Теліпко Владислав Едуардович

Закон України «Про судоустрій і статус суддів». Науково-практичний коментар

ПЕРЕДМОВА

Правосуддя — це правда в дії.

Бенджамін Дізраелі

Щоб країна могла жити, треба, щоб жили права.

Адам Міцкевич

7 липня 2010 року Верховна Рада України ухвалила в другому читанні й в цілому проект Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (реєстр. № 6450), внесений Президентом України Віктором Януковичем місяцем раніше. Прийнятий Закон покликаний започаткувати новий етап судової-правової реформи в Україні, стати першим кроком на шляху удосконалення правової і судової систем в нашій державі.

Ні для кого не секрет, що вітчизняна судова система вже давно потребує реформування, при чому, докорінного. Очевидним є й той факт, що судова гілка влади завжди була слабким місцем державного механізму і використовувалася здебільшого не за призначенням, принаймні, в тому сенсі, який йому надається українською Конституцією. Основний Закон говорить: в Україні діє принцип верховенства права. Але що таке цей принцип і яким чином він працює? Хтось скаже, що сам факт його закріплення в Конституції уже робить правову державу, задекларовану там же, політичною реальністю. Однак, якби це було так, механізм, закладений в багатьох національних законах для того, аби ці закони виконувалися, був би непотрібен, а саме верховенство права зводилося б лише до визнання того, що право має пріоритет над законом, особливо якщо останній звужує чи обмежує права людей або робить їх реалізацію складною чи неможливою. Проте істинний сенс цього принципу значно ширший, а його втілення на практиці відбувається, як правило, за допомогою цілої низки правових засобів, серед яких чільне місце належить судочинству і суду. Зміст останнього і визначається нещодавно прийнятим Законом, основні новації якого ми й проаналізуємо нижче.

Для початку відзначимо, що вперше новий Закон об’єднав у собі майже всі норми, які стосувалися правового регулювання діяльності суду і суддів в Україні, таким чином здійснивши уніфікацію права, яке визначає їх статус і роль у державі. У зв’язку з вищезазначеним новим Законом визнаються такими, що втратили чинність, Закони України «Про судоустрій України», «Про статус суддів» та «Про порядок обрання на посаду та звільнення з посади професійного судді Верховною Радою України». Уніфікація, якщо вона робиться послідовно і якісно, це завжди позитивний крок, бо кількість законів у державі прямо пропорційна ефективності їх дії в правовому й соціальному полі. Однак негативним аспектом в цьому плані, хоча й частково виправданим, є інші норми, що містяться в Прикінцевих положеннях ухваленого Закону. Ними вносяться суттєві зміни в цілу низку ключових нормативно-правових актів, і передусім, в процесуальне законодавство. Зрозуміло, що очевидність цих змін пояснюється самими нормами розглядуваного Закону, оскільки зміна правового статусу суду і суддів безпосередньо впливає на їх процесуальну роль в контексті провадження ними судочинства. Однак, на нашу думку, неприємною і надто частою стала звичка парламенту при прийнятті нових законів ними ж вносити корективи в цілу низку старих. Мало того, що це суперечить засадничим правилам законодавчої техніки, це ще й робить оперування новим Законом, його застосування на практиці в умовах, коли обсяг його прикінцевих положень майже такий самий, як і сам закон, уповільненим і незручним. Куди більш доцільним було б вміщення зазначених норм в окремому Законі «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв’язку з прийняттям Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Така формула відповідала б вже усталеній нормотворчій практиці, а до того ж, внесла б більшої чіткості й ясності в зміст тих норм, які пропонується змінити.

Якщо говорити про новації, які приніс Україні сам Закон, відзначимо наступне.

1. Визначення в статті 2 Закону більш ширшого переліку джерел права, яким має керуватися суд при здійсненні правосуддя, аніж це було передбачено раніше, а саме, норма про те, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України, є безумовно позитивним кроком на шляху до утвердження принципу верховенства права в Україні, про який вже йшлося вище, адже міжнародні акти та міжнародне право в цілому вже тривалий час де-юре і де-факто визнається пріоритетним щодо права національного, тим паче, у випадках, коли останнє не містить відповідних норм, здатних врегулювати певну юридичну ситуацію, або ж коли зміст наявних норм суперечить нормам міжнародного права. Безпосереднє застосування українськими судами цих норм має забезпечити належний рівень правового порядку в нашій державі, а окрім того, засвідчити свідоме прагнення України до гармонізації національного законодавства і наближення його до європейських стандартів і загальновизнаних принципів і норм міжнародного права.

2. Стаття 13 Закону передбачає обов’язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів. З одного боку, це може в подальшому створити низку проблем при процесуальному застосуванні судами відповідних законів, оскільки єдність загальних принципів судочинства, передбачена Конституцією, вимагає і необхідності вироблення однакових (загальних) принципів застосування рішень судів при прийнятті рішень іншими судами. Разом з тим, закріплення преюдиційності судових рішень на законодавчому рівні може стати першим кроком до визнання судового прецеденту в якості офіційного джерела права в Україні, про що вже давно йдеться, однак допоки конкретних рішень на користь цього законодавцем не прийнято.

3. Статтею 15 Закону запроваджується єдина автоматизована система документообігу в судах. Це означає, що як при одноособовому, так і при колегіальному розгляді справ у судах, суддя-доповідач для розгляду конкретної справи визначатиметься автоматизованою системою документообігу за принципом вірогідності розподілу справ під час реєстрації в суді позовних заяв, клопотань та скарг. Це одна з найбільш позитивних новел, передбачених новим Законом, адже вона спрямована на мінімізацію адміністративного чи будь-якого іншого впливу на суд при розгляді й вирішенні ним тих чи інших справ, і, відтак, значно звужує можливе поле для корупції в системі правосуддя.

4. Стаття 17 нового Закону позбавляє український судоустрій системи військових судів. Це безумовно прогресивна норма, яка позитивним чином позначиться на організації судочинства в Україні, враховуючи, що військові суди вже давно морально застаріли і є пережитком радянського авторитарного минулого. Окрім того, в Україні створюється новий спеціалізований суд — з розгляду цивільних та кримінальних справ, що, на наш погляд, дозволить суттєво розвантажити суди загальної юрисдикції, а окрім того, завершити процес спеціалізації судочинства в Україні, розпочатий створенням спеціалізованих судів спочатку з господарських (які до того були арбітражними), а потім і з адміністративних справ.

5. Негативним, на нашу думку, є надання Державній судовій адміністрації України повноважень щодо визначення кількості суддів у судах (ст. 19). Ця норма ще більше ускладнює і без того заплутаний і незрозумілий статус цього органу, а окрім того, надає йому повноваження, що дозволять йому суттєво впливати на суд, а отже, робити його підконтрольним, що прямо суперечить його природі.

6. Досить загрозливою нам видається норма Закону щодо порядку ліквідації судів загальної юрисдикції. Так, нею передбачено, що Президент України утворює та ліквідовує суди за поданням Міністра юстиції України на підставі «пропозиції» голови відповідного вищого спеціалізованого суду. Попередник нинішнього глави держави своїми діями яскраво засвідчив, що в разі потреби можна легко ліквідувати «незручний» суд, і, тим самим, навіки поховати правосуддя. Зрозуміло, що вказана норма Закону всього лише деталізує конституційну норму, яка саме до повноважень Президента України віднесла компетенцію щодо утворення та ліквідації судів, однак процедура їх утворення і ліквідації має бути не лише чіткою, а й достатньо складною, принаймні настільки, аби змусити суб’єктів, уповноважених на її здійснення, добре подумати, перш ніж ухвалювати рішення з цього приводу.

7. Частина 1 статті 20 Закону віднесла компетенцію щодо призначення суддів на адміністративні посади в судах загальної юрисдикції до функцій Вищої ради юстиції, що, на нашу думку, суттєво розширює її повноваження, порівняно з конституційними, визначеними статтею 131 Основного Закону. Разом з тим, чітке визначення складу та кваліфікації Верховного Суду України в статті 39 розглядуваного Закону є, без сумніву, позитивним кроком та давно назрілим. Відтепер, Верховний Суд налічуватиме лише 20 суддів (по 5 суддів від чотирьох спеціалізованих юрисдикцій — цивільної, кримінальної, господарської та адміністративної) та переглядатиме справи з підстав неоднакового застосування судами (судом) касаційної інстанції однієї і тієї ж норми матеріального права у подібних правовідносинах; справи у разі встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов’язань при вирішенні справи судом, а також виконуватиме повноваження, відведені йому Конституцією (зокрема, щодо надання висновку про наявність чи відсутність у діяннях, в яких звинувачується Президент України, ознак державної зради або іншого злочину (як учасник процедури імпічменту Президента); та щодо звернення до Конституційного Суду України з приводу конституційності законів, інших правових актів, а також щодо офіційного тлумачення Конституції та законів України — як суб’єкт права на конституційне подання).

8. Не зовсім коректною та логічною, на наш погляд, є норма про декларування видатків суддів, передбачена статтею 54 Закону. Без сумніву, сам факт такого декларування є важливою превенцією для попередження корупції в судах, однак абсурдний спосіб, у який це планується робити, наводить на міркування щодо сумнівності намірів законодавця, що встановлює його. Так, із змісту даної статті випливає, що якщо суддя хоча б раз на рік витратив суму, яка перевищує його місячний заробіток, то він має задекларувати всі свої видатки (аж до найдрібніших, у повному обсязі), у той же час, суддя може взагалі не декларувати видатків, якщо він не витрачав одноразово зазначеної у Законі грошової суми.

9. Позитивним є намагання закріпити в статті 55 Кодекс етики судді законодавчо, проте дана норма навряд чи виправдає себе на практиці без фіксації на тому ж рівні (законодавчому) принципів, загальних засад та обов’язкових вимог щодо етичних норм та правил поведінки судді.

10. Законом вперше широко і детально висвітлено статус народних засідателів, через яких, згідно Конституції України, народ безпосередньо бере участь у здійсненні правосуддя. Встановлений порядок і критерії відбору кандидатів, а також порядок їх участі у провадженні судочинства не можна не оцінити позитивно, однак натомість викликала розчарування норма про статус присяжних як ще одного виду суб’єктів, через які народ реалізовує свою владу в судах. їм присвячено лише одну статтю, обсяг якої не дозволяє з’ясувати їх правовий статус і роль у системі судоустрою. Залишається сподіватися, що цей прикрий недолік буде виправлено в одній з наступних редакцій прийнятого Закону.

11. Ймовірно, однією з ключових новацій розглядуваного Закону, яка покликана значно удосконалити процес добору осіб, які провадитимуть в нашій країні судочинство, і також суттєвою мірою підвищити рівень їхньої фаховості, ефективності та особистої відповідальності, а також ліквідувати корупцію при призначенні їх на посади, є система відбору та атестації претендентів на посаду судді, а також порядок притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, всі аспекти якого говорять про чітке прагнення законодавця зробити його максимально не- упередженим і прозорим.

Щодо відбору осіб на посади суддів, відтепер спеціальна підготовка кандидата на посаду судді включатиме теоретичну підготовку в одному із спеціалізованих вищих навчальних закладів України та практичну підготовку в Національній школі суддів України. Така підготовка проводитиметься протягом півроку за рахунок коштів Державного бюджету. На період проходження кандидатом підготовки за ним зберігатиметься основне місце роботи і виплачуватиметься стипендія в розмірі не менше двох третин посадового окладу судді місцевого суду загальної юрисдикції.

Кандидати, які успішно пройдуть таку підготовку, направлятимуться до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України для складення кваліфікаційного іспиту. Останній полягатиме у виявленні належних теоретичних знань та рівня професійної підготовки кандидата, ступеня його готовності здійснювати правосуддя з питань юрисдикції відповідного суду, а також особистих і моральних якостей. Цей іспит проводитиметься шляхом письмового анонімного тестування та виконання практичного завдання з метою виявлення рівня практичних навичок та умінь у застосуванні закону. При цьому, хід тестування фіксуватиметься за допомогою технічних засобів відео- та звукозапису. Особи, які успішно пройдуть тестування, зараховуватимуться Вищою кваліфікаційною комісією суддів до кадрового резерву.

Що ж до самого процесу проведення суддівської спецпідготовки, то для її проведення в Україні відповідно до Закону буде засновано Школу суддів України, яка діятиме при Вищій кваліфікаційній комісії суддів України і основним призначенням якої стане підготовка висококваліфікованих кадрів для судової системи та проведення наукових досліджень з питань удосконалення судочинства. Очікується, що цю Школу буде сформовано на базі діючої нині Академії суддів України (яка діє при Державній судовій адміністрації).

Тим не менше, на тлі описаного вище порядку відбору кандидатів у судді видається досить сумнівною за нинішніх умов норма нового Закону щодо порядку призначення осіб на посаду судді безстроково, за якою питання про обрання кандидата на посаду судді безстроково розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновків парламентського профільного комітету з питань правосуддя та будь- яких перевірок (аналогічний порядок передбачено і для вирішення питання про звільнення зазначених осіб з посад). Вочевидь, законодавець розраховує, що особи, які спершу пройшли описану вище спецпідготовку, а потім протягом п’яти років пропрацювали на посаді судді вперше, заслуговують такої довіри, що й орган, який уповноважений Конституцією приймати рішення про обрання їх на посаду судді, навіть не може це питання розглянути детально та обговорити. Гарантом такої довіри, судячи з усього, мають виступити Вища кваліфікаційна комісія суддів України, з одного боку, та Вища рада юстиції України — з іншого. До слова, повноваження першої дуже суттєво розширені в порівнянні з тим, що вона мала їх до сьогодні. Залишається сподіватися, що ВККСУ разом із Вищою радою юстиції приділятимуть більшу частку своєї уваги ретельній підготовці й відбору кандидатів на посади суддів, а не з'ясуванню при взаємодії між собою того, хто головний.

12. Проблематичним видається запровадження коментованим Законом Служби дисциплінарних інспекторів та процедура їх направлення для перевірки. Так, Законом передбачено, що дисциплінарні інспектори за дорученням члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, до якого вони прикріплені, попередньо аналізують заяви та повідомлення про неправомірні дії суддів з метою виявлення підстав для відкриття дисциплінарних справ та здійснення перевірок; готують проекти висновків про наявність підстав для притягнення суддів місцевих та апеляційних судів до дисциплінарної відповідальності, а також виконують інші доручення члена Комісії в ході дисциплінарного провадження стосовно судді. Зазначені положення однозначно необхідно доопрацювати та деталізувати, аби обмежити можливі зловживання та перевищення повноважень як з боку цих інспекторів, так і з боку посадових осіб, що направлятимуть їх на таку перевірку.

Аналогічне зауваження маємо і до норми статті 153 Закону, якою передбачається створення в судах України Служби судових розпорядників. Сама по собі ініціатива, звісно, позитивна і корисна; передбачається, що судові розпорядники виконуватимуть роль своєрідних судових приставів, тобто забезпечуватимуть додержання особами, які перебувають у суді, встановлених правил, виконання ними розпоряджень головуючого в судовому засіданні тощо. Однак їхній правовий статус необхідно краще уточнити в процесуальному законодавстві, аби гарантувати усім учасникам судового процесу повноту їхніх процесуальних прав.

13. Нарешті, останньою, однак, не менш важливою, зміною, яку приніс із собою новий Закон про судоустрій і статус суддів, є зміна правового статусу Державної судової адміністрації України. Кращою ініціативою у регламентації її статусу, звісно, стала б повна ліквідація ДСА, однак і ті положення, які визначили у Законі її новий статус, можна назвати, як мінімум, неоднозначними.

Якщо раніше Державна судова адміністрація була центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що відповідала, зокрема, за організаційне і матеріально-технічне забезпечення діяльності судів України, то тепер ДСА з органу виконавчої влади успішно перетворюється на виконавчий орган судової влади, що вносить не меншу плутанину у її специфічний юридичний статус, аніж це було раніше.

