 — 1050).

У Чернігові за наказом брата Ярослава Мудрого Мстислава розгорнулося будівництво єпископського Спаського собору, подібного до Десятинної церкви. Він являв собою величну тринефну восьмистовпну споруду, увінчану п’ятьма куполами. До північно-західного кута прилягала башта, яка нагадувала софійські. Центральний неф храму відділений від бокових двоярусними аркадами на мармурових колонах з капітелями іонійського ордера. Відсутність галерей надає споруді видовжених пропорцій по лінії схід — захід. Хрещата форма внутрішніх стовпів,, не характерна для візантійського зодчества, в майбутньому стане типовим елементом давньоруської архітектури. Інтер’єр Спаського собору розписаний фресками, фасади оздоблені орнаментами, викладеними із плінфи.

Друга половина XI ст. характерна поширенням культового будівництва в багатьох давньоруських центрах. У цей час масово засновуються монастирі, у яких зводяться нові кам’яні храми. В Києві — це собори Дмитрівського (пізніше Михайлівського Золотоверхого), Михайлівського Видубицького, Печерського, Кловського монастирів. Був вироблений новий тип монастирського храму, який поширився згодом на всій Русі і став особливо характерним для XII ст. Першим його представником став Успенський храм Печерського монастиря (1078). Він являв собою хрестовокупольну, шестистовпну будівлю, увінчану одним куполом. Зі сходу нефи завершувалися гранчастими апсидами, з заходу знаходився нартекс — притвор, над яким розташовувалися хори. Всередині храм був опоряджений фресками і мозаїками, різьбленими шиферними плитами, по фасаду — декором із плінфи і неглибокими нішами. Згідно з свідченням Печерського патерика, Успенський собор будували грецькі майстри. Його надзвичайна популярність на Русі спричинилася до того, що за цим типом почали зводити храмові будівлі і в інших містах. Так, Володимир Мономах побудував аналогічний храм у Ростові: “Вземъ мѣру божественная тоя церкви Печерской, всѣмъ подобиемъ създа церкви въ градѣ Ростовѣ”[670]. В Києві за типом Успенського збудовано Михайлівський Золотоверхий храм (1108). Фасади його були розчленовані пілястрами, прикрашені меандровими фризами. Декор інтер’єра складався з мозаїк і фресок, різьблених плит шиферу. Із новацій слід відзначити оригінальний метод зведення башти зі сходами на другий поверх. Вона майже повністю вписана в західний притвор храму.

Масштабне монументальне будівництво в останніх десятиліттях XI ст. розгорнулось в Переяславській землі. За свідченням літопису, в стольному місті близько 1089 р. побудовано комплекс споруд єпископського двору. Архітектурною його домінантою став Михайлівський храм, оздоблений мозаїками і фресками, майоліковими плитками, шиферними плитами. Поряд знаходився єпископський палац, інтер’єр якого не поступався своїм багатством храму. Крім мозаїк і фресок у його опорядженні широко використано мармур, інкрустовані шиферні плити. Двір оточувала кам’яна стіна з в’їзними воротами і надбрамною церквою св.Федора. Захоплення літописця викликала споруда, яку він називає “строенье баньное камено”, але вона і досі лишається загадкою для дослідників.

Впливи київської архітектури помітні в будівництві князівсько-монастирських храмів XII ст. в Суздалі, Новгороді, Чернігові. Особливо велике будівництво розгорнулось у Новгороді, де були зведені Миколо-Дворищенський храм (1113), церкви Антонієвого (1117) і Юр’ївського (1119) монастирів. За планом вони нагадували Успенський собор Печерського монастиря, але мали і свої місцеві особливості.

Починаючи з 30-х років XII ст. церковна архітектура Київської Русі набуває нових рис. У зв’язку з посиленням політичної ролі удільних князівств зростали їхні столиці. У кожній розгортається монументальне будівництво, що диктувалося як престижними міркуваннями, так і практичними. Кількість культових монументальних будівель помітно збільшилась, але їх розміри зменшились, архітектура спростилась, а опорядження стало не таким вишуканим. Шестистовпні храми поступово поступаються місцем чотиристовпним. Зникають сходові башти, а замість них сходи вбудовуються в товщу стін. Розміри хорів стають невеликими, їх влаштовують вже тільки над нартексом. Іншою стала і техніка кладки стін. Якщо раніше скрізь застосовувалась кладка з великих кам’яних валунів і тонкої плінфи, то відтепер набула поширення тільки порядова система кладки. Міняється і формат плінфи, вона стає товщою.

Оранта. Мозаїчне зображення в апсиді центрального вівтаря Софійського собору в Києві

У Південній Русі в XII ст. набули значного розвитку київська, чернігівська і переяславська архітектурні школи, об’єднані єдиним стильовим напрямом. Характерними пам’ятками цього періоду є храм Федорівського монастиря (1131), церква Богородиці Пирогощі (1132) на Подолі, Кирилівська (1146) і Василівська (1183) церкви у Києві, Юр’ївська (1144) у Каневі, Борисоглібський (1128) і Успенський (40-ві роки XII ст.) храми в Чернігові. Їх об’єднує спільна конструктивна схема, характер архітектурного вирішення фасадів. Будівлі розчленовані пілястрами з напівколонками, декоровані аркатурними поясами, хрестами і нішами. Інтер’єри розписані фресками.

Успенський собор Печерського монастиря. XI ст. Реконструкція

На окрему увагу заслуговує Борисоглібський храм Чернігова[671]. Він шестистовпний, одноглавий, прикрашений пілястрами з напівколонами і аркатурними поясами, розписаний фресками. Виділяють його серед інших насамперед капітелі і кутові камені порталу, виготовлені з вапняку. Вони мають оригінальну різьбу, в якій поєднані зображення фантастичних звірів і плетиво рослинного орнаменту. За характером зображення чернігівські капітелі перегукуються з білокам’яною різьбою Володимиро-Суздальської Русі і Галичини, різьбою по дереву Новгорода.

Галицькі монументальні будівлі повністю зведені із каменю — світло-сірого вапняку. За Ярослава Осмомисла формується князівський двір, до складу якого входив білокам’яний Успенський собор (1157), палац та інші будівлі. Центральний храм Галича не зберігся до наших днів. Про його архітектуру певною мірою можна судити на основі церкви св.Пантелеймона (близько 1200 р.). Вона тринефна, чотиристовпна, побудована із блоків вапняку, добре підігнаних один до одного. Апсиди розчленовані напівколонами з капітелями корінфського ордера. Над ними проходить аркатурний пояс. Цікаві так звані перспективні портали церкви, заглиблені в товщу стіни і прикрашені романською різьбою. Західний — центральний — портал оздоблений колонками з корінфськими капітелями. Білокам’яні храми будували також і в інших містах Галичини. Із літопису дізнаємось, що в Холмі місцевим зодчим і різьбярем Авдієм була зведена церква св.Іоанна. її фасади прикрашали скульптурні маски, розписи фарбами, позолота, у вікнах поставлені вітражі, так звані “римские стекла”.

Успенський собор у Володимирі-на-Клязьмі. XII ст. Реконструкція М.М. Вороніна

В кінці XII — на початку XIII ст. монументальна архітектура Русі розвивалася шляхом ускладнення зовнішніх форм. Будівлі цього часу мають висотні композиції, нагадують башти. Особливу увагу архітектори приділяли профільованим пілястрам, вертикальні лінії яких надають храмам незвичайної стрункості, а також порталам, складний і розвинутий профіль яких добре поєднується з пілястрами. В цих елементах, можливо, виявився вплив давньоруської дерев’яної архітектури.

У цей час з’явилися храми Трьохсвятительський (1189) у Києві, св.Василія (1190) в Овручі, Апостолів (1197) у Білгороді. Можливо, що будівничим, принаймні одним із них, був знаменитий київський архітектор Петро Мілоніг, який працював при дворі великого київського князя Рюрика Ростиславича. Він особливо прославився зведенням складної гідротехнічної споруди, яка мала запобігти руйнуванню дніпровськими водами церкви св. Михаїла Видубицького монастиря. Захоплений опис цієї події дав літописець Мойсей: “Заложи стѣну камену подъ церковью святого Михаила у Днѣпра, иже на Видубичи. Они же мнозѣ не дерьзьнуша помыслити отъ древнихъ... Изобрѣтѣ бо подобна дѣлу художника”[672].

Новий архітектурний стиль найбільш виразно проявився у П’ятницькій церкві (початок ХІІІ ст.) Чернігова[673]. Це чотиристовпна баштоподібна споруда з трилопастевим стрільчастим завершенням. Всі фасади розчленовані складнопрофільованими пілястрами, аркатурними поясами, поребриком, нішами. Перспективні портали церкви заглиблені в товщу стін. Всередині вона була розписана фресками, мала майолікові підлоги.

Придніпровський архітектурний стиль кінця XII — початку ХІІІ ст. справив помітний вплив на архітектуру Смоленська, Полоцька, інших центрів Русі. Як вважає Ю.С. Асеев, новий стильовий напрям еквівалентний західноєвропейській готиці[674].

Мистецтво

З культовою архітектурою тісно пов’язані такі види мистецтва, як живопис, художня різьба, майоліка. На ранньому етапі розвитку монументальні споруди Київської Русі в своєму інтер’єрі поєднували мозаїки і фрески, пізніше фрески зайняли панівне становище.

Високий рівень розвитку монументального живопису засвідчує ансамбль розписів Софії Київської. Мозаїчні зображення прикрашали головний вівтар і купол собору. Вгорі, в круглому медальйоні діаметром 4,1 м — поясне зображення Христа-Пантократора (Вседержителя) з піднятою десницею. На ньому пурпуровий із золотом хітон і голубий плащ. Фон медальйона золотавий. Довколо Христа — чотири архангели в одязі візантійських імператорів. В руках вони тримають знамена — лабари і уособлюють сторожу “небесного царя”.

У міжвіконних простінках знаходяться зображення дванадцяти апостолів, а в парусах — чотирьох євангелістів. На стовпах передвівтарної арки — сцена Благовіщення, виконана смальтою золотавого, синього, білого, червоного кольорів. Прекрасний образ Марії — земний і реальний. В руках вона тримає веретено і пряжу. У великих очах смуток, ледь помітна посмішка на обличчі, що надає образу особливої щирості і людяності.

В апсиді центрального вівтаря зображена велична постать Богородиці-Оранти (висота 5,45 м), яка відзначається вишуканістю ліній і монументальністю, соковитістю фарб і незвичайною гармонією колориту. На Богоматері пурпуровий мафорій із золотими складками, синій хітон і червоні чобітки. З-під пояса звисає біла хусточка, світла пляма якої ніби підкреслює оригінальне кольорове вирішення всієї фігури. Широкий поміст, на якому стоїть Богоматір, має золотистий фон, прикрашений дорогоцінними каменями.

У народі Богоматір Софії Київської вважали захисницею Києва і Русі і називали ще “Нерушимою стіною”.

Під Богоматір’ю розташована багатофігурна композиція “Євхаристія” (причащання апостолів), а ще нижче — “святительський чин”, який є одним з кращих взірців давньоруського монументального живопису. Обличчя “отців церкви” індивідуально виразні, вражають глибоким психологізмом. Особливо лик Іоанна Златоуста. В нього худе аскетичне лице, високий лоб, невелика гостра борідка і великі, палаючі фанатичним вогнем очі. Колючі лінії малюнка підкреслюють релігійну ортодоксальність цього церковного діяча. З аналогічною майстерністю виконані фігури Василія Великого, Григорія Чудотворця.

П’ятницька церква у Чернігові. Кінець XII — початок XIII ст. Реконструкція П.Д. Барановського

У підпружних арках знаходяться мозаїчні зображення сорока севастійських мучеників.

Мозаїчні панно Софії виконані на яскравому золотистому фоні і набрані із смальти 177 кольорових відтінків.

Фрески покривали всі стіни собору. Стилістично вони близькі до мозаїк. Дсить добре прочитується єдиний задум. На фрескових панно — три цикли зображень: євангельські, біблейські, житійні. Світський сюжетний живопис, розміщений у західній частині храму, являє собою унікальне явище, не характерне для візантійських церковних канонів. Йдеться про урочисту композицію, яка зображує засновника Софії Ярослава Мудрого і його сім’ю на стінах середнього нефа, а також живопис башт. Особливий інтерес становлять сцени полювання; зображення константинопольського іподрому, на якому присутні візантійський імператор і київська княгиня Ольга[675].

Святий Георгій. Мозаїчне зображення у Софії Київській. XI ст.

Важливим елементом художнього опорядження Софії е орнаменти на всіх стінах і стовпах собору, віконних арках. Вони переважно рослинного характеру і нагадують орнаменти книжкової мініатюри.

Прекрасне внутрішнє опорядження мав храм Михайлівського Золотоверхого монастиря у Києві. Його мозаїки за схемою композиції нагадували софійські: Богоматір, “Євхаристія”, “Святительський чин”. Собор зруйновано в 30-ті роки XX ст., але дещо з нього вдалося врятувати. Це — композицію “Євхаристія”, зображення Дмитрія Солунського, Стефана, Фадея. Порівняно з софійськими, мозаїки Золотоверхого храму більш динамічні, персонажі наділені індивідуальними психологічними рисами. Кольори мозаїк яскраві, малюнок виконаний чорними, зеленими і червоними лініями.