За новим Законом Державна судова адміністрація України, як і донині, здійснює організаційне забезпечення діяльності органів судової влади. Щоправда, її повноваження, перелічені в статті 145 Закону, перетворюють її на своєрідний апарат всієї судової системи України. Цю роботу, на наш погляд, з успіхом могли б виконувати безпосередньо апарати самих судів.

Єдиний позитивний аспект в новому статусі ДСА, це фактичне підпорядкування її Раді суддів України — одному з двох вищих органів суддівського самоврядування в нашій державі. Разом з тим, це створює майже безпрецедентну ситуацію — Державна судова адміністрація, залишаючись по суті органом виконавчої влади, стає виконавчим органом судової влади; це відверто порушує принцип поділу владу — тепер, щоправда, уже вбік судової гілки, що призводить до необґрунтованих перекосів владних повноважень і неодмінно створить нові проблеми в ході реалізації коментованого Закону в подальшому. Тим не менше, цю ініціативу прийнято, і нам залишається лише чекати на перші паростки від реалізації нового Закону. Якими вони будуть, дізнаємося невдовзі.

Підсумовуючи вищезазначене, маємо сказати, Закон у тому вигляді, в якому його прийнято Верховною Радою, потребує подальшого системного доопрацювання і практичного удосконалення, чимало його норм мають відверто сумнівний характер, а окремі з них дадуть реальні результати лише через роки, однак що вже точно не викликає сумнівів, так це те, що судова система України в її нинішньому вигляді потребує негайного реформування. І якщо цей Закон стане першою, але не останньою віхою такого реформування, його прийняття однозначно матиме позитивне значення для вітчизняних правової і судової систем і, матимемо надію, допоможе їм досягти того рівня відповідності європейським та світовим стандартам, за якого досягнення правової держави і утвердження принципу верховенства права стануть в Україні остаточною перемогою здорового глузду над несправедливістю і владним свавіллям.

Пропонований читачеві науково-практичний коментар до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» містить нормативний аналіз цього Закону.

Викладено правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя судами. Прокоментовано систему судів загальної юрисдикції, правові основи її організації. Детально висвітлено нормативні вимоги Закону щодо формування корпусу професійних суддів, а також їх права і гарантії статусу. Проаналізовано питання участі у здійсненні правосуддя народних засідателів і присяжних. Значну увагу приділено роз’ясненню питань суддівського самоврядування та дисциплінарної відповідальності суддів. Широко аналізуються зміни, внесені до актів законодавства України нормами Прикінцевих положень. Додаються тексти і витяги з текстів нормативно-правових актів з питань судоустрою.

Мета коментаря — дати чітке системне уявлення про судову владу як соціально-правовий інститут, розкрити правові та організаційні проблеми її функціонування внаслідок проведення судової реформи в державі. На основі чинного законодавства, практики його застосування і досягнень юридичної науки розглядаються питання змісту, ознак, принципів, функцій та форм реалізації судової влади, статусу та особливостей формування суддівського корпусу, порядку побудови судової системи України.

Видання розраховано на суддів та працівників суду, прокурорів, працівників інших правоохоронних органів, студентів, аспірантів і викладачів юридичних спеціальностей вищих навчальних закладів, а також усіх, хто цікавиться питаннями судоустрою і проблемами організації судової влади на теренах України.

ЗАМІСТЬ ВСТУПУ

З Листа Верховного Суду України до Президента України у зв’язку з прийняттям Закону «Про судоустрій і статус суддів» від 12.07.2010 р.

7 липня 2010 року Верховною Радою України прийнято у другому читанні і в цілому Закон України «Про судоустрій і статус суддів» (далі — Закон).

Законом пропонується по-новому визначити організацію здійснення правосуддя, систему судів загальної юрисдикції, статус суддів, систему та порядок здійснення суддівського самоврядування, а також установити систему і загальний порядок забезпечення діяльності судів. Крім того, Законом вносяться зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, Цивільного процесуального кодексу України, Господарського процесуального кодексу України, Кримінально-процесуального кодексу України, Кримінального кодексу України, Бюджетного кодексу України, Кодексу України про адміністративні правопорушення, законів України «Про Вищу раду юстиції», «Про статус народного депутата України», «Про прокуратуру» тощо.

Ухвалення парламентом цього Закону фактично знаменує завершення проголошеної Вами судово-правової реформи, що мала на меті утвердження в Україні незалежного та справедливого суду.

Однак аналіз змісту вказаного Закону свідчить про те, що ряд його концептуальних положень не відповідає визначеним Конституцією України основним засадам функціонування судової влади, здійснення правосуддя, побудові судової системи, гарантіям незалежності суддів та права громадян на судовий захист. Закон містить численні юридично необґрунтовані положення, прогалини, внутрішні суперечності, що унеможливлює належне врегулювання ним правових засад судоустрою, статусу суддів та судочинства відповідно до Основного Закону України та міжнародних стандартів у сфері правосуддя.

Процедура підготовки, обговорення та ухвалення цього Закону також, на жаль, засвідчила, що поставлене Вами завдання провести суспільно-орієнтовану реформу в інтересах громадян України з урахуванням позиції судової влади, вітчизняних науковців та експертів, міжнародних інституцій залишилося декларацією, а прийнятий Верховною Радою України Закон не тільки не забезпечує належного врегулювання діяльності судової влади та здійснення правосуддя, а, навпаки, створює передумови і несе серйозні загрози посягань на незалежність судової влади, а також гарантоване Конституцією України право громадян на судовий захист. Крім того, цей Закон є суттєвим кроком назад в утвердженні України як демократичної та правової держави, що неминуче негативно позначиться на іміджі нашої держави в очах міжнародного співтовариства.

Вважаю за необхідне звернути Вашу увагу лише на основні концептуальні зауваження до Закону, а також на ті його положення, які не відповідають Конституції України та міжнародним стандартам.

1. Запропонована Законом система судоустрою не відповідає визначеним Конституцією України організаційним засадам побудови системи судів загальної юрисдикції, значно ускладнює доступ громадян до правосуддя, містить суттєві загрози конституційним гарантіям права громадян на судовий захист.

За змістом положень Закону (статті 17, 18, 21, 22, 26, 27, 31, 32, 36, 38, 39, 44) в Україні фактично запроваджується повна (суцільна) спеціалізація судів усіх рівнів, а отже, реалізується підхід, за яким усі суди в Україні є спеціалізованими.

Однак такий підхід до реалізації принципу спеціалізації системи судів загальної юрисдикції не ґрунтується на конституційних приписах. Системний аналіз положень Конституції України засвідчує, що спеціалізація судів є одним із принципів побудови системи судів загальної юрисдикції, однак при цьому не поширюється на всі види судочинства. Це означає, що спеціалізовані суди входять до єдиної системи судів загальної юрисдикції, проте не означає і не може означати, що ця система складається виключно зі спеціалізованих судів, тобто є системою спеціалізованих судів.

З огляду на положення Основного Закону в Україні мають функціонувати як загальні, так і спеціалізовані суди. Саме загальні суди, які в будь-якій державі становлять основу судової системи, повинні забезпечувати розгляд переважної кількості судових справ. Ідея створення спеціалізованих судів полягає у необхідності забезпечення розгляду конкретних вузьких специфічних категорій спорів суддями, що мають відповідну професійну підготовку.

Зазначене підтверджується, зокрема, положеннями частини четвертої статті 127 Основного Закону України, яка передбачає для суддів спеціалізованих судів обов’язкову наявність фахової підготовки з питань юрисдикції цих судів, можливість здійснення ними правосуддя лише у складі колегій суддів, що, до речі, не знайшло свого відображення у Законі.

Слід наголосити, що відповідність існуючої системи судів загальної юрисдикції (за якою місцевими загальними судами як судами першої інстанції, апеляційними судами, утвореними за принципом територіальності відповідно до установленого Конституцією України адміністративно-територіального устрою, як судами апеляційної інстанції, та Верховним Судом України як судом касаційної інстанції здійснюється розгляд цивільних, кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення) визначеній Конституцією України системі побудови судів неодноразово підтверджувалася у рішеннях Конституційного Суду України, зокрема, від 11 грудня 2003 року № 20-рп/2003 (справа про Касаційний суд України) та від 11 березня 2010 року № 8-рп/2010.

Натомість запропоноване у Законі визначення всіх судів в Україні як спеціалізованих не має жодного правового, економічного, наукового обґрунтування, має штучний характер та призведе до руйнації системи судів загальної юрисдикції як єдиної системи судів, зниження рівня судового захисту гарантованих Конституцією України прав та свобод людини і іромадянина.

Про штучність і надуманість запропонованого Законом підходу до визначення спеціалізації судів свідчать його положення, що визначають спеціалізацією розгляд судами в межах однієї юрисдикції цивільних та кримінальних справ, які через правову природу, різні засади здійснення судочинства в кримінальному та цивільному процесі суттєво відрізняються. Водночас Законом навіть не передбачається обов’язковість утворення окремих палат з розгляду цивільних та кримінальних справ у судах апеляційної інстанції (частина п’ята статті 26 Закону).

Ще більші застереження щодо відповідності Конституції України та юридичної обґрунтованості викликає ідея створити новий вищий спеціалізований суд — Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

По-перше, цей суд за своєю суттю не є спеціалізованим, оскільки він буде “спеціалізуватися” на розгляді не однієї, а кількох різних за своєю природою категорій судових справ. Сферою його діяльності буде щонайменше дві юрисдикції — цивільна та кримінальна. Про штучність і надуманість такого “судового утворення” свідчить навіть його назва, яка кардинально відрізняється від назв інших вищих спеціалізованих судів — Вищого адміністративного суду України та Вищого господарського суду України.

2. Положення Закону, які визначають роль та місце Верховного Суду України в системі судової влади, не відповідають установленому статтею 125 Конституції України статусу Верховного Суду України як найвищого судового органу в системі судів загальної юрисдикції.

Так, положеннями статей 38 і 39 Закону, а також нормами, якими пропонується внести зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України та Кримінально-процесуального кодексу України, Верховний Суд України позбавляється судових функцій (функцій судового органу), що суперечить приписам частини третьої статті 124, частини третьої статті 125 Конституції України, відповідно до яких судочинство в Україні здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції, а найвищим судовим органом у системі судів загальної юрисдикції є Верховний Суд України.

Визначення Конституцією України Верховного Суду України як найвищого судового органу безпосередньо пов’язано з його повноваженнями щодо здійснення правосуддя, яке має реалізовуватися шляхом наділення законом процесуальними повноваженнями суду касаційної інстанції, суду з перегляду рішень вищих спеціалізованих судів, іншими повноваженнями, що дадуть змогу забезпечити єдність судової практики, однакове застосування закону всіма судами загальної юрисдикції на території України (як це передбачено чинним законодавством).

Натомість повноваження Верховного Суду України як судового органу обмежуються переглядом справ з підстав неоднакового застосування судами (судом) касаційної інстанції однієї і тієї ж норми матеріального права в подібних правовідносинах у порядку, передбаченому процесуальним законом, а також переглядом справ у разі встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов’язань при вирішенні справи судом.

При цьому змінами, внесеними до процесуальних законів (Розділ XII «Прикінцеві положення»), передбачається, що вирішення питання про допуск справи до провадження Верховного Суду України здійснюється колегією у складі п’яти суддів відповідного вищого спеціалізованого суду, про перегляд рішення якого з підстав неоднакового застосування судами (судом) касаційної інстанції однієї і тієї ж норми матеріального права у подібних правовідносинах подано заяву.

Таким чином, Верховний Суд України позбавляється процесуальних можливостей виконувати свою конституційну функцію, перегляду рішень нижчих судів (у тому числі абсолютної більшості рішень вищих судів), взагалі перестає бути судовим органом. Такий підхід фактично передбачає визначення компетенції Верховного Суду України як судового органу щодо розгляду справ не законом, а судовим органом нижчого рівня, щодо законності рішення якого подано заяву. Крім того, це означає штучне вивершення вищих спеціалізованих судів над Верховним Судом України, що вочевидь не відповідає Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на розгляд справи безстороннім судом, права на суд, встановлений законом.

Несумісними з конституційним визначенням Верховного Суду України як найвищого судового органу є і положення Закону, якими суттєво звужуються повноваження Пленуму Верховного Суду України. Так, Пленум Верховного Суду України позбавляється права надавати судам роз’яснення з питань застосування законодавства на основі узагальнення судової практики та аналізу судової статистики; у разі необхідності визнавати нечинними роз’яснення Пленуму вищого спеціалізованого суду (чинний Закон України «Про судоустрій і статус суддів» передбачає такі права в пункті 2 частини другої статті 47).

На практиці це унеможливить однакове застосування Закону всіма судами загальної юрисдикції, спричинить масові конфлікти між судами різних спеціалізацій щодо їх компетенції, що в підсумку неминуче негативно позначиться на якості правосуддя, ефективності судового захисту прав та свобод громадян і призведе до істотного збільшення кількості звернень громадян України до Європейського суду з прав людини.

На помилковість такого підходу у визначенні статусу Верховного Суду України неодноразово вказувала Європейська комісія «За демократію через право» (Венеціанська комісія), рекомендації якої полягають у необхідності посилення процесуальної ролі Верховного Суду України, закріпленні за ним статусу касаційного суду (як це є у всьому цивілізованому світі), спрощенні судових процедур і ліквідації зайвих рівнів судочинства.

У своїх зауваженнях до проекту Закону України «Про судоустрій і статус суддів», надісланого Міністерством юстиції України до Венеціанської комісії для отримання висновку, один із провідних експертів Ради Європи доктор Стефан Гасс прямо зазначає: «Верховний Суд України в частині своїх юрисдикційних повноважень практично знищується, що є унікальним явищем для європейського конституційного права». У зв’язку з цим знову наголошується на необхідності створення триланкової системи судочинства шляхом приєднання вищих спеціалізованих судів до Верховного Суду України.

3. Закон передбачає наділення органів та посадових осіб, які не належать до судової влади, значним обсягом повноважень щодо організації та діяльності судів, визначення судоустрою та статусу суддів поза встановленою Конституцією України їх компетенцією. Таким чином, створюються передумови для неправомірного впливу на суд, втручання у діяльність судових органів та суддів, порушення принципів незалежності суддів і самостійності судів.

3.1. Законом продовжується неконституційна практика розширення повноважень Вищої ради юстиції.

Вища рада юстиції як державний орган може діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий статус Вищої ради юстиції визначено Основним Законом України, про що спеціально наголосив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 21 травня 2002 року № 9-рп у справі про Закон України «Про Вищу раду юстиції».

З огляду на це не відповідає Конституції України положення частини першої статті 20 Закону, яким передбачено, що голова місцевого суду, його заступник, голова апеляційного суду, його заступники, голова вищого спеціалізованого суду, його заступники призначаються на посади та звільняються з посад Вищою радою юстиції за пропозицією відповідної ради суддів.

Стаття 131 Конституції України містить вичерпний перелік повноважень Вищої ради юстиції, до яких не віднесено призначення суддів на адміністративні посади.

У пункті 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 жовтня 2001 року № 14-рп/2001, яке згідно з частиною другою статті 150 Конституції України є обов’язковим до виконання на території України, зазначається, що за змістом пункту 1 частини першої статті 131 Конституції України право внесення подань Верховній Раді України про обрання суддів безстроково та призначення суддів на адміністративні посади в судах загальної юрисдикції на Вищу ралу юстиції не поширюється.

Таким чином, у черговий раз проігноровані обов’язкові до виконання рішення Конституційного Суду України, у яких вказувалося на необхідність невідкладного законодавчого врегулювання порядку призначення суддів на адміністративні посади. Натомість пропонується узаконити порядок, який не відповідає Конституції України.

З цих же підстав не відповідають визначеній Конституцією України компетенції Вищої ради юстиції і положення Закону, якими Вища рада юстиції наділяється повноваженнями здійснювати розгляд скарг на рішення Вищої кваліфікаційної комісії щодо результатів кваліфікаційного іспиту (частина десята статті 69) та про відмову у рекомендуванні кандидата на обрання суддею безстроково (частина друга статті 76).

3.2. Частиною першою статті 19 Закону передбачено, що суди загальної юрисдикції утворюються і ліквідовуються Президентом України за поданням Міністра юстиції України на підставі пропозиції голови відповідного вищого спеціалізованого суду.

Однак наділення Президента України повноваженням ліквідовувати суди не відповідає пункту 23 частини першої статті 106 Конституції України, якою передбачено повноваження Президента України лише утворювати суди.

Відповідно до пункту 31 частини першої статті 106 Конституції України повноваження Президента України визначаються лише Основним Законом України. На цю обставину Конституційний Суд України неодноразово вказував у своїх рішеннях, зокрема у Рішенні від 10 квітня 2003 року № 7-рп/2003 (справа про гарантії діяльності народного депутата України), в якому сказано, що «повноваження Президента України вичерпно визначені Конституцією України, а це унеможливлює прийняття законів, які встановлювали б інші його повноваження (права та обов’язки)», та в Рішенні від 7 квітня 2004 року № 9-рп/2004 (справа про Координаційний комітет), згідно з яким повноваження Президента України, як і повноваження Верховної Ради України, визначаються Конституцією України.

Те, що поняття «утворення судів» не включає в себе їх «ліквідацію», підтверджується положеннями пункту 92 статті 116 Конституції України, яка наділяє Кабінет Міністрів України окремими повноваженнями утворювати, реорганізовувати та ліквідовувати відповідно до закону міністерства та інші центральні органи виконавчої влади.

3.3. Водночас положенням частини четвертої статті 20 Закону передбачено, що кількість суддів у суді визначається Міністром юстиції України за поданням Державної судової адміністрації на підставі пропозиції голови вищого спеціалізованого суду.

Враховуючи, що встановлення кількості суддів у суді є складовою частиною процесу утворення суду, це положення закону не відповідає пункту 23 частини першої статті 106 Конституції України, згідно з якою суди у визначеному законом порядку утворює Президент України.

3.4. У цілому схвально оцінюючи положення Закону, якими на виконання резолюцій Ради Європи щодо необхідності підпорядкування Державної судової адміністрації судовій владі передбачено, що Державна судова адміністрація підзвітна з’їзду суддів. Голова та заступники Державної судової адміністрації призначаються Радою суддів України, необхідно зазначити, що обсяг повноважень Державної судової адміністрації, її територіальних управлінь та посадових осіб, визначений Законом, зокрема, щодо керівництва апаратами судів, представництва у Вищій кваліфікаційній комісії суддів України, не узгоджується зі статусом та завданнями цього органу.

4. Закон містить концептуальні недоліки в частині утворення та функціонування Вищої ради юстиції та Вищої кваліфікаційної комісії суддів України — органах, що відіграють ключову роль у питаннях суддівської кар’єри: призначення на посаду, обрання безстроково, притягнення до дисциплінарної відповідальності суддів.

Зокрема, Законом передбачається, що два з трьох членів Вищої ради юстиції, які призначаються відповідно Президентом України та Верховною Радою України, один із двох членів, які призначаються з’їздом адвокатів, один із двох членів, які призначаються Всеукраїнською конференцією працівників прокуратури, один із двох членів, які призначаються З’їздом представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ, призначаються з числа суддів. Ці положення закону хоч начебто і забезпечують представництво у Вищій радії юстиції більшості суддів, та жодним чином не наближають Україну до виконання міжнародних стандартів у цій сфері, зокрема Європейської хартії про закон «Про статус суддів», яка передбачає, що не менше половини складу такого органу мають становити судді, обрані суддями.

До того ж, навіть такі «демократичні та прогресивні» зрушення в порядку формування Вищої ради юстиції набудуть чинності лише після закінчення терміну, на який було призначено попередніх членів Вищої ради юстиції, тобто не раніше спливу п’яти — шести років.

За таких умов внесення змін до Конституції України, яке має привести склад Вищої ради юстиції у відповідність з загальновизнаними міжнародними стандартами у цій сфері, знову відкладається на невизначений термін. А отже, невиконаними залишаться і зобов’язання, які взяла на себе Україна, вступаючи до Ради Європи.

5. Неприйнятною є визначена Законом концепція здійснення суддівського самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 112 Закону суддівське самоврядування — це самостійне колективне вирішення суддями питань внутрішньої діяльності судів. Відповідно до частини другої цієї ж статті Закону суддівське самоврядування є однією з гарантій забезпечення самостійності та незалежності суддів. Діяльність органів суддівського самоврядування має сприяти створенню належних організаційних та інших умов для забезпечення нормальної діяльності судів і суддів, утверджувати незалежність суду, забезпечувати захист суддів від втручання в їх діяльність, а також підвищувати рівень роботи з кадрами у системі судів.

Питання гарантій незалежності суддів неодноразово були предметом розгляду в Конституційному Суді України. Зокрема, в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 126 Конституції України та частини другої статті 13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) Конституційний Суд України констатував, що гарантована Конституцією України незалежність суддів забезпечується також і здійсненням суддівського самоврядування. Не допускається зниження гарантій рівня незалежності і недоторканності суддів у разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.

На сьогоднішній день за штатними розписами в Україні працює 8922 судді, із них 6632 — у загальних судах, 1171 — в спеціалізованих адміністративних судах, 1119 — у спеціалізованих господарських судах.

Відповідно до Конституції України суди загальної юрисдикції утворюють єдину систему судів. Єдність судової системи підтверджується також тим, що судді всіх судів мають єдиний статус — це посадові особи, які відповідно до Конституції України наділені повноваженнями здійснювати правосуддя і виконувати свої обов'язки на професійній основі в Конституційному Суді України та судах загальної юрисдикції. На суддів усіх без винятку судів поширюються встановлені Конституцією та іншими законами України гарантії незалежності та недоторканності. Навпаки, будь-яких переваг судам чи суддям залежно від спеціалізації суду законодавством України не передбачено.

Ці основоположні засади судоустрою та статусу суддів у Законі порушуються.

Зокрема, у частині першій статті 124 Закону пропонується встановити, що делегати на з’їзд суддів України обираються конференцією суддів загальних судів, конференцією суддів господарських судів, конференцією суддів адміністративних судів за принципом рівного представництва від кожної судової юрисдикції. Кожна область, Автономна Республіка Крим, міста Київ та Севастополь мають бути представлені трьома суддями від кожної судової юрисдикції.

Таким чином, 6632 судді загальних судів буде представляти на з’їзді в два рази менше делегатів, ніж 2290 суддів спеціалізованих судів. Ці норми є відверто дискримінаційними стосовно до суддів загальних судів (хоча, як зазначалося вище, зі змісту Закону складно зрозуміти, чи будуть взагалі існувати загальні суди).

У статті 121 та частині другій статті 126 Закону пропонується встановити, що до рад суддів входять по 11 суддів, обраних конференціями суддів відповідної судової юрисдикції. Рада суддів України обирається з’їздом суддів України у складі також одинадцяти суддів.

До складу Ради суддів України входять по три представники від кожної судової юрисдикції та по одному представнику від Конституційного Суду України та Верховного Суду України.

Отже, зазначені норми Закону також є дискримінаційними щодо суддів загальних судів, оскільки у Раді суддів України 6632 судді загальних судів будуть представлені трьома суддями (один член Ради суддів України від 2211 суддів), а 2290 суддів спеціалізованих судів — шістьма суддями (один член Ради суддів України від 382 суддів).

Загалом слід вказати, що Закон, встановлюючи багаторівневу, складну структуру органів суддівського самоврядування, насправді не забезпечує ці органи відповідними дієвими повноваженнями щодо вирішення питань внутрішньої організації діяльності суду, що робить проголошені проектом завдання та функції органів суддівського самоврядування виключно декларативними.

6. Ціла низка положень Закону прямо суперечить Конституції України, яка має найвищу юридичну силу. Водночас окремі конституційні положення щодо правосуддя не знайшли належного правового регулювання у Законі.

6.1. Так, положення частин четвертої та п’ятої статті 12 Закону, якими передбачено, що у судах, поряд з державною, можуть використовуватися регіональні мови або мови меншин відповідно до Закону України «Про ратифікацію Європейської хартії регіональних мов або мов меншин» в порядку, встановленому процесуальним законом, використання в судочинстві регіональних мов або мов меншин гарантується державою та забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України, суперечать статті 10 Конституції України, відповідно до якої державною мовою є українська мова.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 14 грудня 1999 року № 10- рп/99 (у справі про застосування української мови) роз’яснив, що положення частини першої статті 10 Конституції України, за яким «державною мовою в Україні є українська мова», треба розуміти так, що українська мова як державна є обов’язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п'ята статті 10 Конституції України). Поряд із державною мовою можуть використовуватися російська та інші мови національних меншин у межах і порядку, що визначаються законами України, виключно при здійсненні повноважень місцевими органами виконавчої влади, органами Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування.

Відповідна правова позиція висловлена і в Рішенні Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року № 8-рп/2008, де зазначається, що суди реалізують державну мову в процесі судочинства та гарантують право громадян щодо використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють, відповідно до Конституції і законів України. Таким чином, Основним Законом України закладено конституційні основи для використання української мови як мови судочинства та водночас гарантовано рівність прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою (пункт 5.1 мотивувальної частини).

Крім того, Закон України «Про ратифікацію Європейської хартії регіональних мов або мов меншин» передбачає застосування регіональних мов та мов меншин у кримінальному, адміністративному та кримінальному судочинстві виключно в частині надання дозволу на подання документів і доказів регіональними мовами або мовами меншин.

6.2. Положення частини першої статті 79 Закону, згідно з яким переведення судді, обраного безстроково, з одного суду до іншого суду того самого рівня і спеціалізації здійснюватиметься Президентом України, не відповідає положенням Конституції України, яка не передбачає таких повноважень Президента України.

6.3. На відміну від чинного Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ухвалений парламентом Закон не містить положень, які б передбачали реальне функціонування суду присяжних, як це визначено Конституцією України.

За таких умов гарантоване статтею 5 Конституції України право народу на безпосереднє здійснення правосуддя судом присяжних знову на невизначений час залишається на рівні декларації, що унеможливить здійснення народом у законних формах дієвого контролю за владою.

6.4. У Законі, зокрема в статті 50, яка визначає статус судді, нормах, що регулюють процедуру призначення та обрання суддів, не реалізовані положення статті 127 Конституції України в частині визначення вимог до суддів спеціалізованих судів, зокрема те, що суддями спеціалізованих судів можуть бути особи, які мають фахову підготовку з питань юрисдикції цих судів, і ці судді відправляють правосуддя лише у складі колегій суддів.

7. Підтримуючи необхідність проведення в Україні комплексної судово- правової реформи, ключовою складовою якої є реформування процесуального законодавства, слід констатувати, що запропонованими змінами до Кодексу адміністративного судочинства України, Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України та Кримінально-процесуального кодексу України (відповідно пункти 2.2–2.5 розділу XII «Прикінцеві положення» Закону) суттєво звужуються процесуальні можливості судового захисту прав і свобод фізичних осіб, прав та законних інтересів юридичних осіб, а також інтересів держави в судах загальної юрисдикції в Україні. Це полягає, зокрема, в значному скороченні строків позовної давності, термінів апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, зниженні рівня гласності та відкритості судового процесу, забезпеченні таких основних засад судочинства, як змагальність сторін, звуження права на апеляційне та касаційне оскарження тощо.

Такі пропозиції є суттєвим звуженням обсягу гарантій прав громадян на судовий захист (стаття 55 Конституції України), що є неприпустимим згідно з частиною третьою статті 22 Основного Закону України.

8. Внесений Вами на розгляд Верховної Ради України законопроект передбачав закріплення на законодавчому рівні належних гарантій оплати праці суддів. Однак, це дійсно позитивне положення законопроекту за пропозицією Кабінету Міністрів України в остаточному тексті Закону, ухваленого парламентом, суттєво знівельовано.

Закон передбачає відтермінування майже на 5 років визначення розміру посадового окладу судді на рівні 15 мінімальних заробітних плат, як це пропонувалося у внесеному Президентом України законопроекті (стаття 128 Закону).

Розуміючи складне фінансово-економічне становище у державі, вважаємо, що економія державних коштів мала б здійснюватися за рахунок інших видатків, до яких неминуче призведе реалізація окремих необґрунтованих положень Закону, а не матеріального забезпечення суддів як носіїв судової влади.

9. Попри неодноразові публічні заяви вищого керівництва держави щодо обов’язкового врахування перед прийняттям Закону позиції Венеціанської комісії, Закон ухвалено без проходження експертизи у цій комісії. При цьому звертаємо увагу на те, що у звіті співдоповідачів Моніторингового комітету Ради Європи Р. Вольвенд та М. Репс, оприлюдненому за підсумками робочого візиту до України, який відбувся 1–4 червня 2010 року, міститься заклик до парламенту забезпечити обов’язкове отримання висновку Венеціанської комісії перед остаточним прийняттям тих законопроектів, що ухвалюються на виконання зобов’язань перед Радою Європи. Із закликом дочекатися висновку Венеціанської комісії і не ухвалювати Закон на цій парламентській сесії звертався і Секретар Венеціанської комісії Т. Маркерт.

На сьогодні Моніторинговий комітет Ради Європи надіслав до Венеціанської комісії для проведення експертизи на відповідність європейським стандартам як проект Закону України «Про судоустрій і статус суддів», так і ухвалений у травні цього року Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо недопущення зловживань правом на оскарження», відносно якого Верховний Суд України вніс подання до Конституційного Суду України.

Слід зазначити, що вже оприлюднені попередні коментарі окремих членів та експертів Венеціанської комісії засвідчують, що прийнятий Верховною Радою України Закон далеко не повною мірою, як намагаються запевнити суспільство деякі представники вітчизняної влади, відповідає міжнародним стандартам у сфері правосуддя та враховує зауваження Венеціанської комісії. Вважаю, що свідоме ігнорування позиції Ради Європи при прийнятті одного з ключових для розвитку демократії та верховенства права в Україні законів може суттєво погіршити відносини України з нашими європейськими партнерами та унеможливить припинення процедури моніторингу України з боку Ради Європи.

Наведені зауваження стосуються переважно концептуальних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів і статус суддів» і не є вичерпними.

З викладеного можна зробити висновок про те, що пропонований Закон базується на хибних концептуальних засадах, багато його ключових положень суперечать Конституції України, є юридично необґрунтованими, не враховують рекомендацій Венеціанської комісії, зокрема щодо побудови судової системи. Реалізація положень цього Закону може призвести до звуження обсягу конституційних гарантій прав громадян на судовий захист, зниження рівня такого захисту, істотного збільшення кількості звернень громадян до Європейського суду з прав людини, руйнації єдиної судової системи України, посилення залежності судів і суддів.

Враховуючи викладене, прошу Вас як гаранта додержання Конституції України, прав та свобод людини і громадянина запобігти системному руйнуванню засад вітчизняного правосуддя, істотному зниженню рівня судового захисту в нашій державі і застосувати право вето до Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Голова Верховного Суду України

ЗАКОН УКРАЇНИ ПРО СУДОУСТРІЙ І СТАТУС СУДДІВ

Цей Закон визначає правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави на засадах верховенства права, визначає систему судів загальної юрисдикції, статус професійного судді, народного засідателя, присяжного, систему та порядок здійснення суддівського самоврядування і встановлює систему і загальний порядок забезпечення діяльності судів та регулює інші питання судоустрою і статусу суддів.

РОЗДІЛ І. ЗАСАДИ ОРГАНІЗАЦІЇ СУДОВОЇ ВЛАДИ

Стаття 1. Судова влада

1. Судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними згідно із законом.

2. Судову владу реалізовують професійні судді та, у визначених законом випадках, народні засідателі і присяжні шляхом здійснення правосуддя в рамках відповідних судових процедур.

3. Судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції.

Стаття 6 Конституції України закріпила судову владу як гілку державної влади в системі інших гілок державної влади — законодавчої і виконавчої. Кожна з гілок державної влади має свою компетенцію і не втручається в діяльність іншої.

Існує декілька підходів до тлумачення поняття «судова влада». Відповідно до першого судову владу визначають як сукупність судових установ, тобто як владу державного органу — суду. Такий підхід має назву організаційного, оскільки пов’язаний він з характеристикою судової системи, принципів її організації, правовим статусом суддів, місцем суду в системі інших державних органів.

Другий підхід зветься функціональним. За ним судова влада визначається як сукупність повноважень суду з відправлення правосуддя, тобто діяльність суду по розгляду й вирішенню у визначеній законом процесуальній формі справ, що мають юридичні наслідки.

Третій підхід (організаційно-функціональний) поєднує два перших і визначає судову владу як систему створених згідно з законом органів, наділених виключними повноваженнями по розгляду юридично значущих справ, що мають юридичні наслідки, із застосуванням спеціальної процедури.

Однак зазначені підходи до визначення поняття судової влади не враховують її владних проявів, державно-атрибутивної природи. Також не дається відповіді, чому судова влада є однією з гілок державної влади, які ознаки споріднюють її з законодавчою та виконавчою гілками державної влади, а які є притаманними лише владі судовій, характеризують її виключність і самостійність.

Спроби розкрити зміст терміна «влада» робилися ще мислителями далекого минулого. Спочатку (до з’ясування природи влади) панував синкретичний підхід, що об’єднував владу надприродних сил і людей, природні чинники і суспільну владу.

Середньовічні вчені на перший план ставили владу Бога, вважаючи її людський варіант лише похідним.

Влада як соціальне явище зацікавила письменників-утопістів та енциклопедистів напередодні буржуазних революцій у Західній Європі, коли постало питання про повалення влади феодалів і заміну її новою. У їхніх творах йшлося про владу народу, що знайшло своє втілення в прийнятих згодом конституціях.

Зараз при всьому розмаїтті існуючих поглядів на владу багатьом представникам різних напрямків суспільної думки притаманна її характеристика як авторитету, якому властива можливість змусити підкоряти своїй волі інших людей. Кожна влада заснована на силі авторитету: чим повніше влада виражає інтереси суспільства, тим більший вона має авторитет, а відповідно підкорення їй стає більш добровільним та усвідомленим.

Отже, влада — категорія багатогранна, яку слід розглядати через концепцію управління, засобу нав’язувати свою волю, примусу, нарешті, владовідносин. Поняття «судова влада» характеризується наявністю, як правило, не менше двох суб’єктів відносин, одним з яких є суд. Влада — це засіб функціонування суспільства, який залежить від характеру й рівня суспільного життя, сутність якого полягає у відносинах підкорення волі окремих осіб та об’єднань керівній у цьому суспільстві волі. Розуміння сутності й ролі судової влади в державі буде змінюватись відповідно до певного історичного етапу розвитку суспільства, залежатиме від того, яке місце відведено в ньому суду як органу судової влади.

Як бачимо, судовій владі притаманні певні загальні ознаки, характерні для влади взагалі. їх аналіз дозволяє з’ясувати, у чому полягає та виявляє себе владний характер діяльності й повноважень суду. Хоча кожна ознака, властива владі взагалі, стосовно судової влади, безумовно, набуває певної специфіки. Крім того, вона містить ознаки, що розкривають її специфіку, унікальну природу, виключне місце в системі державної влади, — специфічні ознаки. Усі ці ознаки в сукупності, доповнюючи одна одну, дозволяють визначити поняття судової влади з урахуванням її владної сутності.

Судова влада — це система судових органів держави, їх повноваження та власне діяльність, що спрямована на виконання повноважень. Зазначені елементи органічно пов’язані між собою. У разі відсутності одного з них доводиться говорити про неповноту поняття «судова влада».

Виходячи з логіки Конституції та законів України, до основних ознак судової влади можна віднести її незалежність, самостійність, відособленість, виключність. Ці ознаки близькі за значенням, але кожна з них має власний зміст.

Незалежність судової влади повинна гарантуватися особливим порядком фінансування судів, матеріальним та побутовим забезпеченням суддів, їх соціальним захистом. Внутрішній рівень незалежності судової влади обумовлює, з одного боку, власне діяльність суду щодо здійснення правосуддя, аз іншого — статусні гарантії суддів.

Принцип незалежності суддів спрямований не тільки на убезпечення суддів від протизаконного впливу органів і осіб. Він покликаний підняти самостійність та відповідальність суддів при вирішенні будь-якого правового питання. Це означає, що суд кожного разу сам зобов’язаний встановити всі обставини справи, самостійно підібрати норму закону і зробити з неї правові висновки. Суд не пов’язаний висновками, що зроблені іншими органами за обставинами справи. Достовірність фактів, встановлених органами управління, ретельно перевіряється у судовому засіданні.

У суду відсутні будь-які інші, окрім процесуальних, зв’язки зі сторонами. Це забезпечує ряд переваг судової процесуальної форми над порядком вирішення правових спорів іншими органами — об’єктивність при вирішенні спорів; кращу пристосованість до встановлення істини, до правильного вирішення правових питань. Хоча слід визнати й істотні недоліки судового порядку вирішення правового спору — громіздкість процесуальної форми та тривалість розгляду справи.

Самостійність судової влади полягає в тому, що закон наділяє суди всіма повноваженнями, необхідними для здійснення їхніх функцій. Адміністративна юрисдикція органів виконавчої влади не підміняє дії суду навіть частково, вона лише передує судовому розгляду. Рішення цих органів не впливають на самостійність суду. Суди у своїй діяльності нікому не підзвітні. Натомість їх рішення, які набрали чинності, мають силу закону у конкретних справах та обов’язкові для виконання усіма суб’єктами права на всій території держави. Діяльність інших органів держави, які залучаються для сприяння відправленню правосуддя, не підміняє діяльність суду.

Звернення до суду громадян, організацій чи посадових осіб, які відповідно до закону не є учасниками судового процесу, з приводу провадження конкретних справ судом не розглядаються, якщо інше не передбачено процесуальним законом.

Відособленість судової влади означає, що суд займає в державному механізмі особливе становище, зумовлене специфікою виконуваних ним функцій, умов та порядку його діяльності. Суди не входять до будь-якої іншої системи державних органів, нікому не підпорядковуються.

Виключність судової влади полягає в тому, що вона здійснюється тільки судами, які входять до єдиної судової системи України. Ніякі інші органи й посадові особи не мають права здійснювати судову владу, а судові органи не вправі передавати іншим особам або органам навіть частково свої повноваження. Виходячи з єдності судової влади і правосуддя та необхідності концентрації судової влади, можна сформулювати тезу про те, що правосуддя — це форма реалізації судової влади. Судова влада як влада державна може і повинна втілюватися лише у правосудді. Винятковість як характерна риса судової влади і є свого роду ключем до поняття правосуддя в правовій державі.

Правова держава фактично утворюється в суспільстві тоді, коли право постає центром життя суспільства, коли відносини між громадянами та державою є відносинами права, а не сили, а непорушність правового становища громадянина гарантована правосуддям, в якому інституціоналізується правовий зв’язок між державою і особою.

Суд повинен забезпечити захист соціально-економічних, політичних прав, особистих прав та свобод громадян. Судовий захист — найвища гарантія забезпечення прав та свобод громадян, оскільки суд займає певне місце у системі влади.

Таким чином, сутність правосуддя насамперед полягає в тому, що воно повинно втілювати виключність судової влади в державі. Звідси зрозуміло, чому зміни в політичній, економічній, соціальній сферах суспільства нерозривно пов’язані з побудовою правової держави, правовою реформою й установленням винятковості судової влади.

Крім винятковості судової влади, в правосудді має втілюватися повнота судової влади. Повнота судової влади — невід’ємна якість правосуддя. Вона дістає вияв у тому, що в правовій державі правосуддя повинно бути доступним. Інакше кажучи, всі громадяни повинні мати рівні можливості використовувати судовий захист своїх прав і охоронюваних законом інтересів. Крім того, повнота судової влади передбачає, що всі без винятку громадяни визнаються рівними перед законом і судом, поставленими в однакові умови. Ця аксіома підтверджена соціально-історичною практикою і закріплена в міжнародно-правових документах з прав людини. Так, згідно з ст. 8 Загальної декларації прав людини кожна людина має право на ефективне відновлення в правах компетентними національними судами у випадку порушення п основних прав, які надані їй конституцією чи законом.

Якщо винятковість судової влади, так би мовити генетична ознака правосуддя, стверджує відокремлення судової влади від законодавчої і виконавчої, то повнота судової влади є функціональною ознакою правосуддя, визначає його сферу, тобто сферу реалізації судової влади.

В громадській свідомості ідея правосуддя пов’язується саме з повнотою судової влади. Дійсно, повнота судової влади, поряд з її винятковістю, дозволяє називати правосуддя «правосуддям», розглядати інститут правосуддя як гарантію реалізації свободи і справедливості, правового порядку.

Ідея повноти судової влади як принцип закріплена в чинному законодавстві. Згідно з ст. 10 КАС правосуддя в адміністративних справах здійснюється на засадах рівності перед законом і судом усіх громадян незалежно від їх походження, соціального і майнового стану, расової і національної належності, статі, освіти, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин. Повнота судової влади закріплена в Конституції України, яка проголосила право громадян на судовий захист як основне право громадянина, що відповідає міжнародно-правовим стандартам. В ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські й політичні права передбачено, що кожний громадянин при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, яке пред’явлене йому, чи при визначенні його прав та обов’язків в будь-якому цивільному процесі має право на справедливий та публічний розгляд справи компетентним, незалежним й безстороннім судом, створеним на основі закону.

Характеристика правосуддя як форми реалізації судової влади з її винятковістю і повнотою потребує визначити не тільки генетичну, функціональну, а й предметну ознаку судової влади, тобто зміст судової влади і правосуддя як діяльності, спрямованої на певний соціальний об’єкт.

Зміст судової влади, на відміну від законодавчої і виконавчої, полягає у визначенні виду і обсягу суб’єктивних прав і юридичних обов’язків суб’єктів права. Ці права і обов’язки встановлюються на основі застосування судом норм права і відповідних фактичних обставин. Отже, реалізація судової влади завжди пов’язана з розглядом конкретної юридичної справи, із забезпеченням прав людини.

Предметна ознака правосуддя соціально детермінована потребами забезпечення реалізації прав всіх і кожного, а правосудна форма захисту прав громадян шляхом розгляду і вирішення юридичної справи, а не шляхом адміністративних велінь, ставить громадянина в рівне становище не тільки з іншими громадянами, а й з державою. Ось чому саме судова влада є фактором обмеження від втручання будь-кого в правовий статус громадянина і в системі «розподілу влади» є тією противагою, яка забезпечує невід’ємні і недоторканні права особи. Ця глибока закономірність висвітлює зміст і функцію правосуддя в правовій державі як охоронця прав і свобод особи. При цьому правосуддя є єдиною формою забезпечення законності і справедливості в стосунках з участю громадян, принципово нове взаємовідношення особи і правосуддя. Громадянин стає не тільки носієм різноманітних прав, а й безпосереднім захисником їх в суді, він виступає, так би мовити, споживачем судової влади і законності.

Щодо сутнісної характеристики правосуддя через предметну ознаку судової влади, то воно має становити собою наведену модель взаємовідношення правосуддя, держави і особи. Це має практичне значення, оскільки корекція вказаного взаємовідношення неминуче веде до деформації правосуддя, зниження правового захисту особи в суспільстві.

Таким чином, предметна ознака судової влади втілюється в потрібному напрямі функціонування правосуддя, яке шляхом вирішення юридичних справ сприяє судовому здійсненню прав і свобод особи в суспільстві — реалізації законності і справедливості в державі.

Соціальна функція, зміст правосуддя мають зводитися тільки до вирішення справ, інші функції на суди покладатися не повинні. Утвердження правосуддя як форми розгляду юридичних справ повністю відтворює предметне функціонування судової влади, несе певне соціально-правове навантаження і відображає особливості судової діяльності.

До обов’язкових ознак судової влади належить також владний характер повноважень суду. Вимоги та розпорядження суддів при здійсненні ними правосуддя обов’язкові для всіх без винятку державних органів, юридичних осіб і громадян. Судові рішення, так би мовити, прирівнюються до сили закону. Саме в законній силі актів судового правозастосування дістає вияв судова влада як дійсна влада.

Нарешті, правосуддя як правозастосовна діяльність характеризується специфічною процесуальною формою. На відміну від інших процесуальних форм процесуальна форма правосуддя і її дотримання пов’язуються з законністю судових рішень.

Процесуальна форма є методом роботи суду. Тільки неухильне додержання цього методу робить можливим встановлення дійсних обставин справи і правильне застосування норм закону. Ознакою правосуддя є здійснення його в процесуальній формі, тобто у формі судового засідання, що забезпечує максимум умов для встановлення істини у справі і реального захисту прав суб’єктів права. Демократизм судової процесуальної форми закладений у передумовах організації судової системи: виборність судових органів, колегіальність розгляду і вирішення справ, незалежність судів і підкорення їх тільки закону, гласність судового розгляду. Законність та обґрунтованість судових рішень перевіряється колегіально.

Усі зазначені вище та багато інших ознак, які є водночас проявами судової влади, тісно пов’язані з безпосереднім здійсненням правосуддя, але виходять за його межі. Це дозволяє дійти висновку, що правосуддя — хоча й основний, проте лише один із багатьох способів здійснення судової влади.

Правосуддя здійснюється системою судів, засади побудови якої закріплено в ст. 125 Конституції. Основними засадами виступають територіальність та спеціалізація.

Головним обов’язком держави є утвердження прав та свобод людини. Тому місцеві суди мають бути територіально наближені до людей з тим, щоб кожен громадянин знав свій суд і не був змушений вибирати у складній судовій системі той, у якому він має захищати свої права. Цій вимозі відповідає існуюча мережа районних (міських, міськрайонних) судів згідно з адміністративно-територіальним поділом держави.

На підставі конституційного принципу спеціалізації на місцевому рівні судів створено спеціалізовані господарські та адміністративні суди. Перші забезпечують захист прав та інтересів учасників господарських відносин, другі — захист прав фізичних та юридичних осіб від порушень з боку органів держави, місцевого самоврядування при виконанні останніми владних управлінських функцій. Усі інші цивільні та кримінальні справи розглядаються районними та міськими судами, за винятком окремих категорій справ, розгляд яких віднесено до компетенції судів вищого рівня.

Щодо побудови судової системи по вертикалі, то вона відповідає процедурі розгляду справ у першій інстанції, в апеляційному та касаційному порядку. Перевірка законності та обґрунтованості судами судових рішень суду першої інстанції є надзвичайно важливим засобом охорони прав і законних інтересів учасників усіх видів судочинства.

Перегляд справи в апеляційному порядку передбачає можливість перевірити за скаргою учасника судового процесу або іншої особи, якої стосується рішення суду першої інстанції, обставини справи щодо наявності певних правовідносин на основі вивчення як тих доказів, що були досліджені в суді першої інстанції, так і нових.

Касаційне оскарження рішень усіх апеляційних загальних судів проводиться до відповідних підрозділів Верховного Суду України (щодо рішень у цивільних та кримінальних справах), вищих спеціалізованих судів (щодо рішень у господарських та адміністративних справах). Для рішень вищих спеціалізованих судів особливою касаційною інстанцією є Верховний Суд України. Рішення Вищого адміністративного суду України переглядаються Верховним Судом України лише за винятковими обставинами (ст. 237 КАС).

Верховний Суд зобов’язаний не тільки усувати недоліки в застосуванні законів шляхом повторного касаційного розгляду рішень судів загальної юрисдикції, а й запобігати таким порушенням через роз’яснення практики застосування законів у постановах Пленуму Верховного Суду України.