Мозаїчна композиція "Євхаристія" із Михайлівського Золотоверхого собору. XII ст.

На думку Д.В. Айналова, підтверджену пізніше В.І. Антоновою та іншими дослідниками, у створенні мозаїк Михайлівського Золотоверхого храму взяв участь видатний київський художник кінця XI — початку XII ст. Алімпій. Тенденції, що намітились у мозаїках і фресках Михайлівського Золотоверхого храму, визначились у фресковому живопису Кирилівської церкви. Йому властиві поліхромність малюнків, освітлених тонкими “пробілами”, динамічність зображення. Особливою майстерністю відзначаються фрески на тему “Страшного суду”, серед яких виділяється композиція “Ангел звиває небо”. Грізний ангел переданий в русі. В руках у нього величезний згорток, що символізує небо. Драматизм події добре підкреслено кольоровим рішенням — рожева постать ангела виділяється на темно-синьому фоні.

“Святі воїни”, намальовані на центральних стовпах храму, наділені індивідуальними рисами. В одному із них, суворому літньому воїні з сивою бородою, на думку Ю.С. Асеева, хочеться бачити портрет владного і підступного київського князя Всеволода Ольговича[676]. Великий інтерес у плані виявлення земних реалій в церковних канонічних розписах викликають сцени із житія Кирила Олександрійського в південній апсиді. На одній із них — “Кирило вчить цесаря”, очевидно, зображений давньоруський князь, про що може свідчити, зокрема, одяг цесаря, що має аналогії в давньоруській дійсності. На іншій — “Кирило у човні” — вгадується давньоруська “ладья”.

Цікавий фресковий живопис XII ст. виявлений у 1970 р. в церкві Спаса на Берестові у Києві. Це велика жанрова сцена “Явління Христа учням на Тіверіадському озері”, яка передає відому легенду про те, як Христос допоміг Петру, Хомі, Якову, Ісааку і Нафанаїлу піймати повні сіті риби. Вона вражає легким і вільним малюнком, виконаним без попередньої прорисовки, і нагадує прозору акварель. Оригінальна манера письма, стриманість колориту і незвичайний динамізм композиції засвідчують велику майстерність її автора. Відсутність аналогій цій композиції в інших пам’ятках Києва дало підстави Г.Н. Логвину висловити припущення, що в її виконанні брали участь переяславські майстри, запрошені Володимиром Мономахом[677]. Підтвердити або спростувати цю цікаву думку могли б розписи переяславських храмів, але вони не дійшли до наших днів. Не дійшли до нас і розписи Південної Русі кінця XII — початку XIII ст. Із розкопок храмів Апостолів у Білгороді і Василія в Овручі довідуємось, що в них застосовувалися так звані золотофонні фрески, що нагадували мозаїчні золоті фони ранніх культових споруд Київської Русі.

Мозаїчна композиція "Євхаристія” із Михайлівського Золотоверхого собору. XII ст.

Твори давньоруського іконопису збереглися в поодиноких екземплярах, хоч мали значне розповсюдження. Ними прикрашали храми, каплиці, палаци, житла бояр, купців. Перші ікони на Русь привозили із Візантії і Болгарії, пізніше з’явились і власні. Найвідомішою іконописною майстернею в кінці XI — на початку XII ст. була Печерська. Тут творив відомий художник Алімпій, який пройшов школу царгородських майстрів. “Печерський патерик” відзначає, що Алімпій “иконы писати хитръ бе зело”. З цього джерела ми довідуємось, що разом з визначним майстром працювали і його учні, які виконували замовлення на ікони від багатих людей. Ряд дослідників пов’язують з київською художньою школою ікони “Ярославська Оранта” (зберігається у Третьяковській галереї), “Устюжське Благовіщення”, “Дмитрій Солунський” (знайдена у місті Дмитрові) і композицію “Свенської (або Печорської) Богоматері”. Ікона “Ярославська Оранта” за манерою виконання перегукується з мозаїками храму Михайлівського Золотоверхого монастиря і, на думку дослідників, може належати пензлю Алімпія[678]. Рештки іконописних майстерень виявлено розкопками 1938 р. на території колишнього Михайлівського Золотоверхого монастиря в Києві, а також у Новгороді.

У Києві сформувалась іконографія святих Бориса і Гліба. Уявлення про неї дає ікона “Борис і Гліб” кінця XIII — початку XIV ст. (експонується у Київському державному музеї російського мистецтва). Із Новгорода походять ікони “Архангел" кінця XI ст., а також “Устюжське Благовіщення” XII ст., які за стилем близько стоять до фресок і мозаїк Михайлівського Золотоверхого храму. Цікава ікона XIII ст. “Покрова” походить з Галичини (зберігається в Київському державному музеї українського мистецтва). Незвичайна іконографія галицької “Покрови”, що не має аналогій на Русі, змусила дослідників припустити, що це копія з оригінала ікони Влахернської церкви в Константинополі.

Дмитрій Солунський. Мозаїчне зображення з Михайлівського Золотоверхого собору. XII ст.

Певне відношення до києворуського іконопису, напевно, мала і знаменита ікона “Володимирська Богоматір”[679]. Її привезли на Русь разом з іконою “Пирогощі” — “в едином корабле” на початку XII ст., вона прикрашала храм Бориса і Гліба у Вишгороді. Згодом (1155) її вивіз Андрій Боголюбський до Володимира-на-Клязьмі, від чого вона і отримала свою нову назву. На іконі зображена Богоматір з дитям на руках. Висока майстерність виконання царгородської ікони, безперечно, справила значний вплив на давньоруську іконописну традицію.

Серед пам’яток художньої різьби по каменю, що прикрашали храми і палаци, найбільшу увагу привертають різьблені плити, виготовлені в техніці орнаментального і тематичного рельєфу. Одинадцять таких плит збереглося на хорах Софії Київської. Вони вкриті вишуканою художньою різьбою рослинно-геометричного орнаменту, доповнену геральдичними зображеннями орлів і риб. Зразком для київських майстрів кінця X — початку XI ст. послужили різьблені вироби із праконеського мармуру, що добре видно на прикладі шиферного саркофага із Десятинної церкви. За характером орнаментальних мотивів він має багато спільного з мармуровим саркофагом Ярослава Мудрого, але виготовленого у Києві і київськими майстрами.

Цікавою пам’яткою давньоруської пластики є барельєф, на якому зображена Богоматір-Одигітрія з дитям. Його знайшли в руїнах Десятинної церкви, як вважають дослідники, він був виготовлений місцевим майстром для оздоблення її фасаду.

Збереглися різьблені шиферні плити в Спаському соборі Чернігова. Їх орнамент складається із ромбів і кіл, що нагадує за стилем кавказьку різьбу.

Винятковий інтерес становлять чотири шиферні плити з тематичними рельєфами: дві — із Михайлівського Золотоверхого монастиря і дві — з Києво-Печерського. На михайлівських плитах зображені вершники — “святі воїни”, покровителі київських князів: Георгій Побідоносець і Федір Стратилат — на одній, святий Меркурій і Дмитрій Солунський — на іншій. Рельєфи виконані з великою майстерністю. Зображення вершників водночас декоративні і динамічні.

На плитах, знайдених у Печерському монастирі, передані популярні на Русі античні сюжети. На одній із них зображено Геракла в двоборстві з левом, на іншій — Діоніса, що їде в колісниці, запряженій двома левами.

Визначним досягненням давньоруських різьбярів по каменю є невеличкі іконки. Найчастіше зображені на них перші руські святі Борис і Гліб, а також Дмитрій Солунський, Богородиця, Спас, св.Миколай та ін. Популярним був сюжет “Увірування Фоми”; мініатюрна іконка з його зображенням зберігається в Національному музеї історії України. Вона із світло-зеленого каменю-стеатиту, зверху позолочена. На лицьовому боці рельєфу зображено дві фігури: Христос у фронтальній позі, який показує свої рани Фомі, і Фома, що схилився до Христа. Обличчя, руки, ноги і одяг фігур тонко пророблені, лінії м’які.

Високого рівня розвитку досягло в Київській Русі прикладне мистецтво. Орнаментальними композиціями, більшість елементів яких беруть свій початок не, лише у слов’янській, а й у значно давнішій язичницькій старовині, декорувалися предмети побуту, прикраси, зброя, металевий і керамічний посуд, вироби із кості. Найпоширенішими мотивами були коло — символ сонця, хвилясті лінії, що символізували воду, фантастичні звірі і птахи, “дерево життя”, рослинний орнамент.

Незвичайною декоративністю відзначалися вироби художнього ремесла, виготовлені в техніці емалі і черні. Вишуканістю рослинного орнаменту і загадковістю сюжетної композиції характеризуються срібні окуття двох рогів тура XX ст., виявлених під час розкопок Чорної Могили в Чернігові. Крилаті звірі, дракони, що сплелися в поєдинку, грифони, собаки, чоловіча і жіноча фігури з луками, на думку Б.О. Рибакова, є своєрідною ілюстрацією до чернігівської билини про Івана Годиновича, в якій розповідається про смерть Кащея Безсмертного, боротьбу життя зі смертю[680].

Шиферні плити із зображенням святих воїнів із Михайлівського Золотоверхого собору. XII ст.

Шиферні плити із Печерського монастиря із зображенням Геракла у двоборстві з левом і Діоніса у колісниці. XI — XII ст.

Кращими виробами, виготовленими в техніці черні в XII — XIII ст., є широкі пластинчасті браслети-наручі із срібла. На їхніх стулках, поділених на кілька кіотців, зображені фантастичні звірі і птахи, квіти, рослинне плетиво, сюжетні композиції, які відображали язичницьку символіку, народні гуляння, скомороші танці. В арочці-кіотці одного з київських браслетів бачимо двох птахів-собак (симарглів), птаха, гусляра в головному уборі і довгій вишитій сорочці, жінку, що танцює, і чоловіка з мечем і щитом. За сюжетом зображення на браслетах-наручах нагадують сцени башт Софії Київської.

Особливістю давньоруського прикладного мистецтва було співіснування елементів язичницької і християнської символіки. Нерідко вони мирно уживалися на одному предметі. Так, на київській золотій емалевій діадемі XI — XII ст. з деісусним чином поряд з апостолами зображені дівочі голівки і “дерево життя”. Можна думати, що язичницькі сюжети і символи на виробах прикладного мистецтва X — XIII ст. несли в собі не тільки декоративну, а й магічну охоронну функцію. Орнаментальні композиції із “дерева життя”, птахів-сиринів (віл-русалок), жіночих голівок у кокошниках, рогів тура особливо характерні для емалевих колтів XII — XIII ст. Як складова частина весільного убрання вони своєю орнаментикою відображали насамперед ідею родючості. Найпоширенішим декоративним елементом на срібних колтах були “дерево життя” і крилате чудисько з пташиною або собачою головою, двома лапами і крилами. В ньому не без підстав вбачається уособлення слов’янського бога Симаргла, який був покровителем людини, охороняв посіви і рослинність.

Крім орнаментів велике значення в давньоруському прикладному мистецтві надавалося кольору. Тонким поєднанням синього, жовтого, червоного, білого, зеленого і коричневого вражають київські емалі. Загальна їх гама яскрава, але не контрастна. Технікою перегородчастої емалі прикрашали коштовні золоті вироби — діадеми, барми, колти, гривни, рясни. На медальйонах барм і на кіотцях діадем зображувалися фігури Ісуса Христа, Богоматері, святих. Унікальним творінням давньоруських емальєрів XII ст. є золота діадема із села Сахнівка Черкаської області. Вона має сім кіотців. Шість із них прикрашені рослинним орнаментом, на центральному зображено сцену “Вознесіння Александра Македонського” — популярний в середньовіччі сюжет — особливо імпонував державним можновладцям.

Браслет-наруч. ХІІ ст. Срібло, чернь. Київ

В одному ряду з золотими князівськими діадемами, прикрашеними перегородчастими емалями, знаходиться хрест Єфросинії Полоцької, виготовлений 1161 р. київським майстром Лазарем Богшою.

У мистецтві чорніння, де кольорові можливості були меншими, панував прийом контрасту. На ранньому етапі переважав чорний фон і світлий рисунок, на пізньому — чорний рисунок і світлий фон.

Одним із поширених видів прикладного мистецтва було художнє литво. Давньоруські майстри відливали величезні бронзові паникадила, прикрашені прорізним орнаментом, фігурками птахів (жар-птиць) і круглими розетками, дзвони, лампади із зображенням святих, хрести-енколпіони, оклади книг, іконки, змійовики. Відливки робилися в кам’яних і глиняних формах за восковими моделями. Прекрасними взірцями такого литва є дві бронзові арки XII ст. роботи давньоруського майстра Костянтина, знайдені під час розкопок давньоруського міста Вщиж на Брянщині, “Чернігівська гривна”.

У XII — XIII ст. набуло особливого поширення художнє литво в так званих “імітаційних” формочках. Пріоритет тут належав київським ремісникам, які виготовляли ювелірні вироби, що нагадували дорогі князівсько-боярські прикраси, із дешевих матеріалів. Кам’яні формочки давали можливість серійного виробництва, яке задовольняло потреби ринку.