Враховуючи складність та важливість для суспільства окремих категорій справ, їх розгляд по першій інстанції має бути віднесений до юрисдикції судів вищого рівня. З огляду на це під юрисдикцію апеляційних судів, крім спеціалізованих, передано розгляд у першій інстанції певних категорій кримінальних та цивільних справ. Вищий адміністративний суд України як суд першої інстанції розглядає спори щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму та спори щодо скасування реєстрації кандидата на пост Президента України.

Організація адміністративних судів в Україні відповідає двом основним критеріям: з одного боку, ці суди мають бути доступними для всього населення, а з другого — їхня організація повинна мінімізувати можливості незаконного впливу з боку органів державної влади на суддів. Це зумовило особливість системи місцевих адміністративних судів. На найближчому до громадян рівні — району чи міста — розгляд окремих категорій адміністративних справ (за участю органів місцевого самоврядування, за участю органів, що накладають адміністративні стягнення) покладено на районні, міські, міськрайонні загальні суди. Решту адміністративних справ віднесено до предметної підсудності окружних адміністративних судів, за винятком випадків, коли позивач має можливість сам обирати компетентний місцевий адміністративний суд.

Загальні ознаки судової влади

1. Соціальний характер влади. Влада завжди притаманна людській спільноті. Без неї соціум існувати не може. Судова влада належить до сфери соціальних відносин. Вона не поширюється безпосередньо на тваринний світ, на природні явища. Але якщо останні становлять собою елемент соціальних відносин (наприклад, щодо їх використання, права власності на них тощо), то судова влада може поширюватися і на них. Але її дія може бути лише опосередкована через соціальні відносини, тобто через взаємовідносини людей або поведінку окремого індивіда.

Потреба суспільства в особливій сфері розв’язання юридичних справ визначається в першу чергу неминучістю й систематичністю виникнення в ньому низки конкретних ситуацій, здебільшого конфліктного характеру, що потребують постійного вирішення на підставі встановлених державою правил шляхом підведення конкретних обставин під найбільш типові можливості врегулювання поведінки людей.

Обов’язковий характер актів судової влади, забезпеченість їх засобами примусового виконання свідчать, що суд у взаємовідносинах із суб’єктами судочинства є саме органом влади, який, будучи інститутом із владними повноваженнями, впливає на їх поведінку.

2. Структура владовідносин. Природа судової влади характеризується через соціальні відносини, які мають певну структуру: суб’єкт, об’єкт і зміст відносин між ними. Кожен із цих елементів має свою специфіку, яка відбиває місце суду в суспільстві. Стосовно першого елемента можна виділити два види суб’єктів-учасників відповідних владовідносин. По-перше, це суб’єкт — носій влади, який може бути одноособовим (суддя) або колегіальним (колегія суддів, народні засідателі, присяжні). По-друге, суб’єктом є та особа (декілька осіб), щодо якої (яких) здійснюється владний примус носієм влади (суб’єкт-адресат). Це громадяни, іноземці, особи без громадянства та ін., які з різних підстав стають учасниками судового розгляду справи, набуваючи певного процесуального статусу на цей період (як з власної ініціативи, подаючи звернення до суду, так і вимушено, наприклад, у разі вчинення особою злочину й необхідності притягнення її до відповідальності).

Судовій владі властивий особливий об’єкт, тобто те, з приводу чого виникають відносини: суд — учасники судового процесу. Необхідність розв’язання юридично значущої справи виникає, коли існує певна невизначеність у суспільних відносинах або має місце порушення норми права і відновити первісний стан неможливо без винесення владного припису судом. Об’єкт судової влади складають правові питання, що стають предметом судового розгляду. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Суд, будучи владним суб’єктом, має певні зобов’язання перед учасниками процесу: прийняти у провадження справу або скаргу, вчасно призначити і провести судове засідання, забезпечити сторонам рівність у дослідженні обставин справи тощо. Кожна зі сторін, будучи підвладною суду, одночасно має право вимагати від нього певних дій і рішень, а суд відповідно до закону зобов’язаний виконати їх вимоги. У визначених законом випадках підвладні суду сторони мають право відмовитись від застосування судової влади або прийняти владне рішення, обов’язкове для суду (відмова від позову, примирення потерпілого й обвинуваченого у справах приватного обвинувачення та ін.). Особливістю судової влади є наявність у ній одночасно як незалежності судді від підлеглих йому учасників судового розгляду, так і необхідності враховувати їх процесуальні позиції, права й вимоги. Це свідчить про специфічний зміст владовідносин, що складаються в процесі реалізації судової влади, їх владноарбітральний характер, який поєднує елементи імперативності й диспозитивності.

3. Цілеспрямованість влади. Владовідносини виникають лише, коли необхідний певний цілеспрямований вплив владного суб’єкта на підлеглий об’єкт, щоб досягти зміни його поведінки. Ця ознака в повній мірі характерна для судової влади, оскільки передбачає усвідомлення владовідносин всіма їх учасниками. Не випадково у сфері судової влади важливе правове значення мають такі поняття як «дієздатність» і «осудність», які свідчать про здатність особи усвідомлювати, розуміти свої дії, осмислено й цілеспрямовано будувати свою поведінку. Судова влада має своїм призначенням виключно розв’язання правових конфліктів і сприяння поновленню порушеного права незалежно від того, чиє право порушено і хто вчинив порушення, а також сприяння суб’єктам права в реалізації їх прав.

4. Вольовий характер влади. Стосовно влади судової ця ознака виражається у прийнятті судового рішення щодо порушеного й розглянутого в судовому засіданні питання. Якщо вольовий акт не отримав матеріального визначення у формі акта судової влади, то судова влада себе ще не визначила, навіть якщо суддя вже знає, як слід вирішити те чи інше питання.

5. Регулююче й організаційне призначення влади. Владовідносини виникають у суспільстві, коли воно потребує узгодження волевиявлень і намірів окремих його членів. За допомогою судової влади усувається локальна соціальна напруга й відновлюються спокій і правопорядок у суспільстві.

Застосовуючи правові норми до конкретних життєвих ситуацій, судова влада впливає на суспільні відносини також шляхом уточнення й конкретизації правових норм. Судове тлумачення, оцінка конституційності окремих правових положень, право Конституційного Суду тлумачити Основний Закон країни дозволяють судовій владі доповнювати той організаційний вплив на суспільні відносини, який здійснює законодавча влада.

6. Примусовий характер влади. Ця ознака є природною, оскільки влада завжди пов’язана з примушенням одним суб’єктом іншого до вчинення (або припинення) певної дії (бездіяльності). Судова влада як ніяка інша поєднана з примусом, без якого існувати не може. Але примус, характерний для судової влади, є доволі специфічним. З одного боку, функціонуючи у правовій сфері, вона вправі застосовувати примус — від владного посвідчення юридичного факту або порушеного права до застосування до злочинця покарання у вигляді позбавлення волі. З другого боку, судова влада своїми власними силами не в змозі реалізувати жодного заходу примусу, які вона визначила у своїх владних (судових) актах. Для цього необхідні державні ресурси, дії виконавчої влади. Тому судова влада може ефективно функціонувати не як абсолютно незалежний інститут, а лише у взаємодії з іншими гілками влади в межах системи стримувань і противаг.

На відміну від законодавчої й виконавчої гілок влади примус, який застосовує судова влада, має не загальний, а завжди конкретний і персоніфікований характер. Визначаючи вид, характер, розмір примусу, суд у своєму рішенні зобов’язаний вказати його точно й конкретно. Він визначає всі персональні дані правопорушника, і крім нього ніхто не може бути притягнутий до відповідальності. Але суд повинен зіставляти примус, який призначається, з характеристиками й індивідуальними особливостями суб’єкта, щодо якого він застосовується.

Крім загальних ознак, притаманних будь-якій владі, судова влада характеризується й певними ознаками, які належать лише їй і виражають її власну специфіку.

Специфічні ознаки судової влади

1. Об’єктивність. Ще в давні часи людство усвідомлювало, що судова влада повинна бути об’єктивною. У первіснообщинних актах посередництва посередником у розв’язанні суперечок обиралася людина, яка не належала до роду сторін і була здатна неупереджено вирішити конфлікт. У найстаріших правових актах, що дійшли до нас, уже містилися вимоги щодо справедливості, сумлінності суддів, їх незаінтересованості у справі, необхідності пошуку й використання достовірних доказів для прийняття правильного рішення. Твердження, що ніхто не може бути суддею у власній справі, ні в кого не викликає сумніву. Закон передбачає право сторони висловити недовіру судді, мотивуючи його заінтересованістю у справі, а також низку обставин, які виключають участь судді у справі саме внаслідок його можливої упередженості (правила відводу суддів передбачені процесуальним законом).

Соціальна роль судової влади полягає у вирішенні юридично значущих справ, що мають правові наслідки. Право є об’єктивним критерієм правомірності дій судової влади, оскільки воно зосереджує систему цінностей, підвладних сфері реалізації судової влади. Застосовуючи право, вирішуючи конфлікт на підставі норми права, судова влада об’єктивно реалізує суспільну думку підвладних. Саме тому рішення суду повинні мати соціальне підґрунтя в праві. Приймаючи рішення, судді обов’язково аргументують його, посилаючись на правову норму.

Будь-яке процесуальне рішення, винесене суддею одноособово або колегією суддів, сприймається об’єктивно. Воля судді (суддів), викладена в ухвалі, постанові, рішенні, вироку, трансформується у волю судової влади, яка знайшла своє матеріальне закріплення в акті судової влади, винесеному від імені України.

2. Легітимність. Ця ознака свідчить про ступінь довіри суспільства судовій владі, його згоду на неї, готовність до виконання її рішень. Легітимність дуже тісно пов’язана із законністю, а законність є обов’язковою умовою легітимності. Але легітимність передбачає не лише відповідність судової влади вимогам закону, а й неформальне, процесуально не визначене ставлення суспільства до судової влади та її рішень. Формуванню її легітимності сприяє не лише законність і справедливість дій та рішень суду, а й уміння суддів, зокрема головуючого в судовому процесі, правильно побудувати відносини з учасниками процесу та іншими особами, присутніми в залі судового засідання, тощо.

Громадяни, державні органи й посадові особи, юридичні особи, держава в особі законодавчої й виконавчої влади повинні довіряти судовій владі, визнавати її за легітимну. Держава має чітко окреслити предметну сферу судової влади, визнавати виключність її повноважень у цій царині. Різні суб’єкти правовідносин повинні зважати на її компетентність, самостійність і погоджуватися на використання нею всіх необхідних повноважень для вирішення конфлікту, підкорюватися велінням судової влади щодо добровільного та свідомого виконання її актів.

До чинників, що впливають на рівень легітимності судової влади, належать:

а) незалежність і безсторонність суду при розв’язанні юридичних справ;

б) об’єктивність процесу пізнання, правильність його результату; в) справедливість у матеріально-правовому (відповідність діяння і покарання за нього) і процесуально-правовому (надання сторонам рівних можливостей для відстоювання своїх інтересів) аспектах; г) законність (відповідність дій і рішень суду правовим нормам).

Останнім часом значно зросла кількість звернень до суду з приводу розв’язання правових суперечок. Безумовно, разом з іншими чинниками це є проявом підвищення легітимності судової влади.

3. Нормативність. Соціальна сфера, у якій функціонує судова влада, і процес реалізації нею своїх владних повноважень, їх зміст і форма здійснення закріплені в нормах матеріального і процесуального права. Судова влада шляхом передбачених законом процедур сприяє поновленню порушеного права суб’єкта, тим самим захищає суб’єктивне право. Вона діє лише у сфері права. Розглядаючи юридичну справу, суд застосовує загальну правову норму до конкретної життєвої ситуації, тобто здійснює правозастосування.

Судова влада здійснюється лише у процесуальній формі, визначає зміст і порядок реалізації цієї влади. Порушення встановленої законом процедури є передумовою визнання такої діяльності суду неправомірною. Нормативне закріплення судової процедури гарантує не лише правомірність дій суду, а й можливість їх наступної перевірки, своєчасного виявлення й усунення судових помилок.

4. Особлива предметна сфера. Предметна сфера функціонування судової влади має виключний характер. Судову владу залучають до дії лише в умовах розгляду юридичної справи, тобто за умов, якщо: а) хоча б два суб’єкти знаходяться у стані суперечки; б) спір виник щодо відносин, які регулюються правом. Сторони звертаються до суду з проханням виступити безстороннім арбітром у розв’язанні їх справи. Будь-який конфлікт, що має правову природу, може стати предметом розгляду судової влади. Деякі правові конфлікти вирішуються в адміністративному, дисциплінарному або іншому порядку поза цариною дії суду.

Можна вирізнити три групи правових конфліктів, які належать до юрисдикції суду. Це конфлікти:

а) матеріально-правові, вирішення яких згідно із законом є виключною компетенцією суду (наприклад, визнання особи винною у вчиненні злочину; застосування до особи заходів, що обмежують її конституційні права та свободи; застосування до особи заходів примусового лікування тощо);

б) процесуальні, що виникають під час судового розгляду справи (наприклад, апеляційне або касаційне оскарження судового рішення, відвід судді за мотивом його заінтересованості у справі та ін.);

в) процесуально-правові, що не мають передбаченого в законі шляху вирішення (наприклад, у випадку конфлікту закону і міжнародного договору, принципів цивільного, господарського чи адміністративного судочинства тощо). За наявності прогалин у законодавстві особливого значення набуває суддівська правосвідомість і нормотворчість.

Усі конфлікти, що належать до юрисдикції судової влади, мають конкретний, індивідуалізований характер. Завжди відомі сторони конфлікту, час, місце й обставини його виникнення, оскільки це є необхідною передумовою звернення до суду.

5. Ситуативний характер. Судова влада функціонує лише за умови звернення до неї суб’єктів права. За своєю ініціативою суд не розпочинає розгляд юридичних справ, тобто судова влада «пробуджується» актом звернення до суду і функціонує на час розгляду справи. Реалізація судової влади лише в умовах конкретної юридичної справи і лише за умови звернення до неї заінтересованих сторін є ознаками, які підкреслюють ситуативний характер судової влади, її відмінність від законодавчої і виконавчої гілок влади, предметна сфера яких поширюється на більш загальне коло правовідносин.

Таким чином, якщо діяльність суду характеризується в Україні як владна, то слід визнати, що особливості такого соціального феномену як влада повинні мати в ній своє адекватне відбиття. Розкриваючи поняття «судова влада», треба враховувати наступні положення:

— за своїми властивостями судова влада є державною з усіма належними владі атрибутами й чітко визначеною компетенцією;

— вона є одним із продуктів застосування принципу поділу державної влади з ознаками незалежності й самостійності, що випливають із цього принципу;

— судова влада повинна мати такі механізми забезпечення її функціонування, які гарантували б її самостійність;

— вона здійснюється в певних організаційних і процесуальних формах, установлених у законі;

— судова влада має універсальний і виключний характер;

— вона здійснюється на професійній основі.

Отже, основу судової влади, безумовно, складає сукупність судових органів, наділених різною компетенцією. Головним їх призначенням є вирішення юридично значущих справ, що мають правові наслідки. Судовій владі відводиться особлива роль арбітра у спорах про право. Суб’єктом, який здійснює судову владу, виступає не будь-який державний орган, а лише суд з притаманними тільки йому можливостями впливу на поведінку людей і соціальні процеси.

Судова влада — це специфічна гілка єдиної державної влади, яка має власну виключну компетенцію щодо розгляду юридично значущих справ, що мають правові наслідки, і реалізується виключно конституційними органами (судами) в межах закону та спеціальних (судових) процедур.

Наведене визначення не є вичерпним. Сутність феномену судової влади можна повністю зрозуміти лише при дослідженні форм її реалізації, функцій, принципів організації та діяльності.