Давньоруські майстри порівняно рано оволоділи технікою склоробства, майолікової кераміки. Цьому сприяло широке будівництво кам’яних будівель, для внутрішнього опорядження яких використовували смальту, керамічні плитки, покриті різнокольоровою поливою. Розкопки Києва і Білгорода виявили поліхромні плитки, орнаментовані рослинним плетивом жовтого, білого, зеленого кольорів. Ними викладали підлоги в окремих приміщеннях Софії Київської, опоряджували підлоги і стіни князівських палаців у Києві і Білгороді, церкви св. Апостолів у Білгороді.

Колти. XII — ХІІІ ст. Золото, емаль

В галицьких монументальних будівлях широко використовувалися рельєфні керамічні плитки із зображеннями грифонів, орлів, соколів, павичів. Вони нагадують орнаментальні мотиви візантійських тканин, срібних браслетів-наручів, фресок Софії Київської.

Склороби крім смальт виготовляли різнокольорові браслети, намисто, персні, кубки, чари, інші предмети побутового призначення. Особливо масовими були скляні браслети. Головний центр їх виробництва — Київ. Як вважають спеціалісти, давньоруські ремісники знали вже й секрети кришталю.

Поширеним видом художнього ремесла на Русі була різьба до дереву і кості. Різьбярі по дереву прикрашали фасади зрубних будівель, одвірки, речі домашнього вжитку, човни, сани тощо. Різьба була плоскою, орнамент геометричний, рідше рослинно-геометричний. Дерев’яні колони, виявлені розкопками Новгорода, свідчать про високу майстерність давньоруських дереворобів. Окремі елементи орнаменту сягають глибини століть, в деяких вгадуються античні традиції.

Різьба по кості давньоруських майстрів здобула широке міжнародне визнання. Особливо славилися різьблені шкатулки, образки, руків’я ножів, дзеркал, ложки, шахові і шашкові фігури. Вони оздоблені геометричним і рослинним орнаментом, на деяких із них зустрічаються майстерно вирізані голови фантастичних звірів, сюжетні композиції.

Вироби художнього ремесла Київської Русі відзначалися високим технічним і технологічним рівнем, користувалися попитом не лише на внутрішньому, а й на зовнішньому ринку. Речі, що вийшли із майстерень Києва, Новгорода, Галича, Чернігова та інших давньоруських міст, зустрічаються під час археологічних розкопок практично в усіх європейських країнах.

Загалом культурний розвиток Київської Русі IX — XIII ст. знаходився на високому, європейському рівні. Монголо-татарська навала перервала великий і яскравий період вітчизняної історії.

Післямова

Фінальним рубежем києворуського періоду історії були 40-ві роки XIII ст. Монголо-татарська навала завдала Русі, що посідала одне із чільних місць у загальноєвропейському історичному розвої середньовіччя, непоправної шкоди. Упродовж кількох століть вона успішно протистояла кочовим народам степів, боронила себе і країни Центральної та Західної Європи. Свою високу історичну місію — рятівниці європейської цивілізації — Київська Русь виконала і в 40-ві роки ХІІІ ст., але цього разу ціною власного існування.

Вражена роз’їдаючою іржею феодальної роздробленості і місцевого сепаратизму, Русь не змогла протистояти військовій машині монголо-татар.

З вогнем і мечем, долаючи героїчний опір русичів, вони пройшли руськими землями, спалили найбільші міста, розтоптали і розікрали матеріальні цінності народу, нищили духовні. На високій ноті обірвалась творчість руських зодчих і художників, літописців і билинників, музикантів і ремісників. Те, що вдалося врятувати, опинилося на довгі століття в земляних схованках.

М.С. Грушевський вважав своєрідним позитивним результатом монголо-татарської навали соціальне нівелювання народу. “Де проносилась татарська гроза, — писав історик, — там багатії страждали сильно. В результаті багатий клас розорявся, занепадав і зливався із загальною масою земства”. Це явище справді мало місце, але було не прогресивним набутком монголо-татарського панування, а трагедією руського народу. “Демократизація” суспільства, досягнута за рахунок винищення елітарно-інтелектуальної його частини, відкинула Русь на століття назад.

Найбільше постраждала руська державність. З падінням Києва фактично перестала існувати єдина і самостійна держава. Формально князівська система продовжувала функціонувати. Монголо-татари не принесли в державне життя Русі чогось принципово нового, але вміло застосували принцип “поділяй і володарюй”. Відтепер верховним сюзереном руських земель став хан Золотої Орди. Там, а не в Києві чи якомусь іншому місті Русі вирішувалась її доля. Щоб посісти Велике Київське князівство (як і інші столи), потрібен був ханський ярлик. Ні Михайло Всеволодович, ні Данило Галицький такої честі не удостоїлися. Натомість суздальський князь Ярослав Всеволодович, а згодом і Олександр Ярославич Невський такі ярлики на Київ отримали. Хан, за словами літописця, “приказаша Олександрови Киев и всю Руськую землю”. Київ лишався символом Русі, але реальної політичної сили вже не мав. Названі князі навіть не побажали зробити його своєю резиденцією, а передали в управління боярам. Можливо, що саме такою була воля монголо-татарських ханів, не зацікавлених у відродженні політичного значення Києва. В останній чверті XIII ст. він не мав навіть і номінального князя.

Вважається, що спадкоємцем державно-політичних традицій Київської Русі в помонгольський час стало Галицько-Волинське князівство. На відміну від Середнього Подніпров’я, західні землі Київської Русі менше постраждали від монголо-татарських завойовників. Упродовж другої половини XIII ст. тут велося монументальне будівництво, літописання, розвивалися торгівля, ремесла, сільськогосподарське виробництво. Завдяки політиці Данила Галицького і його найближчих наступників галицько-волинські землі не зазнали такого розорення з боку монголо-татарських зайд, як це мало місце в старій Руській землі — у Київщині, Чернігівщині і Переяславщині.

Проте ні Володимир, ні Галич не змогли очолити процеси політичної консолідації Південної Русі. Колись єдиний державотворчий потік, що виходив із Києва, розділився на кілька окремих річищ, насильно консервованих завойовниками; спершу монголо-татарами, згодом — Литвою і Польщею. Віками налагоджені зв’язки між окремими землями Київської Русі, а також із країнами Європи були розірвані. Знищення Києва — як історичного центру тяжіння давньоруських земель, серця Руської землі — спричинилося до того, що вони опинилися в сфері політичних інтересів сусідніх держав і надовго втратили перспективу спільного незалежного розвитку.

Та незважаючи на трагічні наслідки для Київської Русі монголо-татарської навали, завойовники не змогли знищити історичні та культурні традиції народу, як і його самого. Руський народ продовжував жити на своїх предковічних землях і був гарантом безперервності історичного процесу. Спадщина Київської Русі стала тією базою, на якій розвинулась культура Русі-України в епоху пізнього середньовіччя.

У часи Київської Русі, особливо в період феодальної роздробленості, не вщухали міжкнязівські пристрасті з приводу переважного права на успадкування великокнязівського столу. Кому, якому князівському клану належить володіти Києвом, а отже, й Руссю — це питання стояло надзвичайно гостро. Не стало Київської Русі, але давні суперечності відродились у формі питання про право на киеворуську спадщину. Як колись князі не могли поділити Київ, так пізніше літописці та історики не могли дійти згоди у тому, який східнослов’янський народ є правонаступником історії Київської Русі.

Особливої гостроти, про що вже йшлося вище, ця проблема набула в першій чверті XIX ст. і вилилась у відому дискусію між М.П. Погодіним і М.О. Максимовичем. Незважаючи на висновки М.О. Максимовича, М.І. Костомарова та інших істориків про те, що український народ має рівні права на киеворуську історико-культурну спадщину, великодержавна історична школа єдиним її правонаступником вважала росіян.

У радянський час набула поширення концепція давньоруської народності, на базі якої розвинулись український, російський і білоруський народи. Цю справедливу в своїй основі тезу деформувала великоруська доктрина “старшого брата”. Теоретичний постулат етногенетичної рівності на практиці трансформувався в незаперечний російський пріоритет. Вважалося природним починати історію Росії з часів Київської Русі і політично небезпечним стверджувати те саме стосовно України.

Усе це в минулому. Здавалося б, настав час істини. Але тепер маятник гойднувся в інший бік. І сьогодні теза про спільні історичні корені українського і російського народів піддається сумнівам з українського боку. Всупереч історичній дійсності, деякі українські автори (вітчизняні і зарубіжні) обстоюють виняткове право українців на киеворуську спадщину. При цьому чомусь не беруть до уваги того, що й білоруси безпосередньо причетні до цієї спадщини.

У процесі нового етапу національного відродження спостерігається суперечливе ставлення до історичних традицій, які часто виступають у ролі заложників наших пристрастей і амбіцій. Дивно, але навіть протилежні думки користуються однаковим успіхом серед широкого читацького загалу. Прихильність знаходять як твердження про реквізовану Москвою нашу історичну назву “Русь”, так і тези про те, ніби ми від найдавніших часів були українцями. При цьому назви “Русь”, “руський” послідовно замінюються на “Україна” і “українець”. І це не тільки стосовно XVI — XVIII ст., а й часів Київської Русі. Деякі видання наповнюються дефініціями — “княжа Україна”, “хрещення України”, “українська княгиня Ольга”, “українські язичницькі боги”, яких не знають стародавні джерела. Ця не наукова позиція не стільки утверджує українців у правах на киеворуську спадщину, скільки дискредитує цю засадничо правильну ідею.

Насправді в реальному житті проблеми спадщини не існує. її давно і успішно вирішили самі народи — український, російський і білоруський, розвиток яких у помонгольський період рівною мірою ґрунтувався на високих досягненнях епохи Київської Русі.

Список скорочень

ВВ — Византийский временник

ВИ — Вопросы истории

ВМУ — Вестник Московского университета

ГАИМК — Государственная Академия истории материальной культуры

ЖМНП — Журнал Министерства народного просвещения

УІЖ — Український історичний журнал

ИЗ — Исторические записки

ИСССР — журнал “История СССР”

КСИА — Краткие сообщения Института археологии

ЛГПИ — Ленинградский государственный педагогический институт

МИА — Материалы и исследования по археологии СССР

ИИМК — Институт истории материальной культуры

ПВЛ — Повесть временных лет

ПСРЛ — Полное собрание русских летописей

СА — Советская археология

САИ — Свод археологических источников

СВ — Советское востоковедение

СЭ — Советская этнография

ТОИДРЛ — Труды отдела древнерусской литературы (Институт русской литературы АН СССР)

Примечания

1

Летопись по Ипатскому списку. — Спб., 1871. — С.439.

2

Там же. — С.447.

3

Там же. — С.490.

4

Грушевський М.С. Київська Русь. — Спб., 1911. — Т. І. — С.11.

5

Там же. — С. 18.

6

Толочко П.П. Древняя Русь. — К., 1987; Його ж. Древнерусский феодальный город. — К., 1989.

7

ПВЛ. Ч.1. Текст и перевод. Подготовка текста Д.С. Лихачева. Перевод Д.С. Лихачева и Б.А. Романова; Ч.2. Приложения. Статьи и комментарии Д.С. Лихачева. Под редакцией В.П. Адриановой-Перетц. — М.; Л., 1950.

8

ПВЛ. — Ч. 1. — С.9.

9

Рыбаков Б.А. Древняя Русь. Сказания. Былины. Летописи. — М., 1963. — С.215 — 247.

10

Черепнин Л.В. Летописец Данила Галицкого / / ИЗ. — 1941. — № 12. — С. 253.

11

ПСРЛ. — Т.1. (Лаврентьевская летопись). — М.; Л., 1962.

12

Новгородская летопись старшего и младшего изводов / Под редакцией А.Н. Насонова. — М.; Л., 1950.

13

Гудзий Н.К. История древней русской литературы. — М., 1953.

14

Там же. — С.111

15

Лихачев Д.С. Слово о полку Игореве. — М.; Л., 1950.

16

Лихачев Д.С. Слово о полку Игореве / / Изборник. Сборник произведений литературы Древней Руси. — М., 1969. — С. 206.

17

Патерик Киевского Печерского монастыря. — Спб., 1911.

18

Кузьмин А.Г. Летописные источники посланий Симона и Поликарпа / / Археографический ежегодник 1968г. — М., 1970. — С. 73 — 92; Кучкин В.А. Фрагменты Ипатьевской летописи в Киево-Печерском патерике Иосифа Тризны // ТОИДРЛ. — Л., 1969. — Т. 21. — С. 136 — 198.

19

Тихомиров М.Н. О русских источниках “Истории Российской” / / Татищев В.Н. История Российская. — М.; Л., 1962. — Т.1. — С.52; Рыбаков Б.А. Русские летописи и автор “Слова о полку Игореве”. — М., 1972; Його ж. В.Н.Татищев и летописи XII в. // История СССР. — 1971. — № 1.