Форми реалізації судової влади

Реалізація судової влади завжди здійснюється в певній формі — передбаченій законом процедурі судочинства. Ця процедура чітко встановлює, що має здійснюватися в суді при підготовці до розгляду та судовому розгляді справ. Головне її завдання — забезпечити законне, мотивоване і справедливе рішення. Зазначені процедури засновані на гласності, забезпеченні права на захист та оскарження судового рішення, можливості участі представників народу у прийнятті рішення по справі, рівності сторін та на інших принципах, про які докладніше йтиметься далі.

Установлені для органів законодавчої й виконавчої гілок влади процедури (регламенти) не містять тієї точності та всебічності, що характерні для порядку розгляду й вирішення справ у судах.

Судова влада в Україні здійснюється у формі конституційного, цивільного, господарського, адміністративного та кримінального судочинства.

Конституційне судочинство є формою реалізації судової влади, у процесі якої вирішуються юридичні справи, що мають конституційне значення. Саме шляхом конституційного судочинства визнається неконституційність нормативних актів, прийнятих у державі, чим забезпечується юридичний захист Основного Закону країни.

Конституційне судочинство — це діяльність судових органів, що полягає в розгляді справ, предметом яких є конституційно-правові питання, пов’язані із забезпеченням дотримання Конституції державними органами й у прийнятті по них рішень, що тягнуть правові наслідки.

Конституційне судочинство покликано забезпечувати верховенство Основного Закону як підґрунтя національної правової системи, охорони конституційних прав і свобод, дотримання принципу поділу влади у всіх його аспектах. Необхідним, основоположним елементом конституційного судочинства є здійснювана судовим органом перевірка нормативних актів з огляду їх відповідності Конституції. Саме це становить сутність конституційного судочинства.

В Україні конституційне судочинство здійснюється єдиним органом — Конституційним Судом України. Це судова установа, діяльність якої здійснюється у процесуальній формі, що зближує її із судами загальної юрисдикції. Закон підкреслює зв’язок конституційного судочинства з іншими формами судочинства і визнає Конституційний Суд одним із судів, але з особливою юрисдикцією — конституційною. Процедура судочинства в Конституційному Суді й у судах загальної юрисдикції заснована на таких принципах судочинства як незалежність, колегіальність, гласність, змагальність і рівноправність сторін.

Цивільне судочинство є формою реалізації судової влади, в процесі якої вирішуються правові конфлікти, що виникають із цивільних, сімейних та деяких інших правовідносин. Закон зобов’язує забезпечити правильний і своєчасний розгляд цивільних справ, сприяти поновленню порушених майнових, особистих та інших прав громадян, визначаючи для цього суди загальної юрисдикції й наділяючи їх відповідною компетенцією. Зміст цивільного судочинства складає розгляд і вирішення по суті юридичних справ, пов’язаних із захистом майнових, особистих немайнових, сімейних та інших прав і законних інтересів суб’єктів права. У порядку цивільного судочинства також розглядаються справи, якщо необхідно офіційно посвідчити факти, що мають юридичне значення: безвісна відсутність особи, фактичні шлюбні відносини тощо. Тільки суд може позбавити громадянина можливості розпоряджатися своїми правами внаслідок душевної хвороби чи з інших причин.

Цивільне судочинство вершиться судами загальної юрисдикції. Ця процедура регламентована Цивільним процесуальним кодексом.

Господарське судочинство є формою реалізації судової влади, у процесі якої вирішуються правові конфлікти, що виникають у сфері господарських правовідносин. Зміст господарського судочинства полягає в розгляді й вирішенні правового конфлікту, що виник між суб’єктами, які здійснюють господарську або іншу економічну діяльність. Судова влада повинна сприяти поновленню порушених правових норм і тим самим вирішувати соціальні й економічні завдання. Відокремлення господарської юрисдикції зумовлено як історичними чинниками (існування системи державних арбітражів у СРСР), так і особливостями правовідносин, що виникають у царині господарювання (розвиток ринкової економіки, складність законодавства, яке діє в цій сфері).

Господарське судочинство вершиться спеціалізованими господарськими судами, що входять до системи судів загальної юрисдикції. Його процедура регламентована Господарським процесуальним кодексом.

Адміністративне судочинство є формою реалізації судової влади, у процесі якої вирішуються юридично значущі справи, що виникають у сфері управлінських правовідносин за наявності публічного інтересу. Закон передбачає, що при реалізації судової влади в адміністративному судочинстві має бути забезпечено своєчасний, всебічний, повний та об’єктивний розгляд обставин справи й вирішення у відповідності із законом. Предметом судового розгляду є скарга на дії (бездіяльність) посадових чи службових осіб, державних органів. Публічний інтерес є об’єктом конфліктів, що виникають у царині управлінсько-адміністративних правовідносин.

Адміністративне судочинство вершиться спеціалізованими адміністративними судами, що входять до системи судів загальної юрисдикції, відповідно до процедури, визначеної Кодексом про адміністративне судочинство.

Кримінальне судочинство є формою реалізації судової влади, у процесі якої розглядаються й вирішуються справи про злочини. Зміст кримінального судочинства полягає в розгляді в судових засіданнях кримінальних справ і застосуванні встановлених законом видів покарання до осіб, які винні у вчиненні злочину, або у виправданні невинних. Винність обвинуваченого у вчиненні кримінального злочину може бути встановлена лише судовим вироком, який набув законної сили. Беручи до уваги серйозність обмеження особистої свободи громадян, щодо яких застосовуються запобіжні заходи або заходи медичного характеру, законодавець надає право вирішення цих питань тільки суду. Необхідність прояву судової влади виникає і при вирішенні питань щодо відбування кримінального покарання (наприклад, дострокове чи умовно-дострокове звільнення від покарання тощо).

Кримінальне судочинство вершиться загальними судами в межах процедури, визначеної Кримінально-процесуальним кодексом.

Вивченню перелічених видів судочинства, законів та актів, що регламентують їх процедуру реалізації, присвячені окремі навчальні курси, що викладаються на старших курсах юридичних вузів.

Функції судової влади

За лексичним значенням термін «функція» означає «обов’язок, коло діяльності, призначення, роль», Поняття «функція» використовується для характеристики певного кола діяльності, що виконується яким-небудь органом чи особою. Разом із тим цим поняттям оперують для позначення зовнішнього прояву властивостей якого-небудь предмета в певній системі відносин. Це значить, що функції судової влади залежатимуть від місця й ролі суду в певному суспільстві.

У сучасному суспільстві судова влада вирішує юридично значущі справи, що мають правові наслідки. Зміст цієї функції полягає в тому, що виключно судові органи й судді як носії судової влади мають повноваження щодо юридичної оцінки правовідносин, що виникають у сфері застосування норми права. Суд (судді) компетентний зробити висновок про наявність порушених норм права, дати правову оцінку такому порушенню, визначити коло осіб, винних у цьому, та призначити їм міру відповідальності за таке порушення і, нарешті, окреслити заходи щодо поновлення порушеного права. Протягом такої діяльності суд (судді) судить про право, тобто здійснює правосуддя. Таким чином, правосуддя становить зміст судової діяльності по вирішенню юридично значущих справ, що мають правові наслідки.

Порушення правових норм у формі їх недотримання або невиконання може мати різний характер, різну міру небезпеки. Усі ці порушення охоплюються поняттям «посягання». Найбільш небезпечним посяганням є злочин — суспільно небезпечне діяння, передбачене кримінальним законом. Інші порушення правових норм поділяються на цивільні (заподіяння шкоди особі, майну громадянина або організації, невиконання покладених законом або взятих за договором обов’язків тощо) та адміністративні (дрібне хуліганство, порушення правил дорожнього руху та ін.).

Відповідно до видів посягань виникає юридична справа, тобто конкретний життєвий випадок, до якого відповідним органом застосовується закон. У випадку порушення законів про охорону навколишнього природного середовища — це органи екологічного й санітарно-епідеміологічного контролю, при недотриманні фінансового законодавства — органи податкової служби, у разі порушення прав та інтересів підприємств, установ, організацій як суб’єктів господарської діяльності, яких охороняє закон, — це господарський суд. Повноваження відповідних органів по розгляду юридичних справ з винесенням по них юридично обов’язкових рішень називається юрисдикцією. Кількість цих органів достатньо велика. Так, за Кодексом про адміністративні правопорушення правом притягнення громадян та юридичних осіб до адміністративної відповідальності наділені понад тридцять органів та їх посадових осіб, у тому числі й суд.

Юрисдикція суду відрізняється від інших її видів наступними характерними рисами:

1) судова діяльність — це єдиний вид юрисдикційної діяльності, що здійснюється від імені держави. Ні прокуратура, ні міліція, ніякі інші юрисдикційні органи не виносять своїх рішень від імені України;

2) судова діяльність здійснюється лише судом. Будь-який інший юрисдикцій- ний орган, розглядаючи конкретну юридичну справу, теж застосовує відповідні норми закону до певної події, дії (бездіяльності), особи, правовідносин. Ця діяльність може бути зовнішньо схожа на судову, але за юридичною силою рішень, які виносяться судом, останній є найвищим юрисдикційним органом;

3) процедура судового провадження має детальну регламентацію в законі, що містить відповідну послідовність судових дій, реалізацію прав учасників процесу й дотримання покладених на них обов’язків. Усе це охоплюється поняттям «процесуальна форма». Істотні відхилення від процесуальної форми є підставою для скасування судового рішення.

У межах функції судової влади щодо вирішення юридично значущих справ, що мають правові наслідки, суди (судді) виконують наступні види діяльності.

1. Розглядають і вирішують по суті правові конфлікти, що виникають у суспільному житті між фізичними особами, між фізичними й юридичними особами, між юридичними особами з приводу порушення їх прав і законних інтересів, передбачених кримінальним, цивільним, господарським, адміністративним, міжнародним, екологічним, сімейним, житловим, конституційним, податковим чи іншим законодавством.

Підставою для звернення особи до суду за розглядом правового конфлікту є неправомірні дії (бездіяльність) або рішення державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних чи фізичних осіб, які: (а) порушують передбачені законом права цих осіб, (б) перешкоджають вільному використанню закріплених прав, (в) накладають на осіб не передбачені законом (або іншим документом, що засвідчує права особи) обов’язки, (г) безпідставно притягують особу до відповідальності.

Наведені питання стають предметом судового розгляду. Вирішення таких правових конфліктів відбувається в судовому засіданні в порядку, закріпленому процесуальним законодавством. За результатами розгляду справи суд може визнати дію (бездіяльність) або рішення однієї зі сторін спору незаконним і зобов’язати задовольнити вимоги іншої сторони (припинити незаконну дію (бездіяльність), скасувати незаконне рішення тощо), а також учинити дії щодо поновлення порушеного права. Суд визначає вид і міру відповідальності винної сторони, а також розмір компенсації шкоди, спричиненої незаконними діями (бездіяльністю) або рішенням правам і законним інтересам постраждало! сторони. У разі визнання дії (бездіяльності) або рішення, що є предметом судового розгляду, законним суд відмовляє стороні в задоволенні її скарги.

Розгляд справ щодо відповідності Конституції України рішень (актів), що приймаються вищими органами державної влади, здійснюється Конституційним Судом України (закони, інші правові акти Верховної Ради України; акти Президента України; акти Кабінету Міністрів України; правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим). Цей орган судової влади покликаний забезпечувати їх відповідність Конституції України. Реалізуючи повноваження, передбачені ст. 14 Закону «Про Конституційний Суд України», Конституційний Суд виступає органом контролю за дотриманням конституційної законності в державі. У випадку невідповідності законів та інших нормативних актів або їх окремих положень Конституції і законам України або належним чином укладеним і ратифікованим міжнародним договорам та угодам він визнає їх недійсними з моменту введення їх у дію.

Усі інші правові конфлікти, що не входять до компетенції Конституційного Суду України, розглядаються судами загальної юрисдикції.

2. Вирішують питання щодо можливості (необхідності) застосування до особи заходів процесуального примусу і провадження окремих слідчих та оперативно-розшукових дій, що обмежують конституційні права та свободи людини.

У межах цієї діяльності судді розглядають і вирішують питання стосовно надання органам дізнання й досудового слідства при розслідуванні кримінальних справ дозволу на провадження таких процесуальних і слідчих дій:

а) обрання до підозрюваного чи обвинуваченого у вчиненні злочину запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою;

б) подовження строку тримання під вартою, але в межах строку, встановленого законом;

в) направлення підозрюваного, обвинуваченого, які не знаходяться під вартою, до психіатричного стаціонару для проведення судово-психіатричної експертизи;

г) проведення обшуку в житлі та іншому володінні особи;

д) проведення примусової виїмки із житла або іншого володіння особи;

е) проведення обшуку особи або виїмки в неї предметів і документів;

ж) накладення арешту на кореспонденцію;

з) зняття інформації з каналів зв’язку.

Закон передбачає, що у виключних випадках, коли проведення обшуку житла та іншого володіння особи, а також виїмки із житла та іншого володіння особи, обшуку особи в інтересах слідства повинно бути здійснене негайно, зазначені слідчі дії можуть бути проведені за постановою слідчого без відповідного рішення суду. Проте слідчий зобов’язаний повідомити протягом доби суд про виконані слідчі дії. Суд протягом доби перевіряє законність і необхідність їх проведення. Якщо висновок судді констатує незаконність дій слідчого, всі докази, отримані ним при проведенні вищевказаних дій, визнаються незаконними.

Перелік оперативно-розшукових заходів, дозвіл на проведення яких дає суд, а також порядок його отримання передбачено Законом України «Про оперативно- розшукову діяльність» від 18 лютого 1992 р. Відповідно до цього Закону суд дає висновок про доцільність проведення оперативно-розшукових заходів, пов’язаних з обмеженням конституційних прав громадян на таємницю листування, телефонних розмов, поштових, телеграфних та інших повідомлень, недоторканності житла.

На підставі розглянутих у судовому засіданні матеріалів, що надані суб’єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність, суддя робить висновок (шляхом винесення відповідної постанови) про можливість і доцільність проведення оперативно-розшукових заходів за наявності передбачених законом підстав і відповідно до обов’язкових умов для їх здійснення або відмовляє в їх проведенні, якщо немає передбачених законом обставин та умов.

3. Розглядають і вирішують скарги на дії (бездіяльність) прокурора, слідчого, особи, яка здійснює дізнання, і дають висновок щодо їх законності й обґрунтованості.

Відповідно до закону всі постанови слідчого, прокурора, особи, яка здійснює дізнання, про відмову в порушенні кримінальної справи, про її закриття, а також їх рішення та дії, що зачіпають конституційні права та свободи учасників кримінального судочинства або ускладнюють доступ громадян до суду, можуть бути оскаржені в суд за місцем провадження досудового слідства. Скарга може бути подана заявником, його захисником чи представником безпосередньо або через особу, яка здійснює дізнання, слідчого чи прокурора. На підставі поданої заінтересованою особою скарги на дії (бездіяльність) зазначених осіб у порядку судового засідання суд оцінює дії (бездіяльність) або рішення прокурора, слідчого, особи, яка здійснює дізнання.

Принесення скарги не зупиняє провадження оскаржуваної дії або оскаржуваного рішення, якщо його не прийме орган дізнання, слідчий, прокурор або суддя.

Суддя робить висновок про законність та обґрунтованість дій (бездіяльності) та рішень особи, яка здійснює дізнання, слідчого, прокурора на підставі всебічного, об’єктивного й повного судового розгляду обставин, що оскаржуються, за участю заявника та його захисника або представника, інших осіб, чиї інтереси безпосередньо зачіпаються оскаржуваними діями (бездіяльністю) або рішенням, а також за участю прокурора.

Неявка осіб, своєчасно повідомлених про час розгляду скарги, не є перепоною для розгляду справи судом.

За результатами розгляду скарги суддя виносить одне з наступних рішень:

а) про визнання дії (бездіяльності) або рішення відповідної посадової особи незаконним або необґрунтованим і про обов’язок усунути допущене порушення;

б) про залишення скарги без задоволення.

Дії (бездіяльність) і рішення судді можуть бути оскаржені до вищого суду. Розгляд таких скарг здійснюється відповідно до процесуального законодавства в порядку апеляційного або касаційного провадження.

4. Офіційно засвідчують юридичні факти, що визначають виникнення, зміну чи припинення особистих або майнових прав фізичних та юридичних осіб. Перелік таких фактів, що підлягають судовому засвідченню, визначено законодавством.

5. Виключною компетенцією суду є прийняття в передбачених законом випадках рішень щодо обмеження прав та свобод громадян, що не пов’язано з учиненням правопорушення. Зокрема, йдеться про компетенцію суду стосовно визнання у випадках, визначених законом, особи недієздатною або обмежено дієздатною. Так, тільки суд може визнати особу недієздатною через психічне захворювання, коли вона не може розуміти значення своїх дій або керувати ними.

До компетенції суду також належить обмеження дієздатності громадянина, який внаслідок зловживання алкогольними напоями або наркотичними засобами ставить свою сім’ю у скрутне матеріальне становище.

За судовим рішенням примусово поміщається в стаціонарний медичний заклад особа, хвороба якої є загрозою для оточуючих, або особа, яка страждає тяжким психічним захворюванням.

6. Діяльність суду завжди пов’язана з правозастосовною діяльністю, у процесі якої судді тлумачать правову норму. Але слід відокремити напрямок судової діяльності, який безпосередньо полягає у трактуванні норми права. За результатами такої діяльності суд робить висновок про правовий зміст норми й відповідність її Конституції.

Таким чином, визначення функцій судової влади сприяє розкриттю її ролі та значення в суспільстві, державі в цілому. Основною функцією судової влади є вирішення юридично значущих справ, що мають юридичні наслідки. Рішення, що приймаються судом у межах здійснюваної функції, обов’язкові для всіх державних органів, організацій та установ усіх форм власності, фізичних та юридичних осіб. Інакше вступає в дію механізм державного примусу, який забезпечує виконання рішення суду.

Становлення функцій судової влади здійснювалось одночасно зі становленням теорії судової влади, сприйняттям й розумінням її природи та ознак. Не виключається, що з розвитком державності й інституту судової влади, зокрема, остання може наділятися й іншими функціями. Однак вивчення специфіки і природи судової влади буде неповним, якщо залишити поза розглядом принципи судової влади.

Система принципів судової влади

Усі сторони організації й діяльності суду регулюються нормами права. Серед них слід вирізнити норми, що визначають не окремі деталі устрою суду та його діяльності, а найбільш загальні і найбільш важливі їх сторони, які в силу цього набувають значення принципів судової влади.

Принципами судової влади є норми найбільш загального, керівного характеру, що визначають місце судової влади в системі єдиної державної влади, побудову її основних інститутів та спрямовані на реалізацію завдань, що стоять перед судовою владою. Принципи діють у межах єдиної цілісної взаємопов’язаної і взаємозалежної системи, тому порушення одного з них тягне за собою порушення й інших.

Будучи єдиною, система принципів судової влади поділяється на три підсистеми: інституціональну (загальні принципи судової влади), функціональну (принципи відправлення судочинства) й організаційну (принципи організації системи судових органів, або судоустрійні принципи). Усі вони хоча й пов’язані між собою, але утворюють самостійні галузеві підсистеми, кожна з яких відрізняється сферою поширення і призначенням.

Інституціональні принципи фіксують загальні відносини, що виникають при запровадженні інституту судової влади в суспільстві, окреслюють її місце в системі поділу влади й загальних засад взаємовідносин з іншими державними та приватними інститутами.

Функціональні принципи судової влади стосуються відносин, що виникають при судовому розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних та інших справ. Але на відміну від таких специфічних принципів, на яких будується окремий процес судочинства, функціональні принципи розкривають загальні засади здійснення й реалізації повноважень судової влади, характерні для будь-кого процесу розгляду судової справи і для всіх видів судочинства.

Організаційні (судоустрійні) принципи звернені до відносин, що виникають не з приводу розгляду й вирішення конкретного виду судової справи, а з приводу організації судової системи, структури її органів, статусу суддів, тобто у зв’язку з організаційними відносинами. У курсі «Організація судових та правоохоронних органів» вивчаються переважно принципи інституціональні й організаційні, а функціональні докладно вивчаються на навчальних курсах з кримінального, адміністративного, цивільного й господарського процесів.

Чітке дотримання всієї системи принципів забезпечує повний, всебічний та об’єктивний розгляд кримінальних, цивільних, господарських, адміністративних та інших справ і тим самим виконання завдань судової влади.

Система принципів судової влади не залишається незмінною. Підкоряючись загальним закономірностям розвитку держави, деякі з них набувають нового змісту, з’являються й нові принципи..

Судово-правова реформа, що провадиться в Україні, прийняття нових матеріальних і процесуальних законів суттєво впливають на вдосконалення системи принципів судової влади, надаючи багатьом з них нового змісту.

В змісті коментованої статті Закону втілено принцип паритетності судової влади. Позаяк стаття 6 Конституції України закріпила, що державна влада поділяється на три гілки — законодавчу, виконавчу та судову. Жодного пріоритету одній владі стосовно інших не передбачено. Кожна гілка влади має відповідну компетенцію у сфері суспільних відносин, самостійно виконує властиві лише їй функції. Судова влада покликана розглядати й вирішувати на підставі закону всі правові спори, що виникають у державі, незалежно від кола суб’єктів, які сперечаються. Рішення, що виносяться органами судової влади, в силу принципу паритетності не потребують будь-кого затвердження іншими гілками влади.

Цей принцип передбачає виключну компетенцію судової влади: це насамперед межі поширення судової влади, остаточність рішень, що приймаються судовою владою, їх обов’язковість.

У межах, визначених Конституцією, чинними законами України щодо вирішення юридично значущих справ, що мають юридичні наслідки, усіх конфліктів правового характеру, що виникають у суспільстві, роль арбітра належить без всякого винятку судовій владі. У цьому сенсі вона поширюється на всі відносини, що виникають між різними суб’єктами (як між громадянами, так і між громадянами і державою). По всіх цих спорах судові органи приймають рішення. Рішення та інші акти органів судової влади, що набули чинності, обов’язкові для всіх без винятку органів державної влади, підприємств, установ, посадових осіб, громадян та підлягають безумовному виконанню на всій території України. Невиконання вимог суддів, постановлених органами судової влади актів, що набрали чинності, призводить до встановленої законом відповідальності.

Принцип паритетності судової влади також передбачає певні гарантії дотримання необхідного рівня фінансування судової влади, пропорційного розподілу коштів у межах держбюджету з іншими гілками влади, належну оплату праці суддів і фінансування на утримання судових установ.

Стаття 2. Завдання суду

1. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України.

Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення: захисту гарантованих Конституцією України та законами прав і свобод людини і громадянина; захисту прав і законних інтересів юридичних осіб; інтересів суспільства і держави.

Ці завдання суд виконує виходячи із принципу верховенства права, який згідно ст. 8 Конституції діє в Україні. Це означає, що суд як правовий інститут держави при здійсненні правосуддя виходить з пріоритету права перед іншими соціальними нормами, наприклад звичаями, мораллю тощо. Суд, здійснюючи правосуддя, повинен керуватися тільки Конституцією і законодавством України.

Головне, щоб у юридичній діяльності суду правосуддя здійснювалося на засадах верховенства права, забезпечувався захист прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Завдання, передбачені у статті, що коментується, суд виконує під час здійснення правосуддя — розгляду і вирішення конкретних судових справ правовими засобами, які йому надані у судочинстві для захисту гарантованих прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Завдання суду при здійсненні правосуддя конкретизовані у процесуальному законодавстві (ЦПК, ГПК, КУпАП, КПК), яке врегульовує порядок провадження у цивільному, господарському, адміністративному, кримінальному судочинстві.

Наприклад, здійснення судом правосуддя у кримінальних справах спрямовано на: викриття осіб, винних у вчиненні злочинів, притягнення до відповідальності та справедливе їх покарання; захист осіб від безпідставного притягнення до кримінальної відповідальності і засудження невинуватих; охорону прав та законних інтересів громадян, юридичних осіб і держави, яким злочином заподіяно шкоду.

Виконання цієї мети при розгляді і вирішенні конкретної кримінальної справи забезпечується додержанням судом процесуальних правил, що є реалізацією демократичних засад правосуддя, спрямованих на гарантування підсудному, потерпілому, іншим учасникам процесу їхніх прав і охоронюваних інтересів, зокрема права підсудного на захист, рівність всіх учасників процесу перед законом і судом, дотримання презумпції невинуватості та ін.

Водночас реалізацією в судовому розгляді кримінальної справи засад правосуддя забезпечуються інтереси суспільства і держави, які заінтересовані у швидкому, повному розкритті злочинів, викритті винних осіб та правильному застосуванні до них законів.

Завданням здійснення правосуддя у цивільних і господарських Справах є охорона прав і законних інтересів фізичних і юридичних осіб — учасників цивільних і господарських правовідносин, Повний, всебічний розгляд і вирішення судом конкретної справи досягається шляхом дотримання правил судочинства, якими сторонам гарантуються права на доведення своїх вимог, спростування безпідставних вимог іншої сторони тощо.

У такий спосіб забезпечуються інтереси як учасників процесу, так і інтереси суспільства і держави. Наприклад, здійснення правосуддя у цивільних справах за скаргами громадян на рішення, дії або бездіяльність у сфері управлінської діяльності (глава 31-А ЦПК) у першу чергу спрямовано на правовий захист людини і громадянина від недобросовісних або некомпетентних службових і посадових осіб. Судовий розгляд такої справи забезпечує інтереси людини і громадянина, які звернулися до суду, а водночас й інтереси суспільства і держави, які заінтересовані у боротьбі з бюрократизмом і зловживаннями службових і посадових осіб.

Право на справедливий суд, гарантоване коментованою статтею, закріплено у ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права і в п. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Сприйняття цього принципу судової влади вимагає від держави дотримання наступних умов: гарантії доступу до суду, матеріальних гарантій, тобто забезпечення певних вимог стосовно організації судів та кількісного складу корпусу суддів, процесуальних гарантій щодо здійснення судового розгляду.

У контексті наведених міжнародних документів, а також практики Європейського суду з прав людини право на справедливий (належний) суд означає встановлення певних вимог до організації суду: його створення на підставі закону; самостійність, безсторонність; доступність; додержання процедури розгляду справи; гласність; забезпечення реалізації наданих процесуальним законом прав учасників судового розгляду; змагальність; розумний строк розгляду справи; виконання остаточного судового рішення тощо.

Відповідно до природно-правового підходу до праворозуміння право і справедливість є однопорядковими категоріями: право дорівнює справедливості. Зважаючи на етимологічну близькість понять «право» і «правосуддя», у процесі розгляду судової справи мають місце пошуки права, а результат цього процесу втілюється в конкретному рішенні суду. При цьому згідно з чинним законодавством суду надані всі необхідні повноваження приймати рішення на підставі принципу верховенства права. Це можливості використання аналогії права і закону, прямого застосування належним чином ратифікованих міжнародних договорів, у тому числі рішень Європейського суду з прав людини, визнання пріоритетності прав і свобод особи, повноваження по скасуванню неправових актів органів законодавчої й виконавчої гілок влади, надані Конституційному Суду України й адміністративним судам.

Стаття 3. Судова система України

1. Судову систему України складають суди загальної юрисдикції та суд конституційної юрисдикції.

2. Суди загальної юрисдикції утворюють єдину систему судів. Єдиним органом конституційної юрисдикції в Україні є Конституційний Суд України.

3. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи в порядку, встановленому Конституцією та законами України.

4. Створення надзвичайних та особливих судів не допускається.

5. Порядок організації і діяльності Конституційного Суду України встановлюється Конституцією України та Законом України «Про Конституційний Суд України».

Суди в Україні утворюють судову систему, для якої, як і для кожної системи, характерні певні зв’язки і відносини між окремими її елементами (судами), а також притаманні такі властивості як ієрархічність, багаторівневість, структурованість. Судова система України, уособлюючи організаційний аспект судової влади — однієї з гілок державної влади, — віддзеркалює особливості організації цієї влади у нашій державі, відповідає рівню соціальноекономічного розвитку, пануючим у суспільстві поглядам на місце суду в системі механізмів державної влади, накопиченому досвіду і певним традиціям.

Відмітна риса судової системи України полягає в тому, що вона є системою унітарної держави, котра, на відміну від федеративних держав, де існує система як федеральних судів, так і судів окремих суб’єктів федерації (штатів, земель, областей і країв), має єдину судову систему, яка не передбачає поділ предмета юрисдикції між судами за ознакою приналежності до різних внутрішньодержавних утворень.

Другою відмінністю судової системи України є існування двох гілок судової системи: Конституційного Суду і судів загальної юрисдикції.

З двох моделей функціонування інституту судової охорони Конституції — американської, коли вказану функцію здійснюють суди загальної юрисдикції, та європейської, коли для вирішення вказаного завдання утворюється спеціалізований орган, — Україна обрала європейську модель, конституційно закріпивши утворення Конституційного Суду України — єдиного органу конституційної юрисдикції.

Третьою відмінною рисою судової системи України є моноцентризм системи судів загальної юрисдикції. На відміну від біцентризму, що існував понад десять років, коли підсистему загальних судів очолював Верховний Суд України, а підсистему господарських (тоді арбітражних) — рівний йому за статусом Вищий господарський (тоді арбітражний) суд України, то тепер і підсистему загальних, і підсистему спеціалізованих судів очолює Верховний Суд України.

Отже, судову систему України утворюють Конституційний Суд України та суди загальної юрисдикції. Останні у свою чергу складаються з загальних та спеціалізованих судів. До загальних належать районні, районні у містах, міські та міськрайонні суди, апеляційні суди областей, міст Києва та Севастополя, апеляційний суд Автономної Республіки Крим.

Спеціалізованими судами є господарські суди областей, Автономної Республіки Крим, міст Києва та Севастополя, апеляційні господарські суди та Вищий господарський суд України, а також окружні адміністративні суди, апеляційні адміністративні суди та Вищий адміністративний суд України. До спеціалізованих судів також належить Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних та кримінальних справ. Очолює систему судів загальної юрисдикції Верховний Суд України.

Виходячи із змісту коментованої статті Закону, можна дійти висновку, що судова система України — це сукупність усіх судів, яка побудована у відповідності з їх компетенцією, завданнями і цілями та ґрунтується на конституційних засадах правосуддя.

Судова система у загальних рисах встановлена Конституцією України, ст. 124 якої визначає, що судочинство здійснюють Конституційний Суд України та суди загальної юрисдикції. Отже, судова система складається з двох підсистем.

Однією з підсистем судової системи є суди загальної юрисдикції. Вони самі утворюють велику єдину систему, склад якої визначено у ст. 17 цього Закону.

Система судів загальної юрисдикції складається з загальних і спеціалізованих судів окремих юрисдикцій.

Загальні суди — це місцеві суди (районні, районні у містах, міські та міськрайонні суди, апеляційні суди областей, апеляційні суди міст Києва та Севастополя, Апеляційний суд АРК.

Спеціалізованими судами є господарські і адміністративні суди. Кожний з них — єдина підсистема судів загальної юрисдикції. Господарські суди складаються з місцевих господарських судів (суди АРК, областей, міст Києва та Севастополя), апеляційних господарських судів у апеляційних округах), Вищого господарського суду. Адміністративні суди складаються з місцевих адміністративних судів у округах, апеляційних адміністративних судів у округах, Вищого адміністративного суду. Спеціалізованим судом також є Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних та кримінальних справ. Найвищим судовим органом судів загальної юрисдикції згідно із ст. 125 Конституції України є Верховний Суд України (див. ст. 38 цього Закону).

Відповідно до Конституції України судова система побудована за принципом територіальності — вона пристосована до адміністративно-територіального устрою. Юрисдикція кожного суду судової системи поширюється на відповідну адміністративно-територіальну одиницю.