20

Арциховский А.В. Миниатюры Кенигсбергской (Радзивилловской) летописи // Известия ГАИМК. — Т.14. — Вып. 2. — М.; Л., 1932; Його ж. Древнерусские миниатюры как исторический источник. — М., 1944; Рыбаков Б.А. “Слово о полку Игореве” и его современники.— М., 1971.

21

Черепнин Л.В. Новгородские берестяные грамоты как исторический источник. — М., 1969; Высоцкий С.А., Зализняк А.А. Новгородские грамоты на бересте. — М., 1988; Медынцева А.А. Древнерусские надписи Новгородского Софийского собора. — М., 1978.

22

Гаркави А.Я. Сказания мусульманских писателей о славянах и русах. — Спб., 1870; Бартольд В.В. Арабские известия о русах / / Спб. — 1940. — Т.1; Крачковский И.Ю. Избранные сочинения. — М.; Л., 1957. — Т.ІV; Заходер Б.Н. Каспийский свод сведений о Восточной Европе. — М., 1962. — Т. I; М., 1967. — Т. II; Новосельцев А.П. Восточные источники о восточных славянах и Руси VI — IX вв. // Древнерусское государство и его международное значение. — М., 1965.

23

Левченко М.В. Очерки по истории русско-византийских отношений. — М„ 1956; Византийская книга Эпарха. Вступительная статья, перевод, комментарий М.Я.Сюзюмова. — М., 1962; Литаврин Г.Г. Записки греческого топарха //Из истории средневековой Европы. — М., 1957; Багрянородный Константин. Об управлении империей. Перевод Г.Г.Литаврина / / Развитие этнического самосознания славянских народов в эпоху раннего средневековья. — М., 1982.

24

Аноним Галл. Хроника и деяния князей или правителей польских. Предисловие, перевод и примечания Л.М.Поповой. — М., 1961; Пражский Козьма. Чешская хроника. Вступительная статья, перевод и комментарии Г.Э.Санчука. — М., 1962; Гельмольд. Славянская хроника. Предисловие, перевод и примечания Л.В.Разумовской. — М., 1963; Дробинский А.И. Русь и Восточная Европа во французском эпосе / / ИЗ. — 1948. — Т.26; Мельникова Е.А. Древняя Русь в исландских географических сочинениях / / Древние государства на территории СССР. — М., 1975.

25

Новое в археологии Киева / Редактор П.П.Толочко. — К., 1981; Толочко П.П. Древний Киев. — К., 1982; Килиевич С.Р. Детинец Киева IX — первой половины XIII вв. — К., 1982; Ивакин Г.Ю. Киев XIII — XIV вв. — К., 1982; Боровський Я.Є. Походження Киева. — К., 1982; Сагайдак М.А. Давньокиївський Поділ. — К., 1991.

26

Матеріали підсумовані в колективній праці “Археологія Української РСР”. — К., 1986. — Т. 3.

27

Земли Южной Руси в IX — XIV вв. — К., 1985.

28

Карамзин Н.М. История государства Российского. — Спб., 1892. — Т. 2. — С.45.

29

Там же. — С.208.

30

Погодин М.П. Исследования, замечания и лекции по русской истории. — М., 1850. — Т. 4. — С.328 — 330.

31

Максимович М.А. Собрание сочинений. — К., 1880. — Т. ІІІ. — С. 209.

32

Соловьев С.М. История России с древнейших времен. — М., 1959. — Кн. І. — С. 59.

33

Костомаров Н.И. Исторические монографии и исследования. — Спб., 1872. — Т.І. — C. 21, 39, 44.

34

Там же. — С. 3, 49.

35

Костомаров Н.И. Лекции по русской истории. — Спб., 1861. — Ч. І. — С.14 — 16, 17.

36

Ключевский В.О. Сочинения: Курс русской истории. — М., 1956. — Ч. І. — С.199 — 200.

37

Там же. — С.201 — 202.

38

Антонович В.Б. Монографии по истории Западной и Юго-Западной России. — К., 1885. — Т. 1. — С. 18 — 19.

39

Грушевский М.С. Очерки истории Киевской земли от смерти Ярослава до конца XIV ст. — К., 1891; Його ж. Історія України-Руси. — Львів, 1898. — Т.1; Львів, 1905. — Т.2.

40

Грушевський М.С. Історія України-Руси. — Львів, 1905. — Т. 3. — С.1.

41

Греков Б.Д. Киевская Русь. — М., 1953. — С.506 — 507.

42

Юшков С.В. Общественно-политический строй и право Киевского государства. — М., 1949. — С.140 — 143; Тихомиров М.Н. Древнерусские города. — М., 1956. — С.200, 293; Рыбаков Б.А. Русь в эпоху "Слова о полку Игореве”. Обособление русских княжеств в XII — XIII вв. // История СССР. — T. l. — M., 1966.

43

Лихачев Д.С. “Слово о полку Игореве" / / Слово о полку Игореве. — М.; Л., 1950. — С. 235 — 239.

44

Насонов А.Н. “Русская земля” и образование территории Древнерусского государства. — М., 1951. — С. 220.

45

Довженок В.Й. Про давньоруську державність в період феодальної роздробленості / / Археологія. — К., 1954. — Т.10. — С.28 — 30; Його ж. Київ — центр Русі в період феодальної роздробленості / / УІЖ. — 1959. — № 6; Толочко П.П. Древняя Русь.

46

Пашуто В.Т. Черты политического строя Древней Руси // Древнерусское государство и его международное значение. — М., 1965. — С.76.

47

ПВЛ. — Ч. 1. — С. 17.

48

Рыбаков Б.А. Киевская Русь и русские княжества XII — XIII вв. — М., 1982. — С. 99.

49

ПВЛ. — Ч. 1. — С. 20.

50

Лебедев Г.С. Эпоха викингов в Северной Европе. — Л., 1985. — С. 226.

51

ПВЛ. — Ч. 1. — С. 96.

52

Там же.

53

ПСРЛ. — Т. 2 (Ипатьевская летопись). — Столб. 405, 409, 417.

54

Летопись по Ипатскому списку. — С. 258.

55

Там же. — С. 262.

56

Там же.

57

ПСРЛ. — Т. 1. — Столб. 328.

58

Там же. — Столб. 371.

59

Новгородская летопись по Синодальному харатейному списку. — Спб., 1888. — Ст.1132, 1142.

60

ПСРЛ. — Т.2. — Столб.308 — 309 (1141 р.).

61

Там же. — Столб. 683.

62

ПСРЛ. — Т. 1. — Столб. 446.

63

Pritsak О. Where was Constantine’s inner Rus / / Harvard Ukrainion Studies. Okeanos. — 1983. — Vd.VII. — P.555 — 567.

64

Мачинский Д.А. О месте Северной Руси в процессе сложения древнерусского государства и европейской культурной общности // Археологические исследования Новгородской земли. — Л., 1984. — С. 21, 22.

65

Там же. — С. 23.

66

Мачинский Д.А. Ростово-Суздальская Русь в X в. и “три группы Руси” восточных авторов // Материалы к этнической истории европейского Северо-Востока. — Сыктывкар, 1985. — С. 3.

67

68

Рыбаков Б.А. Киевская Русь и русские княжества XII — XIII вв. — С. 285.

69

Хордадбех Ибн. Книга путей и стран. Перевод с арабского, комментарии, исследования, указатели и карты Наили Велихановой. — Баку, 1986. — С. 124. О.Пріцак вважає, що назва “Русь” в арабській географічній літературі з’являється в її рейнській формі після того, як Карл Великий встановив дружні стосунки з аббасідським халіфом Аароном (Прицак О.И. Происхождение названия Riis/Rus // Вопросы языкознания. — 1991. — №6. — С. 124.). Є підстави вважати, що в арабів були можливості безпосереднього знайомства з дніпровськими русами.

70

Новосельцев А.П. Восточные источники о восточных славянах и Руси VI — IX вв. — С. 399.

71

Сахаров А.Н. Дипломатия Древней Руси: IX — первая половина X в. — М., 1980. — С. 25—30.

72

ПВЛ. — Ч. 1. — С.12.

73

Лебедев Г.С. Эпоха викингов в Северной Европе. — С. 225, 226.

74

Ловмянский X. Русь и норманны. — М., 1956. — С. 186, 202, 203.

75

Miiller L. Die Taufe Russlands: Die Friihgeschichte des russischen Christentums bis zum Jahre 988. — Munchen, 1987. — S.132.

76

Pritsak О. The Origin of Rus. — V. l. Old Skandinavian Sources other than the Sages. — Cambridge (Mass), 1981. — P. 14.

77

Golb N., Pritsak О. The Khasarian Hebrew Dokuments of the Tenth Century. — Ithaca; London, 1982.

78

ПВЛ. — Ч.1. — С.14.

79

Там же.

80

Там же. — С. 20, 21.

81

Там же. — С. 23.

82

Там же. — С. 16.

83

Там же. — С.17.

84

Артамонов М.И. История Хозар. — Л., 1962. — С. 445.

85

Там же. — С. 18.

86

Там же. — С. 18.

87

ПСРЛ. — Т. 1. — Столб. 21.

88

ПВЛ. — Ч. 1. — С. 20, 47.

89

Там же. — С.18.

90

Там же.

91

Jankun Н. Haithabu. Ein Handelsplatz der Wiekingerzeit. — Neumiinster, 1983. — S. 212.

92

Störl G. Russische Geschichte. — Stuttgart, 1973. — S.42.

93

Stenberger М. Vorgeschichte Schwedens. — Neumiinster, 1977. — S.418.

94

Pörtner R.Die Wikinger-Saga. — Diisseldorf — Wien, 1971. — S. 9.

95

Ibid. — S. 63.

96

Capelle T. Die Wikinger. — Stuttgart, 1974. — S. 117, 118.

97

Oxenstierna E.-G. Die Wikinger. — Stuttgart; Berlin; Koin; Mainz, 1966. — S. 69 — 72.

98

Arbmann Н. The Vikings. — London, 1962. — P. 98—105.

99

Ibid. — P. 98.

100

ПВЛ. — Ч.1. — C.18.

101

Кирпичиков А.Н., Лебедев Г.С., Булкин В.А., Дубов И.В., Назаренко В.А. Русско-скандинавские связи эпохи образования Киевского государства на современном этапе археологического изучения / / КСИА. — М., 1980. — Вып.160. — С.31; Толочко О.П. До питання про етнічний склад скандинавів на Русі / / УІЖ. — 1984. — №7. — С. 134 — 139.

102

Jankun Н. Haithabu. — S. 66, 294.

103

Hubener W. Die Keramik von Haithabu. — Neumiinster, 1959. — S.42,139— 148; Steuer H. Die Siidsiedlung von Haithabu. 1974.— Neumiinster, 1959. — S.125—135.

104

Schoknecht O. Menzlin. Ein friihgeschichtiicher Handelsplatz an der Peene. — Berlin, 1977. — S. 6 — 35.

105

Ibid. — S. 55, 56.

106

Selling D. Vikingerzeitliche und Friihmittelalterliche Keramik in Schweden. — Stockholm, 1985.

107

Горюнова В.М. О раннекруговой керамике на Северо-Западе Руси // Северная Русь и ее соседи в эпоху раннего средневековья. — Л., 1982. — С.44; Плоткин К.М. Псков и его округа в конце I тысячелетия н.э. // Там же. — С.158; Булкин В.А., Дубов И.В., Лебедев Г.С. Археологические памятники Древней Руси IX — XI вв. — Л., 1978.

108

Седов В.В. Восточные славяне в VI — XIII вв. — М., 1982. — С.58.

109

Филин Ф.П. Еще раз о происхождении сочетаний kl-, gl- / / Известия АН СССР. — 1968. — 2. — С.159; Хабургаев Г.А. Этнонимия “Повести временных лет”. — М., 1979. — С. 108 — 115.

110

Вилинбахов В.В. Несколько замечаний о теории А.Стендер-Петерсона / / Скандинавский сборник. — Таллинн, 1963. — Т. VІ. — С. 393, 394.

111

Куник А.А. Известия ал-Бекри и других авторов о Руси и славянах. — Спб., 1903. — 4.2. — С.10.

112

Arbmann A. Birka. Die Graber. — Uppsala, 1943. — S. 11.

113

Шахматов А.А. Разыскания о древнейших русских летописных сводах. — Спб., 1908. — С. 322, 323.

114

Рыбаков Б.А. Киевская Русь и русские княжества XII — XIII вв. — С. 307; Тихомиров М.Н. Русское летописание. — М., 1979. — С. 55.

115

Літопис у статті 879 р. відзначає, що Рюрик перед смертю передав княжіння (очевидно, з центром у Ладозі) Олегу “от рода ему суща” (ПВЛ. — Ч.1. — С. 19.). Традиційно ця фраза служила вказівкою на норманство останнього. У світлі нових пошуків в області слов’яно-скандинавських контактів з’явилась точка зору, що родичем Рюрика міг бути і представник однієї з місцевих знатних родин (Лебедев Г.С. Эпоха викингов в Северной Европе. — С.245.). У будь-якому випадку, ще до приходу в Київ Олег був тісно пов’язаний із слов’янським середовищем і виступав виразником інтересів його феодальних кіл. Його активна діяльність на київському столі є переконливим свідченням тому.

116

ПВЛ. — Ч. 1. — С. 20.

117

Татищев В.Н. История Российская. — М.; Л., 1963. — Т. ІІ. — С. 208.

118

Літописний текст подано в реконструкції О.О. Шахматова. Див.: Разыскания... — С.54 — 542.

119

Сахаров А.Н. Дипломатия Древней Руси. — С. 96.

120

ПВЛ. — Ч. І. — С.18.

121

Думка про недоцільність тримати буйні ватаги варягів у містах чітко сформульована Володимиром Святославичем. Характерно, що він вважав необхідним довести її до відома візантійського імператора. Посли, відправлені ним до Царгорода, попереду відісланої туди ж варязької дружини, передали імператору слова київського князя: “Се йдуть к тебѣ Варязи, не мози ихъ держати въ градѣ, оли то створять ти зло, яко и еде, но расточи я розно”. (ПВЛ. — Ч. 1. — С. 77.).

122

ПВЛ. — Ч. 1. — С. 77.

123

ПВЛ. — Ч.1. — С. 13.

124

Прокопий Кесарийский. Война с готами. — М., 1950. — Кн. 7. — С. 294, 337, 364, 372, 373; Кн. 8. — С. 459.

125

Там же. — С. 294, 295.

126

ПВЛ. — Ч. 1. — С. 24.

127

Тихомиров М.Н. Русское летописание. — С. 53.

128

ПВЛ. — Ч. 1. — С. 31.

129

Греков Б.Д. Киевская Русь. — С. 456.

130

ПВЛ. — Ч. 1. — С.39.

131

ПВЛ. — Ч.1. — С.39.

132

Багрянородный Константин. Об управлении империей. — С. 270.

133

ПВЛ. — Ч.1. — С. 33.

134

Там же. — С. 34.

135

Там же. — С.34.

136

История Византии. — М., 1967. — Т. 2. — С. 232.

137

Пашуто В.Т. Внешняя политика Древней Руси. — М., 1968. — С. 103.

138

Известия византийских писателей о Северном Причерноморье. — М.; Л., 1934. — С. 10.

139

ПВЛ. — Ч. 1. — С.40.

140

Нову дату візиту Ольги в Константинополь (замість старої 957 р.) запропонував нещодавно Г.Г. Литаврін. Його обґрунтування видаються переконливими (Литаврін Г.Г. Христианство на Руси в правление княгини Ольги / / Geselschaft und Kultur Ruslands im friihen Mittelalter. — Halle. — 1981. — S.134 — 143.).

141

Про присутність Ольги разом з імператором Костянтином VII у ложі іподрому свідчить одна з фресок башти Софійського собору в Києві (Высоцкий С.А. Живопись башен Софийского собора в Киеве / / Новое в археологии Киева. — К., 1972. — С.246 та ін.).

142

ПВЛ. — Ч.1. — С.45.

143

Литаврин Г.Г. Путешествие русской княгини Ольги в Константинополь: Проблема источников / / ВВ. — М., 1981. — Т.42. — С.38.

144

ПВЛ. — Ч.1. — С.46.

145

Рыбаков Б.А. Киевская Русь и Русские княжества XII — XIII вв. — С. 369.

146

ПВЛ. — Ч. 1. — С.49.

147

Татищев В.Н. История Российская. — С.46.

148

ПВЛ. — Ч. 1. — С.46.

149

Там же. — С. 47.

150

ПВЛ. — Ч. 1. — С. 47.

151

Там же. — С. 48.

152

Там же. — С. 51.

153

Там же. — С.48.

154

Там же. — С.46.

155

Там же. — С.50.

156

Там же. — С.83.

157

ПСРЛ. — Т.2 (Ипатьевская летопись). — М., 1962. — Столб.210 — 211.

158

Там же. — Столб.217.

159

Кучера М.П. Змиевы валы Среднего Поднепровья. — К., 1987.

160

В усталеній історіографічній традиції Святополк вважається сином Володимира, хоча насправді батьком його був Ярополк. Ось що пише з цього приводу літопис: “Володимиръ же залеже жену братню грекиню, и бѣ непраздна, от нея же родися Святополкъ” (ПВЛ. — Ч. 1. — С. 56).

161

ПВЛ. — Ч. 1. — С. 89.

162

Там же. — С.101.

163

Насонов А.Н. “Русская земля" и образование территории Древнерусского государства. — С. 151.

164

ПСРЛ. — Спб., 1851. — Т.5. — Столб. 134.

165

ПВЛ. — Ч. 1. — С.100.

166

Там же.

167

Высоцкий С.А. Древнерусские надписи Софии Киевской XI — XIV вв. — К., 1966. — С.39.

168

Згодом його віддали до Реймського собору, у зв’язку з чим воно дістало назву Реймського. У даний час зберігається в Національній бібліотеці у Реймсі.

169

История Византии. — М., 1971. — Т.1. — С.124.

170

Там же.

171

Акты русского на св. Афоне монастыря. — К., 1873. — С. 18.

172

История Византии. — М., 1967. — Т.2. — С.350, 351.

173

Карамзин Н.М. История государства Российского. — Т.2. — С.45; Платонов С.Ф. Лекции по русской истории. — Спб., 1911. — С.75 — 77; Юшков С.В. Общественно-политический строй и право Киевского государства. — С.140.

174

ПСРЛ. — Т.2. — Столб. 150.

175

Греков Б.Д. Киевская Русь. — С.490.

176

ПВЛ. — Ч. 1. — С.112.

177

Черепнин Л.В. Общественно-политические отношения в Древней Руси и “Русская Правда” / / Древнерусское государство и его международное значение. — М., 1965. — С. 169 — 173.

178

ПСРЛ. — Т.2. — Столб. 160.

179

Черепнин Л.В. Общественно-политические отношения... — С.175.

180

Алексеев Л.В. Полоцкая земля. — М., 1966. — С.244—248.

181

ПСРЛ. — Т.2. — Столб. 161.

182

Слово о полку Игореве (Подготовка текста, перевод и примечания Д.С. Лихачева) / / Изборник: Сборник произведений литературы Древней Руси. — М., 1969. — С. 208.

183

ПСРЛ. — Т.2. — Столб.432.

184

ПСРЛ. — Т.2. — Столб. 195.

185

ПВЛ. — Ч. 1. — С.135.

186

Татищев В.Н. История Российская. — Т.2. — С.95.

187

ПСРЛ. — Т.2. — Столб.208.

188

Слово о полку Игореве / / Изборник. — С.200.

189

ПСРЛ. — Т.2. — Столб.231.

190

Там же. — Столб. 265.

191

Там же. — Столб. 273.

192

Там же. — Столб. 276.

193

Греков Б.Д. Киевская Русь. — С.504.

194

Там же. — С.183, 503.

195

Слово о погибели Русской земли / / Изборник. — М., 1969. — С.326.

196

ПСРЛ. — Т.2. — Столб. 253.

197

Там же. — Столб. 289.

198

Соловьев С.М. История России с древнейших времен. — Кн. I. — С.409.

199

ПСРЛ. — Т.2. — Столб. 289.

200

Татищев В.Н. История Российская. — Т.2. — С. 143.

201

Греков Б.Д. Киевская Русь. — С. 509.

202

ПСРЛ. — Т.2. — Столб. 295.

203

Греков Б.Д. Революция в Новгороде Великом в XII в. // Ученые записки Института истории. Российская ассоциация НИИ общественных наук. — М., 1921. — Т. 4. — С. 21.

204

Янин В.Л. Очерки комлексного источниковедения. — М., 1977. — С.60 — 79.

205

ПСРЛ. — Т.2. — Столб. 301.

206

Греков И.Б. Восточная Европа и упадок Золотой Орды. — М., 1975. — С. 14 — 20.

207

Толочко П.П. Киев и Киевская земля / / Древнерусские княжества X — XIII вв. — М.,1975.

208

Зайцев А.К. Черниговское княжество / / Древнерусские княжества X — XIII вв. — М.,1975.

209

ПСРЛ. — Т.2. — Столб.304.

210

Там же. — Столб.305.

211

Там же. — Столб.309.

212

Там же. — Столб.311.

213

Там же. — Т.2. — Столб.316.

214

Там же. — Т.1. — Столб.307.

215

Там же. — Т.1. — Столб.309.

216

Пресняков А.Е. Княжеє право в Древней Руси. — Спб., 1909. — С.86 — 88.

217

Голубовский П. История Северской земли до половины XIV в. — К., 1981. — С.121.

218

Греков Б.Д. Киевская Русь. — С.510.

219

Рыбаков Б.А. “Слово о полку Игореве” и его современники. — С.103, 104.

220

Насонов А.Н. “Русская земля" и образование территории древнерусского государства. — С.67.

221

ПСРЛ. — Т.2. — Столб.330.

222

Пресняков А.Е. Княжеє право в Древней Руси. — С. 100 — 102.

223

Татищев В.Н. История Российская. — М.; Л., 1964. — Т. 3. — С.52.

224

ПСРЛ. — Т.2. — Столб.489.

225

Там же.

226

Там же. — Столб.500.

227

Там же. — Столб.499.

228

Рыбаков Б.А. “Слово о полку Игореве” и его современники. — С.121.

229

ПСРЛ. — Т.2. — Столб.503.

230

Там же. — Т.2. — Столб.518.

231

Там же. — Столб. 527, 528.

232

Карамзин Н.М. История государства Российского. — Т.2. — С.200.

233

ПСРЛ. — Т.2. — Столб.538.

234

Там же.

235

Рыбаков Б.А. “Слово о полку Игореве” и его современники. — С.198.

236

Рыбаков Б.А. Русь в эпоху “Слова о полку Игореве". — С.630.

237

Греков Б.Д. Революция в Новгороде Великом в XII в. — С.19, 20.

238

Рыбаков Б.А. Киевская Русь и русские княжества XII — XIII вв. — С.545, 546.

239

Янин В.Л. Новгородская феодальная вотчина. — М., 1981. — С.242, 243.

240

Там же. — С.245.

241

ПСРЛ. — Т.1. — Столб.309.

242

ПСРЛ. — Т. 9. (Летописный сборник, именуемый Патриаршею или Никоновской летописью). — Спб., 1862. — С. 237.

243

Там же. — Т. 2. — Столб. 545.

244

Соловьев С.М. История России с древнейших времен.— М., 1956. — Кн. 1. — С.213.

245

Сергеевич В.И. Вече и князь. — Спб., 1908. — С.120.

246

Рыбаков Б.А. “Слово о полку Игореве" и его современники. — С.141.

247

Соловьев С.М. История России. — Т.2. — С.490.

248

Греков Б.Д. Киевская Русь. — С.513.

249

Насонов А.Н. Князь и город в Ростово-Суздальской земле // Века: Исторический сборник. — 1924. — Вып.1. — С. 3 — 24; Згідно з дослідженням О.О. Зиміна, боярське землеволодіння у Володимиро-Суздальській Русі XII ст. ще не було поширеним явищем (Зимин А.А. Холопы на Руси. — М., 1973. — С.246 — 253).

250

Рыбаков Б.А. Русь в эпоху “Слова о полку Игореве”. — С.574.

251

Лихачев Д.С. Слово о полку Игореве. — С.252.

252

Летопись по Ипатскому списку. — С.525.

253

ПСРЛ. — Т.2. — Столб.573.

254

Летопись по Ипатскому списку. — С.342.

255

ПСРЛ. — Т.2. — Столб.578.

256

Там же. — Столб.624.

257

Там же. — Столб.645.

258

Слово о полку Игореве. — С.204.

259

ПСРЛ. — Т.2. — Столб.653.

260

Рыбаков Б.А. Русь в эпоху “Слова о полку Игореве”. — С.588.

261

ПСРЛ. — Т.2. — Столб.713.

262

Кузьмин А.Г. Ипатьевская летопись и “Слово о полку Игореве”. // История СССР. — 1968. — № 6. — С.79.

263

Слово о полку Игореве. — С. 22.

264

ПСРЛ. — Т.2. — Столб.663.

265

Рыбаков Б.А. “Слово о полку Игореве” и его современники. — С.256.

266

Слово о полку Игореве. — С. 18.

267

Шахматов А.А. Обозрение русских летописных сводов XIV — XVI вв. — М.; Л., 1938. — С.71.

268

Кузьмин А.Г. Ипатьевская летопись и “Слово о полку Игореве”. — С.56.

269

ПСРЛ. — Т.2. — Столб.681.

270

Там же. — Т.1. — Столб.412.

271

Слово о полку Игореве. — С.205 — 206.

272

Рыбаков Б.А. Русь в эпоху “Слова о полку Игореве”. — С.625.

273

Татищев В.Н. История Российская. — М.; Л., 1964. — Т. 3. — С.169 — 170.

274

ПСРЛ. — Т.2. — Столб.766.

275

ПВЛ. — Ч. 1. — С.34—35.

276

Брунон. Памятники истории Киевского государства IX — XII вв. — Л., 1936. — С.76.

277

ПСРЛ. — Т.2. — Столб. 138, 139.

278

Летопись по Ипатскому списку. — С. 144.

279

Там же. — С.115.

280

ПСРЛ. — Т.2. — Столб. 215 — 216.

281

ПСРЛ. — Т. 2. — Столб.612.

282

Плетнева С.А. Половцы. — М., 1990. — С.153.

283

Гумилев Л.Н. Поиски вымышленного царства. — М., 1970. — С. 192, 328 — 329.

284

Рыбаков Б.А. О преодолении самообмана / / Вопросы истории. — 1974. — № 3. — C. 153 — 159.

285

Пашуто В.Т. Борьба народов нашей страны за независимость в XIII — XV вв. Страницы боевого прошлого / / Очерки военной истории России. — М., 1968. — С.18.

286

ПСРЛ. — Л., 1927. — Вып.2. — Т.1. — Столб. 460.

287

Смионов А.П. Основные этапы истории города Булгара и его историческая топография / / Материалы и исследования по археологии. — 19о4. — № 42. — С. 315, 316.

288

Воинские повести Древней Руси. (Под редакцией В.П. Адриановой-Перетц). — М.; Л., 1949. — С. 15.

289

Там же. — С. 14.

290

Рыбаков Б.А. Борьба Руси с Батыем. Народ-богатырь (IX — XIII вв.) — М., 1948. — С.46, 47.

291

ПСРЛ. — Т. 1. — Столб. 460, 461.

292

Воронин Н.Н. Раскопки в Ярославле / / МИА. — 1949. — № 11. — С. 178, 192.

293

ПСРЛ. — М., 1962. — Т.І. (Летопись по академическому списку). — Столб.521.

294

Белецкий Л.Т. Литературная история повести о Меркурии Смоленском // Сборник отделения русского языка и словесности Академии наук. — Птг., 1922. — Т.49. — №8. — С.43 — 49.

295

Рыбаков Б.А. Стольный город Чернигов и удельный город Вщиж // По следам древних культур. Древняя Русь. — М., 1953. — С. 104, 115.

296

ПСРЛ. — Т.1. — Столб.469.

297

Там же.

298

Рыбаков Б.А. Стольный город Чернигов и удельный город Вщиж. — С. 97.

299

ПСРЛ. — Т.2. — Столб.782.

300

Там же. — Столб.783.

301

Там же. — Столб.784.

302

Там же. — Столб.785.

303

Там же.

304

Там же.

305

Там же. — Т.1. — Столб.470.

306

Карпини Иоанн де Плано. История Монголов. Перевод А.И. Меленина. — Спб., 1911. — С.25.

307

Гончаров В.К. Райковецкое городище. — К., 1950. — С. 18, 34 — 47, 137.

308

Каргер М.К. Древний Киев. — М.; Л., 1959. — Т.1. — С.513.

309

Гумилев Л.Н. Поиски вымышленного царства. — С.329.

310

ПСРЛ. — Т.2. — Столб.788.

311

Греков Б.Д., Якубовский А. Золотая Орда. — Л., 1937. — С.178.

312

Костомаров Н.И. Лекции по русской истории. — 4.1. — С.16.

313

Петухов Е.В. Серапион Владимирский, русский проповедник XIII века. — Спб., 1888.

314

ПСРЛ. — Т.2. — Столб.843.

315

Мавродин В.В., Фроянов И.Я. “Старцы" градские на Руси X в. / / Культура средневековой Руси. — Л., 1974; Ловмянский X. О происхождении русского боярства // Восточная Европа в древности и средневековье. — М., 1978.

316

ПВЛ. — Ч. 1. — С.170.

317

Костомаров Н.ІІ. Начало единодержавия в Древней Руси / / Вестник Европы. — 1870. — №11. — С.31; Паиіуто В.Т. Черты политического строя Древней Руси. — С.35.

318

Фроянов И.Я. Киевская Русь. — Л., 1980. — С.29 — 49.

319

Грушевський М.С. Галицьке боярство XII — XIII ст. / / Записки наукового товариства ім. Т.Г. Шевченка. — 1897. — Т. ХХ. — С. 5 — 6.

320

Юшков С.В. Общественно-политический строй и право Киевского государства. — С. 255.

321

ПВЛ. — Ч. 1. — С.163.

322

Рыбаков Б.А. Смерды / / ИСССР. — 1979. — №1. — С.53.

323

Юшков С.В. Общественно-политический строй и право Киевского государства. — С. 109 — 110; Греков Б.Д. Киевская Русь. — С.301.

324

ПВЛ. — Ч. 1. — С.88.

325

Там же. — С.18.

326

Там же. — С.87.

327

Там же. — С.59.

328

Свердлов М.Б. Генезис и структура феодального общества в Древней Руси. — Л., 1983. — С.59.

329

Рапов ОМ. Княжеские владения на Руси в X — первой половине XIII в. — М., 1977. — С.27.

330

ПВЛ. — Ч. 1. — С.43.

331

Там же.

332

Толочко П.П. Древнерусский феодальный город. — С.87 — 88.

333

Там же.

334

ПСРЛ. — Т.2. — Столб. 161.

335

Там же. — Столб. 333.

336

Там же. — Столб. 333 — 334.

337

ПСРЛ. — Т. 1. — Столб. 370.

338

ПСРЛ. — Т.2. — Столб. 347.

339

Там же. — Столб. 361.

340

ПСРЛ. — Т.2. — Столб. 758.

341

Там же. — Столб. 758.

342

Абрамович Д.И. Жития святьіх мучеников Бориса и Глеба и службы им // Памятники древнерусской литературы. — Вып. 2. — С. 19.

343

ПСРЛ. — Т.1. — Столб. 207.

344

ПСРЛ. — Т.2. — Столб. 492—493.

345

ПСРЛ. — Т.29 (Московский свод конца XV в.). — М.; Л., 1949. — С.123.

346

Летопись по Ипатскому списку. — С.183.

347

Там же. — С.183.

348

Третьяков П.Н. Финно-угры, балты и славяне на Днепре и Волге. — М.; Л., 1966. — С.245.

349

Насонов А.Н. “Русская земля” и образование территории Древнерусского государства. — С.25, 41, 44 — 45.

350

Литаврин Г.Г. Состав посольства Ольги в Константинополь и “дары” императора / / Византийские очерки. — М., 1982. — С.82.

351

Аулих В.В. Историческая топография древнего Галича / / Славянские древности. — К., 1980. — С. 143 — 144.

352

Там же.

353

Тихомиров М.Н. Древнерусские города. — С.32 — 42.

354

Толочко П.П. Древнерусский феодальный город. — С. 196 — 197.

355

Там же. — С.201.

356

Рыбаков Б.А. Ремесло Древней Руси. — М.,1948; Колчин Б.А. Черная металлургия и деревообработка в Древней Руси / / МИА. — 1953. — Вып.32; Щапова ЮЛ. Стекло Киевской Руси. — М.,1972; Макарова Т.И. Перегородчатые эмали Древней Руси. — М., 1975; Корзухина Г.Ф. Киевские ювелиры накануне монгольского завоевания // СА. — 1950. — № 4; Вознесенская Г.А. Технология кузнечного производства у восточных славян VIII — X вв. // СА. — 1979. — № 2.

357

Колчан Б.А. Черная металлургия... — С.198 — 199.

358

Толочко П.П. Киев и Киевская земля в эпоху феодальной раздробленности XII — XIII вв. — С. 163.

359

Толочко П.П. Древнерусский феодальный город. — С. 99 — 119.

360

Раппопорт П.А. Из истории киево-черниговского зодчества XII в. // КСИА.— М., 1984. — Вып. 79. — С.59—63.

361

Юшков С.В. Нариси історії виникнення і початкового розвитку феодалізму в Київській Русі. — К., 1939. — С.118; Тихомиров М.Н. О купеческих и ремесленных объединениях в Киевской Руси // Ученые записки МГУ. — 1946. — Вып.87. — С.22—37; Рыбаков Б.А. Ремесло Древней Руси. — С.737 — 738.

362

Абрамович Д.И. Жития святых мучеников Бориса и Глеба и службы им. — С.54—57.

363

Ключевский В.О. Сочинения: Курс русской истории. — Ч.1. — С. 127.

364

Pirenne А. Sozial und wirtschaftsgeschichte Europas im Mittelalter. — Miinchen, 1972. — S.26—27.

365

Хордадбех Ибн. Книга путей и стран. Перевод с арабского; Комментарий, исследования, указатели и карты Наили Велихановой. — Баку, 1986. — С.12.

366

Гаркава А.Я. Сказания мусульманских писателей о славянах и русах. — С. 133.

367

Янин В.Л. Денежно-весовые системы русского средневековья. — М., 1956. — С.84 — 87.

368

Толочко П.П. Про торговельні зв’язки Киева з країнами Арабського Сходу та Візантією VIII — X ст. / / Археологічні дослідження стародавнього Києва. — К., 1976. — С. 3—11.

369

Татищев В.Н. История Российская. — Т.2. — С.69.

370

Там же. — С.484.

371

Мельгунов П.П. Очерки по истории русской торговли IX — XVIII ст. — М., 1905. — С.38.

372

Васильевский В.Г. Древняя торговля Киева с Регенсбургом // ЖМНП. — 1888. — Июль. — 4.257. — С. 150.

373

ПСРЛ. — Т.2. — Столб. 814.

374

Макарий. История русской церкви. — Спб, 1868. — Т.2. — С.221.

375

Кузнецов В.А. Энколпионы Северного Кавказа / / Славяне и Русь. — М., 1968. — С.80 — 86.

376

Schroer Н. Der Handel auf Diina im Mittelalter//Hansische Geschichtsblatter. — 1928. — Bd.23, H.l. — S.27.

377

Urkundebuch zur Geschichte der Babenberger in Osterreich / / Hrsq. Fichtenau H. und Zollner E. Vienna. — 1950. — S. 119.

378

Аноним Галл. Хроника и деяния князей или правителей польских. — С. 27.

379

Матузова В.И. Английские средневековые источники. — М., 1979. — С.45 — 50.

380

Дробинский А.И. Русь и Восточная Европа во французском эпосе // ИЗ. — 1948. — С.46.

381

Jankun Н. Haithabu. Ein Handelsplatz der Wikingerzeit. — NeumOnster, 1963. — S.212—213.

382

Снорі Стурлсон. Круг Земний. — М., 1980. — С.383.

383

Новгородская третья летопись. — С.22.

384

Там же. — С.26.

385

Там же. — С.22 — 23.

386

Нахлик А. Ткани Новгорода / / МИА. — 1963. — Вып.123. — С.271.

387

ПВЛ. — Ч. 1. — С.48.

388

Щапов Я.Н. Из истории городского управления в Древней Руси (служба мер и весов) // Города феодальной Руси. — М., 1966. — С. 100.

389

Васильевский В.Г. Труды. — Спб, 1908. — Т.1. — С.307.

390

Грамоты Великого Новгорода и Пскова / Под редакцией С.Н.Валка. — М.; Л., 1949. — №29. — С.57.

391

Новгородская третья летопись. — С. 29, 37, 57.

392

Летопись по Ипатскому списку. — С.573.

393

Johanson Р. Die Kaufmanns Kirche im Ostgebiet // Vortrage und Vorschungen. — Lindau; Konstanz, 1958. — S. 500.

394

Новгородская третья летопись. — C.21, 22, 206; Янин В.Л. Рукописание князя Всеволода XIII в. // Законодательство Древней Руси. — М., 1984. — Т.1. — С. 262.

395

Соловьев СМ. История России с древнейших времен. — Кн.І. — С.55.

396

Костомаров Н.И. Исторические монографии и исследования. — Т.І. — С.21.

397

Ключевский В.О. Сочинения: Курс русской истории — Ч.1. — С.198—199.

398

Платонов С.Ф. Лекции по русской истории. — С. 77.

399

Пресняков А.Е. Княжеское право в Древней Руси. Очерки по истории X — XII вв. — Спб., 1909. — С. 33—34, 63—68, 254.

400

Покровский М.Н. Русская история с древнейших времен. — М.,1933. — Т.1. — С.73, 98 — 1007.

401

Греков Б.Д. Киевская Русь. — С.506 — 507.

402

Юшков С.В. Общественно-политический строй и право Киевского государства. — C. 227 — 240.

403

Насонов А.Н. “Русская земля” и образование территории Древнерусского государства. — С.26 — 27, 220 — 222.

404

Рыбаков Б.А. Киевская Русь и русские княжества XII — XIII вв. — С.469—476.

405

Довженок В.Й. Про давньоруську державність в період феодальної роздробленості; Його ж. Київ — центр Русі в період феодальної роздробленості. — С. 89—98.

406

Древнерусское государство и его международное значение. — М., 1965. — С. 7.

407

Пашуто В.Т. Особенности структуры Древнерусского государства // Древнерусское государство и его международное значение. — С.70.

408

Черепнин Л.В. Феодальная собственность на Руси в период политической раздробленности и складывания единого государства (до конца XV в.) // Новосельцев А.П., Пашуто В.Т., Черепнин Л.В. Пути развития феодализма. — М., 1972. — С. 193 — 196.

409

Советская историография Киевской Руси. — Л., 1978. — С. 11.

410

Толочко П.П. Древняя Русь. — С.214 — 215.

411

Покровский М.Н. Русская история с древнейших времен. — Т.1. — С.98 — 100.

412

Лихачев Д.С. Развитие русской литературы X — XVIII вв. — Л., 1975. — С.55.

413

Рыбаков Б.А. “Слово о полку Игореве” и его современники. — С. 162.

414

Фроянов И.Я. Киевская Русь. — С.29 — 31, 293 — 309.

415

ПСРЛ. — Т.1. — Столб. 309.

416

ПВЛ. — Ч. 1. — С.86.

417

Там. же. — С.158.

418

ПСРЛ. — Т.2. — Столб. 659.

419

Пашуто В.Т. Черты политического строя Древней Руси. — С. 19.

420

Татищев В.Н. История Российская. — Т. 3. — С.53 — 55.

421

ПСРЛ. — Т.2. — Столб. 604.

422

ПСРЛ. — Т.1. — Столб. 457.

423

Пашуто В.Т. Черты политического строя Древней Руси. — С.54.

424

Сергеевич В.И. Древности русского права. — Т.2. Вече и князь. — Спб., 1908. — C. 72; Довнар-Запольский М.В. Вече // Русская история в очерках и статьях. — М.,1909. — Т.1. — С. 235 — 240; Линниченко И.А. Вече в Киевской области. — К.,1881.

425

Пашуто В.Т. Черты политического строя Древней Руси. — С. 13.

426

Янин В.Л. Проблемы социальной организации Новгородской республики // История СССР. — 1970. — № 1. — С. 50 — 51.

427

Толочко П.П. Вече и народные движения в Киеве // Исследования по истории балканских и славянских народов. — М., 1972. — С. 125 — 143.

428

ПСРЛ. — Т.1. — Столб. 170.

429

Тихомиров М.Н. Крестьянские и городские восстания на Руси XI — XIII вв. — М., 1945. — С. 133.

430

ПСРЛ. — Т.2. — Столб. 276.

431

Там же.

432

Там же. — Столб. 537.

433

ПВЛ. — Ч. 1. — С.117.

434

Там же. — С.120.

435

ПСРЛ. — Т.2. — Столб. 489.

436

Тихомиров М.Н. Русское летописание. — С.254 — 262.

437

Толочко П.П. Древняя Русь. — С.230 — 236.

438

Черепнин Л.В. Общественно-политические отношения в Древней Руси и Русская Правда. — С.237.

439

Там же. — С.258 — 265.

440

Тихомиров М.Н. Исследование о “Русской Правде”. Происхождение текстов. — М.; Л., 1941. — С. 215 — 230.

441

ПСРЛ. — Т.1.— Столб. 370; Т.2. — Столб. 592.

442

Мицик Ю.А. Історія Київської Русі у висвітленні українського хроніста XVII ст. Феодосія Софоновича / / Київська Русь: культура, традиції. — К., 1982. — С. 107.

443

Київський Синопсис. — К., 1836. — С. 8.

444

Там же. — С. 62.

445

Цит. за: Бантыш-Каменский Д. История Малой России. — М.,1822. — С. 97.

446

Там же. — С. 194.

447

Симоновский П. Краткое описание о казацком малороссийском народе // Чтения в Императорском Обществе истории и древностей российских при Московском университете. — М.,1847. — № 2. — С. 2 — 3.

448

Шафонский А. Черниговского наместничества топографическое описание. — К., 1851. — С. 41.

449

Маркович Я. Записки о Малороссии, ее жителях и произведениях. — Спб, 1798. — Ч. 1. — С. 2 — 11.

450

История Руссов или Малой России. Сочинение Георгия Конисского. — М., 1846. — С. 1.

451

Там же. — С. 204.

452

Бантыш-Каменский Д. История Малой России. — С.Х.

453

Маркевич Н. История Малороссии. — М.,1842. — Т.1. — С.6.

454

Венелин Ю. О споре между южанами и северянами на счет их Россизма. — Спб., 1832. — С.6.

455

Погодин М.П. Записка о древнем языке русском (Письма к И.И. Срезневскому) // Известия Отделения русского языка и словесности Академии наук. — 1856. — Ч. V, вып.2. — С.70 — 92.

456

Максимович М.А. Собрание сочинений. — Т. III. — С.189 — 190.

457

Там же. — С. 190.

458

Там же. — С.275.

459

Костомаров Н.И. Исторические монографии и исследования. — Спб, 1872. — Т.І. — С.21.

460

Там же. — С.19 — 20.

461

Костомаров Н.И. Исторические произведения. — К., 1989. — С. 23.

462

Там же. — С.587, 595.

463

Костомаров Н.И. Исторические монографии и исследования. — Т.І. — С.70.

464

Там же. — С.58.

465

Там же. — С.76 — 78.

466

Там же. — С.21.

467

Антонович В.Б. Киев, его судьба и значение с XIV по XVI (1362 — 1569) вв.// Монографии по истории Западной и Юго-Западной России. — К., 1885. — Т.1. — С.224.

468

Там же. — С. 228.

469

Там же. — С.229.

470

Грушевский М.С. Очерки истории Киевской земли от смерти Ярослава Мудрого до конца XIV в.

471

Шахматов А.А. Древнейшие судьбы русского племени. — Птг., 1919. — С. 64.

472

Грушевський М.С. Історія України-Руси. — T. 1. — С. 18.

473

Там же. — С. 1.

474

Грушевський М. Звичайна схема “Руської” історії і справа раціонального укладу історії східного слов'янства. — Спб, 1904. — С. 2.

475

Грушевский М.С. Иллюстрированная история Украины. — Спб., 1913. — С.27.

476

Ефименко А.Я. История украинского народа. — Спб., 1906. — С.1.

477

Там же. — С.77.

478

Франко І. Причинки до історії України-Руси. — Львів, 1912. — Ч.1. — С. 21, 59.

479

Огієнко І. Українська культура. — К., 1918. — С. 25.

480

Державин Н.С. Происхождение русского народа. — М.,1944. — С.97.

481

Мавродин В.В. Основные этапы этнического развития русского народа // ВИ. — 1950. — № 4. — С. 63.

482

Гуслистый К.Г. Вопросы истории Украины и этнического развития украинского народа. — К.,1953. — С.106—107.

483

Греков Б.Д. Киевская Русь. — С. 10.

484

Булаховський Л.А. Питання походження української мови. — К., 1956. — С.188 — 193.

485

Аванесов Р.И. Вопросы образования русского языка и его говоров / / ВМУ. — 1947. — № 9. — С.112 — 113, 126 — 132.

486

Филин Ф.П. Происхождение русского, украинского и белорусского языков. — Л., 1972. — С. 3, 632 — 637.

487

Там же. — С.87.

488

Рыбаков Б.А. Древние Русы. К вопросу об образовании ядра древнерусской народности / / Тезисы докладов и выступлений сотрудников ИИМК АН СССР. — М., 1951. — С. 21.

489

Довженок В.И. К вопросу о сложении древнерусской народности // Доклады VI научной конференции Института археологии АН УССР. — К., 1953. — С.52 — 57.

490

Козаченко А.И. Древнерусская народность — общая этническая база русского, украинского и белорусского народов // СЭ. — 1954. — № 2. — С. 13.

491

Лихачев Д.С. Национальное самосознание Древней Руси. — М., 1949.

492

Пашуто В.Т. Место Древней Руси в истории Европы / / Феодальная Россия во всемирно-историческом процессе. — М., 1972. — С.189 — 190.

493

ПВЛ. — Ч. 1. — 1950. — С.11.

494

Третьяков П.Н. У истоков древнерусской народности. — М.;Л., 1953. — С.70.

495

Мавродин В.В. Происхождение русского народа. — Л.,1978. — С.67.

496

Пашуто В.Т. Летописная традиция о племенных княжениях и варяжский вопрос // Летописи и хроника. 1973. — М., 1974. — С.110.

497

ПВЛ. — Ч. 1. — С.11.

498

Там же. — С. 13.

499

Там же. — С. 14.

500

Спицин А.А. Расселение древнерусских племен по археологическим данным // ЖМНП. — 1899. — Т.VІІ.

501

Седов В.В. Восточные славяне в VI — XIII вв.

502

Русанова И.П. Курганы полян X — XII вв. Свод археологических источников. — М.,1966. — Вып.І — 24.

503

Етнографічна єдність сіверян, в’ятичів і радимичів засвідчена в літописі. “И радимичи, и вятичи, и сѣверъ одинъ обычай имяху" (ПВЛ. — Ч. 1. — С. 15.).

504

Чернецов А.В. Классификация и хронология наконечников древнерусских пахотных орудий // КСИА. — М.,1976. — 4.146. — С.34.

505

Кухаренко Ю.В. Средневековые памятники Полесья // САИ. — М.,1961. — Вып.Е/1 — 57. — Табл. 9, 17.

506

Вознесенская ГЛ. Кузнечное производство у восточных славян в III четверти I тыс. н.э. // Древняя Русь и славяне. — М.,1978. — С.61 — 65.

507

Насонов А.Н. “Русская земля” и образование территории древнерусского государства. — С.41 — 42.

508

ПВЛ. — Ч. 1. — С.83.

509

Там же.

510

Там же. — С. 101.

511

Там же. — С.201.

512

Костомаров Н.И. Исторические произведения. — С.23.

513

Рорре А. Das Reich der Rus im 10. und 11. Jahrhundert: Wandel der Ideenwelt // Jahrbiicher fur Geschichte Osteuropas. Wiesbaden. — 1980. — Bd.28. — S.348 — 349.

514

Розов Н.Н. Синоидальный список сочинений Илариона — русского писателя XI в. // Slavia. Ćasopis pro Slovanskou filologii. — Rok.XXXII (1963). — Seš.2. — C.164.

515

Німчук В.В. Походження і розвиток мови української народності // Українська народність: нариси соціально-економічної і етнополітичної історії. — К., 1990. — С.190 — 209.

516

Костомаров Н.И. Исторические монографии и исследования. — Т.І. — С.32.

517

Там же. — С. 33.

518

Филин Ф.П. Очерк истории русского языка до XIV ст. // Ученые записки ЛГПИ им.Герцена. — 1940. — Т.ХХVІІ. — С.89.

519

Німчук В.В. Походження і розвиток мови української народності. — С. 209.

520

Рыбаков Б.А. Древние Русы... — С. 32.

521

Ключевский В О. Курс русской истории. — М.,1987. — Т.І. — С.212.

522

Лихачев Д.С. Национальное самосознание Древней Руси. — С.46.

523

Асеев Ю.С. Архітектура Київської Русі. — К.,1969. — С.114 — 118.

524

Воронин Н.Н. Зодчество Северо-Восточной Руси XII — XIV вв. — М.,1965. — Т.І; Плугин В.А. Культура Владимиро-Суздальской Руси // ВИ. — 1973. — № 4. — С. 107.

525

Раппопорт П.А. О взаимосвязи русских архитектурных школ в XII в. // Труды Института живописи, скульптуры и архитектуры им. И.Е. Репина. — Л., 1970. — С. 14.

526

Колесницкий Н.Ф. Этническое и государственное развитие Германии в VI — XIV вв. / / Средние века. — М.,1963. — Вип.23. — С. 197.

527

История Польши. — М.,1954. — Т. І. — С.55.

528

ПВЛ. — Ч. 1. — С.83.

529

Там же. — С.57.

530

Там же. — С.89.

531

Рыбаков Б.А. Язычество древних славян. — М.,1981. — С.3.

532

Там же. — С.354 та ін.

533

Там же. — С.380.

534

Аничков Е.В. Язычество и Древняя Русь. — Спб., 1913. — С.319.

535

Рыбаков Б.А. Язычество древних славян. — С.418.

536

Васильевский В.Г. Введение в житие св.Стефана Сурожского / / Труды. — Пг., 1915. — Т. 3. — С.273; Левченко М.В. Грегуар и его работы по византиноведению // ВВ. — М.; Л., 1950. — Т. 3. — С.239.

537

Сахаров А.Н. Дипломатия Древней Руси... — С.30.

538

Там же. — С.59 — 60.

539

Там же. — С.60.

540

Карамзин Н.М. История государства Российского. — Спб., 1830. — Т.І. — С.138—139.

541

ПСРЛ. — Т.9 (Летописный сборник, именуемый Патриаршею или Никоновскою летописью). — Спб., 1862. — С. 13.

542

ПВЛ. — Ч. 1. — С.20.

543

Татищев В.Н. История Российская. — Т. 2. — С.208.

544

ПВЛ. — Ч. 1. — С.25.

545

Там же.

546

Там же. — С.29.

547

Там же. — С.38.

548

Голубинский Е. История русской церкви. — М., 1901. — Т.І. — С.68.

549

ПВЛ. — Ч. 1. — С.39.

550

Там же. — С.44.

551

Литаврин Г.Г. Путешествие русской княгини Ольги в Константинополь // ВВ. — Т.42. — С.40.

552

Там же.

553

Там же. — С.41.

554

Макарий архимандрит. Археологическое описание церковных древностей в Новгороде. — М., 1860. — С.8.

555

Татищев В.Н. История Российская. — Т.2. — С.241.

556

Там же. — С.241.

557

Тітмар Мерзебурзький повідомляє, що Адальберт перед тим як відправитися з місією був попередньо рукоположений на єпископа Русі (Руції).

558

ПВЛ. — Ч. 1. — С.53.

559

Татищев В.Н. История Российская. — Т.2. — C. 118.

560

ПВЛ. — Ч. 1. — С. 104.

561

ПСРЛ. — Т.9. — Столб.39.

562

Макарий. История русской церкви. — Спб., 1868. — Т. І. — С.93 — 295.

563

Голубинский Е.Е. История русской церкви. — Т.І. — С.105 — 143.

564

Никольский Н.М. История русской церкви. — М., 1983. — С.21.

565

Голубинский Е.Е. История русской церкви. — С.121 — 128.

566

Приселков М.Д. История русского летописания XI — XV вв. — Л., 1940. — С.22.

567

ПВЛ. — Ч. 1. — С.75.

568

Греков Б.Д. Киевская Русь. — С.476.

569

Тихомиров М.Н. Начало христианства на Руси // Древняя Русь. — М., 1975. — С. 269.

570

ПВЛ. — Ч.2. — С.329.

571

Голубинский Е.Е. История русской церкви. — С. 112, 127.

572

ПСРЛ. — Т.9. — С.50 — 59.

573

ПВЛ. — Ч. 1. — С.59.

574

Там же.

575

Греков Б.Д., Калинин Н.Ф. Булгарское государство до монгольского завоевания // Материалы по истории Татарии. — Казань, 1948. — С.140; Халиков А.X. Волжская Булгария и Русь // Волжская Булгария. Русь. — Казань, 1986. — С.9.

576

Müller L. Die altrussischen biografischen Erzälung und liturgischen Dichtungen über die Heiligen Boris und Gleb. — München, 1967. — S. 11.

577

ПВЛ. — Ч. 1. — C.60.

578

Кузьмин А.Г. Западные традиции в русском христианстве / / Введение христианства на Руси. — М., 1987. — С.26.

579

ПСРЛ. — Т.9. — С.52.

580

Голубинский Е.Е. История русской церкви. — С. 126.

581

Сборник материалов для описания местности и племен Кавказа. — 1903. — Вып.38. — С. 5.

582

Татищев В.Н. История Российская. — Т.2. — С.231.

583

Патерик Киевского Печерского монастыря. — С.47 — 48.

584

Костомаров Н.И. Предания первоначальной русской летописи / / Собрание сочинений. — Спб., 1905. — Т.13, кн.5. — С.364 — 365.

585

Приселков М.Д. История русского летописания XI — XV вв. — С.27.

586

Записки Восточного отделения Русского археологического общества. — Спб., 1896. — Т.9. — С.267 — 268; Новосельцев А.П. Восток в борьбе за религиозное влияние на Руси / / Введение христианства на Руси. — М., 1987. — С.68 — 69.

587

Греков Б.Д. Киевская Русь. — С.476.

588

Тихомиров М.Н. Начало христианства на Руси. — С.269.

589

Толстов С.П. По следам древнехорезмской цивилизации. — М.; Л., 1948. — С.261.

590

Новосельцев А.П. Восток в борьбе за религиозное влияние на Руси. — С.68 — 69.

591

Див.: Кузьмин А.Г. Западные традиции в русском христианстве. — С.21 — 54.

592

ПВЛ. — Ч. 1. — С.80.

593

Талис Д.Л. Из истории русско-корсунских политических отношений в IX — X вв. / / ВВ. — 1958. — Т.14. — С. 103—105; Пятишева Н.В. “Земляной путь” рассказа о походе Владимира на Корсунь / / СА. — 1964. — № 3.

594

ПВЛ. — Ч. 1. — С.76.

595

Там же. — С.80.

596

Людина і світ. — 1987. — №11. — С.20.

597

Малинин В. Старец Елизарова монастыря Филофей и его послания. — К., 1901, прил. С.49 — 55; Гольдберг АЛ. Три “послания Филофея” / / ТОИДРЛ. — XXIX. — 1974. — С.68— 71.

598

Памятники старинной русской литературы. — Спб, 1860. — С. 296.

599

Дмитриев Р.Л. Сказание о князьях Владимирских. — М.; Л., 1985.

600

Алпатов М.А. Русская историческая мысль и Западная Европа XII — XVII вв. — М., 1973. — С. 165.

601

Гольдберг A.Л. К предыстории идеи “Москва — третий Рим” // Культурное наследие Древней Руси. — М., 1976. — С.111 — 116.

602

Алпатов МЛ. Русская историческая мысль и Западная Европа XII — XVII вв. — С.115.

603

Там же. — С.116.

604

Поширене уявлення, ніби хрещення Русі було нав’язане їй Візантією, підтримане авторитетом таких дослідників, як Ф. Дворнік, Д. Оболенський та іншими, не відповідає історичній дійсності.

605

ПВЛ. — Ч. 1. — С.13.

606

Там же. — С.44.

607

Там же.

608

ПВЛ. — Ч. 1. — С.89.

609

Чубатий М. Історія християнства на Русі-Україні: — Рим; Нью-Йорк, 1965. — Т.І. — С.286.

610

Там же. — С.471, 477.

611

ПВЛ. — Ч. 1, — С.102.

612

Алпатов М.А. Русская историческая мысль и Западная Европа XII — XVII вв. — С. 115.

613

Чубатий М. Історія християнства на Русі-Україні. — С.115.

614

Розов Н.Н. Синодальный список сочинений Илариона — русского писателя XI в. — С. 163.

615

Там же. — С. 164.

616

Приселков М.Д. Очерки по церковно-политической истории Киевской Руси X — XII вв. — Спб., 1913. — С.160 — 162; Истрин В.М. Очерки по истории древнерусской литературы домосковского периода (11 — 131.1) Пг., 1922. — С.130.

617

Алпатов МЛ. Русская историческая мысль и Западная Европа XII — XVII вв. — С.117; Чубатий М. Історія християнства на Русі. — С.59.

618

Мюллер Л. Древнерусское сказание о хождении апостола Андрея в Киев и Новгород / / Летописи и хроники. 1973. — М.,1974. — С.53, 60 — 61.

619

ПВЛ. — Ч. 1. — С.12.

620

Томашевський С. Вступ до історії церкви на Україні / / Записки Чину святого Василія Великого. — Жовква, 1931. — Т.ІV/1 — 2.

621

Сборник материалов для исторической топографии Киева. — К.,1974. — 4.2. — С.3.

622

ПСРЛ. — Т.2. — Столб.340.

623

Хома Іван. Церковна організація на Русі княжих часів / / Ювілейний збірник праць наукового конгресу у 1000-ліття хрещення Русі-України. — Мюнхен, 1988/1989. — С. 83.

624

ПСРЛ. — Т.2. — Столб.340.

625

Там же.

626

Там же.

627

ПСРЛ. — Т.2. — Столб.340.

628

Милаш Никодим. Правила Православной Церкви с толкованиями. — Спб., 1911/1912. — Т.2. — С. 126.

629

ПСРЛ. — Т.2. — Столб.340.

630

Голубинский Е.Е. История русской церкви. — Т.1. — С.306.

631

ПСРЛ. — Т.2. — Столб.341.

632

ПСРЛ. — Т.1. — Столб.315.

633

Голубинский Е.Е. История русской церкви. — С.314 — 317.

634

Татищев В.Н. История Российская. — Т.2. — С. 171.

635

Татищев В.Н. История Российская. — Т.3. — С.79.

636

Летопись по Ипатскому списку. — С.357.

637

Там же.

638

Голубинский Е.Е. История русской церкви. — С.314.

639

Летопись по Ипатскому списку. — С.332 — 333.

640

Там же. — С. 333.

641

Там же. — С.332.

642

Згідно з літературними традиціями, які остаточно сформувались у XVI ст., першими руськими митрополитами названі Михаїл і Лев (Леон, Леонтій). Документального підтвердження в достовірно давньоруських джерелах ці відомості не мають.

643

Голубинский Е.Е. История русской церкви. — Т.І. — С.320, 323 — 325.

644

ПСРЛ — Т. 33. — М., 1977. — С.28 — 29.

645

Патерик Киевского Печерского монастыря. — С.76.

646

Щапов Я.Н. К истории соотношения светской и церковной юрисдикции в XII — XIV вв. // Польша и Русь. — М., 1974. — С. 174.

647

Сапунов Б.В. Книга в России в XI — XVII вв. — Л., 1978. — С.82.

648

ПСРЛ. — Т.2. — Столб.684.

649

Голубинский Е.Е. История русской церкви. — Т.І. — С.549.

650

ПСРЛ. — 1.2. — Столб.237 — 238.

651

ПСРЛ. — Т.2. — Столб.488.

652

Там же. — Т.2. — Столб.663.

653

Сергеевич В.И. Древность русского права: вече и князь. — С.635.

654

ПСРЛ. — Т.2. — Столб.238.

655

Ševčenko I. On sane soures of prince Svjatoslav’s Izbornik of the year 1076 // Orbis seriptus: Festschrift fur D.Tschiževskij. — München, 1966. — S.724 — 730.

656

Висоцький С.О. Азбука з Софійського собору у Києві та деякі питання походження кирилиці / / Мовознавство. — 1974. — № 4. — С.74 — 83.

657

Высоцкий С.А. Средневековые надписи Софии Киевской.

658

Греков Б.Д. Киевская Русь. — С.405.

659

ПСРЛ. — Т.1. — Столб. 152 — 153.

660

Памятники русской литературы XII — XIII веков. — Спб., 1872. — С.29 — 32.

661

Патерик Киевского Печерского монастыря. — С.83.

662

Розов Н.Н. Синодальный список сочинений Илариона — русского писателя XI в. — С.164.

663

ПСРЛ. — Т.9. — С.172.

664

Памятники русской литературы XII — XIII веков. — С.79.

665

Сборник произведений литературы Древней Руси. — М., 1969. — С.132.

666

ПСРЛ. — Т.1. — С. 140.

667

Комеч А.И. Древнерусское зодчество конца X — начала XII вв. — М., 1987. — С. 176.

668

Розов Н.Н. Синодальный список сочинений Илариона — русского писателя XI в. — С.168.

669

Греков Б.Д. Киевская Русь. — С.373.

670

Памятники русской литературы XII — XIII вв. — С. 122.

671

Реставрований архітектором В.М. Холостенком.

672

ПСРЛ. — Т.2. — Столб.709 — 711.

673

Реконструкція здійснена архітектором П.Д. Барановським.

674

Асеев Ю.С. Стили архитектуры Украины. — К., 1989. — С.21.

675

Высоцкий С.А. Светские фрески Софийского собора в Киеве. — К., 1989. — С. 164 — 200.

676

Асеев Ю.С. Мистецтво стародавнього Києва. — К., 1969. — С.159.

677

Логвин Г.Н. Возрождение фрески XII в. // Искусство. — 1971. — № 8.

678

Антонова В.И., Мнева Н.С. Каталог древнерусской живописи XI — начала XVIII в. — М., 1963. — С.52; Логвин Г.Н. По Україні. Стародавні мистецькі пам’ятки. — К., 1968. — С. 38.

679

За першим місцезнаходженням на Русі її ще можна називати “Вишгородська Богоматір”.

680

Рыбаков Б.А. Древности Чернигова / / МИА. — 1949. — №11. — С.48 — 51.

Content

Київська Русь

Вступ

Розділ 1 Джерела та історіографія

Джерела

Література

Розділ 2 Утворення Русі

“Откуда есть пошла Руская земля”

Русь і хозари

Русь і нормани

Русь і Візантія

Розділ 3 Політична історія Русі X-XIII ст.

Русь X — початку XI ст.

Русь в XI — на початку XII ст.

Русь у період зміцнення державної єдності (перша третина XII ст.)

Русь у період загострення боротьби за Київ (40-ві — 70-ті роки XII ст.)

Русь у добу “Слова о полку Ігоревім” (80-ті роки XII — 40-ві роки XIII ст.)

Русь і кочовики південноруських степів

Навала на Русь монголо-татар Чингісхана і Батия

Розділ 4 Соціально-економічний розвиток Русі ІХ-ХІІІ ст.

Станово-класова структура давньоруського суспільства

Феодальні повинності

Феодальне землеволодіння

Давньоруське село

Давньоруське місто

Ремесло

Торгівля

Розділ 5 Суспільно-політичні відносини на Русі ІХ-ХІІІ ст.

Політична форма держави

Інститути державної влади

Віче

Народні рухи

Суспільно-політичні відносини і “Руська Правда"

Розділ 6 Етнічний розвиток Русі ІХ-ХІІІ ст.

Історики про етнічний розвиток Русі

Східні слов’яни напередодні утворення Київської держави

Давньоруська етнокультурна спільність у IX — XIII ст.

Розділ 7 Християнська церква в Київській Русі

Від язичництва до християнства

Вибір віри Володимиром Святославичем: вимисел чи реальність?

Падіння язичницьких ідолів

Проблема римсько-візантійської християнської спадщини

Спроба націоналізації церковного управління на Русі

Руська православна церква у політичній системі держави

Розділ 8 Культура Русі IX—XIII ст.

Глибинна закоріненість традицій

Писемність і освіта

Літописання

Література

Музика і театральні дійства

Архітектура

Мистецтво

Післямова

Список скорочень

Примечания