Уся судова система поділяється на чотири судові ланки. Кожна судова ланка має однакову предметну підсудність по вирішенню судових справ у межах адміністративної території. Суди різних ланок виконують різні функції, пов’язані з вирішенням судових справ у різних стадіях їх розгляду, і залежно від функцій є судами різних інстанцій: першої (місцеві суди), другої (апеляційні суди), третьої (вищі спеціалізовані суди, Верховний Суд України).

Коментована стаття передбачає, що судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи в порядку, встановленому Конституцією України. Ця норма відповідає положенням Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (п. «а» ч. 3 ст. 2), Європейської конвенції про захист прав людини (ст. 6).

Доступність правосуддя забезпечується, насамперед, за рахунок реалізації у законі принципу територіальності у побудові судової системи, за яким суди наближені до населення.

Необхідним чинником забезпечення доступності правосуддя є реалізація у процесуальному законодавстві конституційних положень, відповідно до яких права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім’ї (ст. 55, ч. 4 ст. 32 Конституції).

Судове оскарження допускається відносно рішень і діянь, які спричинили порушення закону або перевищення повноважень, або обмежили права. Допускається судове оскарження рішень і діянь будь-якого органу, посадової чи службової особи.

Забезпеченню доступності слугує встановлений ст. 4 і 5 ЦПК порядок звернення до суду для порушення справи про захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу, встановлення такого порядку судового розгляду цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, який забезпечує можливість безпосереднього здійснення процесуальних прав, надання можливості оскарження судових рішень, їх реальне виконання тощо.

Частина 4 статті відтворює положення ст. 125 Конституції України про недопустимість створення надзвичайних та особливих судів.

Усі судові справи вирішуються лише судами судової системи. Підсудність кожної справи визначається виходячи з процесуального законодавства.

Конституційний Суд України є єдиним органом конституційної юрисдикції. Він не має підсистем. Основною метою діяльності Конституційного Суду України є гарантія верховенства Конституції України — Основного Закону на всій території держави. Він вирішує питання про відповідність законів та інших правових актів Конституції України і дає офіційне тлумачення Конституції та законів України (ст. 147 Конституції). Рішення Конституційного Суду України є остаточними і не підлягають оскарженню.

Конституційний Суд України займає відокремлене від інших судів місце. Він не здійснює нагляду ні за яким судовим органом і не переглядає судових рішень, які постановлені судами загальної юрисдикції, хоча його рішення можуть мати істотне значення для усіх судів, а тому й можуть впливати на судову практику судів загальної юрисдикції.

Закон, що коментується, не визначає організацію і діяльність Конституційного Суду України — вони встановлюються розділом XII Конституції України і Законом України «Про Конституційний Суд України». Крім цього, порядок обрання суддів Конституційного Суду на адміністративні посади в суді, утворення Колегій суддів, постійних і тимчасових комісій, порядок проведення пленарних засідань та інші питання внутрішньої діяльності Конституційного Суду України визначаються Регламентом Конституційного Суду України, затвердженим його рішенням від 5 березня 1997 р.

Формування судової системи і регулювання її діяльності базується на комплексному застосуванні певних принципів та інститутів, повнота втілення і характер котрих обумовлюють той чи інший її вигляд.

Для опанування знаннями щодо механізмів побудови судової системи слід чітко уявляти, якими термінами позначене те чи інше поняття, який зміст воно має. До таких понять належать: суд; склад суду, судові інстанції; гілка судової системи; рівень (ланка) судової системи.

Поняття «суд» є одним з основних як у науці судоустрою, так і в судоустрійному законодавстві. Між тим воно має декілька значень, тому що зміст його обумовлений тим, застосовується це поняття в тій чи іншій галузі права (законодавства) чи на побутовому рівні. Але й при застосуванні в галузях права зміст цього поняття іноді можливо визначити лише у контексті.

Так, в загальній теорії права та у конституційному праві термін «суд» являє собою переважно узагальнене поняття органу, наділеного повноваженням щодо реалізації одного з видів державної влади — судової. Тобто, у цьому значенні суд перш за все є органом судової влади без уточнення — який, де, з якою компетенцією тощо.

У другому значенні суд — це конкретна судова установа, що має додаткові характеристики, які уточнюють та індивідуалізують його, а також визначають його територіальну та предметну юрисдикцію (районний — міський, загальний — спеціалізований, місцевий — апеляційний).

У третьому значенні поняття «суд» є ідентичним процесуальному поняттю «судове засідання», тобто процесуальній формі здійснення правосуддя у судових стадіях і судових провадженнях.

Четверте значення слова «суд» щільно пов’язане з особами, які судять, тобто суддями, незалежно від їх кількісного складу. І суддя, що постановляє вирок чи рішення одноособово, і суд у складі декількох суддів чи у складі суддів і народних засідателів — всі вони діють як суд.

Вказані значення поняття «суд» не вичерпують всього різноманіття змісту цього слова, але дозволяють при вивченні навчальної дисципліни «Організація судових та правоохоронних органів» розглянути основні ознаки названої категорії і її функціональне призначення в законодавстві про судоустрій.

Склад суду. Суд є установою, в якій можуть працювати від декількох до більше ста суддів. (Поряд з ними в суді працює апарат суду, що складається з державних службовців, діяльність яких націлена на організаційне забезпечення роботи суду. Вони є працівниками суду і ніколи не охоплюються поняттям «склад суду» в будь-кому значенні.) Більший, у порівнянні з місцевими судами, обсяг повноважень вищих судів потребує утворення певних структурних підрозділів, на які покладено виконання окремих повноважень. Ці, а також деякі інші фактори вплинули на те, що і в законодавстві, і, відповідно, в теорії судоустрою словосполучення «склад суду» набуло декілька значень.

У першому значенні «склад суду» означає посадовий склад суд дів того чи іншого суду. Наприклад, місцевий суд складається з суддів місцевого суду, голови та заступника голови суду. Або до складу апеляційного суду входять судді, як правило, обрані на посаду безстроково, голова суду та його заступники. Отже, під судом тут розуміється певна судова установа, а під складом суду — посадовий склад суддів цієї судової установи.

У другому значенні словосполучення «склад суду» характеризує наявність певної внутрішньої структурованості судової установи і тому застосовується для визначення конкретних структурних підрозділів.

Третє значення поняття «склад суду» означає кількісний та якісний склад суддів, уповноважених законом для розгляду і вирішення конкретної судової справи.

Вкладаючи саме такий зміст у це поняття, закон визначає, що суд першої інстанції розглядає справи одноособово (тобто одним суддею, який діє як суд), колегією суддів або суддею і народними засідателями, а у випадках, визначених процесуальним законом, — також і судом присяжних. У двох останніх випадках змінюється і якісний склад суду, оскільки в нього вводиться народне представництво. Склад суду першої інстанції деталізовано у процесуальному законодавстві України. Вказані норми свідчать про те, що склад суду при розгляді справ у першій інстанції обумовлений також видом справи: кримінальної, цивільної, господарської чи адміністративної, а також справи про адміністративне правопорушення.

Наприклад, розгляд справ у господарському суді по суті у першій інстанції здійснюється одноособово. Однак залежно від категорії і складності справи її може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів.

Кримінальні справи розглядаються в суді першої інстанції одноособово, крім випадків, передбачених законом. Так, кримінальні справи про злочини, за які законом передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк більше десяти років, розглядаються в суді першої інстанції судом у складі трьох осіб, якщо підсудний заявив клопотання про такий розгляд. А якщо розглядається кримінальна справа про злочин, за який законом передбачена можливість призначення покарання у виді довічного позбавлення волі, суд діє у складі двох суддів і трьох народних засідателів.

Якщо ж справа розглядається в апеляційному, касаційному порядку, суд діє у складі на менш трьох професійних суддів відповідно до процесуального закону. ГПК передбачає і такий варіант: колегію суддів у складі трьох або більшої непарної кількості суддів (ч. 3 ст. 46).

Іноді закон потребує у порядку виключного провадження і більшої чисельності при колегіальному вирішенні справи. Так, розгляд клопотання про перегляд судового рішення з підстав неправильного застосування кримінального закону чи суттєвого порушення вимог кримінально-процесуального закону, які істотно вплинули на правильність судового рішення, здійснюється на спільному засіданні судових палат Верховного Суду України, уповноважених на розгляд кримінальних справ (тобто Судової палати з кримінальних справ). Судове засідання є правомочним за наявності не менше двох третин складу кожної із палат.

Судові інстанції. Судова інстанція — це поняття категоріального значення, яке є одним з визначальних чинників побудови судової системи. Інститут судових інстанцій, їх види, кількість, сутність є відбиттям усього історичного шляху існування суду в кожній державі з її традиціями, досвідом, надбанням.

У судах загальної юрисдикції (загальних та спеціалізованих), що діють в Україні, судочинство здійснюється у декількох інстанціях, кожна з яких має свою особливість. Усі процесуальні кодекси передбачають розгляд справ у трьох судових інстанціях: першій, апеляційній та касаційній.

Судом першої інстанції є суд, який уповноважений в межах своєї компетенції первісно розглянути і вирішити кримінальні, цивільні, господарські, адміністративні справи, справи про адміністративні правопорушення. Суди першої інстанції розглядають справу по суті, встановлюючи обґрунтованість, необґрунтованість чи часткову обґрунтованість позову (спір про право цивільне чи про захист прав, свобод та інтересів у публічно-правових відносинах) або винність чи невинність особи (при обвинуваченні її у вчиненні злочину). При розгляді справи по суті до суду викликаються позивач, відповідач, обвинувачений (підсудний), потерпілий, свідки, щоб завдяки їхнім свідченням, а також документам, речовим доказам були отримані фактичні дані, на підставі яких встановлювалися б обставини, що мають значення для вирішення справи. Вирішення справи по суті завершується відповідним актом правосуддя: вироком по кримінальних справах, рішенням по цивільних та господарських, постановою по справах адміністративної юрисдикції.

Суд апеляційної інстанції — це суд, який розглядає апеляції на рішення судів першої інстанції, що не набрали законної сили, з вирішенням питання про законність і обґрунтованість оскаржуваних рішень.

Метою звернення до апеляції є повторний розгляд справи у цілому або в частині.

Існують два види апеляції: повна і неповна.

Неповна апеляція означає перегляд рішень судів першої інстанції на підставі лише фактичних даних, встановлених ним з матеріалів, наданих особами, які брали участь у справі в суді першої інстанції.

При повній апеляції особи, що беруть участь у справі, можуть надавати в апеляційних судах поряд з раніше дослідженими й нові матеріали. При повній апеляції, на відміну від неповної, суд при розгляді скарги не вправі повернути справу для нового розгляду в суд першої інстанції, а повинен сам винести нове рішення. Таким чином, при повній апеляції суд апеляційної інстанції здійснює перевірку правильності розгляду і вирішення судом першої інстанції справи, а при неповній — перевірку рішення (вироку). Запропоноване у вітчизняному судочинстві апеляційне провадження є змішаним, тобто воно містить елементи як повної, так і неповної апеляції, вид якої залежить переважно від змісту апеляційної скарги та тих вимог, що в ній сформульовані.

У суді апеляційної інстанції справа може перевірятися або у повному обсязі, або в обсязі вимог, вказаних в апеляції. При створенні інститутів перегляду судових рішень західноєвропейські держави виходили з принципу tantum devolutum guantum appellatum — «скільки скарги — стільки й рішення». Відбиттям цього принципу стали відповідні правила у законодавстві цих країн, згідно з якими апеляційний суд перевіряв вірність рішення першої інстанції відносно особи, гир подала скаргу, і лише відносно тієї частини рішення суду першої інстанції, що нею оскаржена.

В Україні до введення апеляційного порядку другою інстанцією була касаційна. Суд касаційної інстанції був зобов’язаний перевірити законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у повному обсязі як в оскарженій, так і в неоскарженій частині, як відносно осіб, котрі подали скарги, так і відносно тих, які скарги не подавали. Тобто касаційна інстанція мала значні ревізійні повноваження. Після запровадження у якості другої інстанції апеляційної обсяг перегляду був визначений у процесуальному законодавстві по-різному. Якщо цивільне процесуальне законодавство виходячи з диспозитивності цивільного судочинства повністю втілило принцип пов’язаності суду вимогами скаржника, то кримінально-процесуальне законодавство реалізуючи принцип публічності, залишило суду можливість вийти за межі апеляції, якщо її розгляд дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, щодо яких апеляції не надійшли. У такому випадку апеляційний суд зобов’язаний прийняти таке рішення.

Поряд з правом на оскарження рішення суду в апеляційному порядку Конституція надає право учасникам процесу оскаржувати судові рішення в касаційному порядку. Тобто в Україні запроваджена двоінстанційність перевірки судових рішень за ініціативою сторін. За загальним правилом, касаційний порядок перегляду здійснюється відносно рішень, що набрали законної сили, тобто виконані чи виконуються, і лише відносно законності судового рішення. Перевірка обґрунтованості судового рішення (оцінка відповідності висновків суду встановленим у справі обставинам) відбувається при апеляційному перегляді.

Нове вітчизняне процесуальне законодавство розвивається в цілому саме у такому напрямку.

По-перше, касаційна скарга може бути подана лише на рішення, що набрало законної сили.

По-друге, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

По-третє, до суду касаційної інстанції звернення можливе після використання механізмів захисту прав та інтересів у суді попередньої — апеляційної інстанції. (Це правило не є загальним. З нього є винятки, які передбачені Кримінально-процесуальним та Господарським процесуальним кодексами України. І якщо у КПК це обумовлено незавершеністю побудови підсистеми загальних судів зі збереженими повноваженнями апеляційних судів розглядати у визначених законом випадках справи по першій інстанції, то у ГПК це обумовлено наявністю застарілих підходів до формулювання вказаних норм.)

Судом касаційної інстанції в Україні у системі загальних судів є Верховний Суд України, а в системі спеціалізованих судів — відповідний вищий суд.

Отже, під судовою інстанцією розуміють судовий орган в цілому або його структурний підрозділ, що виконує певну процесуальну функцію при здійсненні правосуддя. Судові інстанції відрізняються колом процесуальних повноважень по розгляду справи і прийняттю судових рішень. Кожна наступна інстанція є вищестоящим судом відносно судової інстанції, що раніше постановила рішення по справі. Суд апеляційної інстанції є вищим відносно суду першої інстанції. Суд касаційної інстанції є вищим відносно суду апеляційної інстанції. Іноді одна судова установа наділяється декількома інстанційними повноваженнями. Наприклад, апеляційні загальні суди наділені повноваженнями по розгляду кримінальних справ як суди другої (апеляційної) інстанції, а у випадках, передбачених законом, і як суди першої інстанції.

Аналогічна структура повноважень в апеляційних адміністративних та господарських судах округів. Одна й та сама скарга не може послідовно проходити обидві інстанції в одному й тому ж суді. Це порушило б міжнародно-правові вимоги, підтверджені багатьма рішеннями Європейського суду з прав людини щодо забезпечення здійснення правосуддя безстороннім, неупередженим судом.

Отже, такі чинники як необхідність забезпечення кожному розгляду його справи в суді за суттю (по першій інстанції), реалізація його права (окрім випадків, встановлених законом) на апеляційне і касаційне оскарження рішень з одночасною забороною розгляду справи в одній судовій установі по двом інстанціям стали найважливішими критеріями побудови судової системи, а саме визначили кількість її рівнів (ланок).

Поняття «ланка» — суто судоустрійне, воно застосовується для відокремлення в окремій судовій підсистемі судових установ, що за своїм статусом знаходяться на одному рівні. Зміст поняття “ланка судової системи” визначається колом повноважень, наданих тій чи іншій судовій установі, і обсягом обов’язків, які вона виконує. Суди, які утворюють певну ланку судової системи, мають однакову предметну компетенцію, аналогічну структуру, ті ж самі функції і діють в межах територіальних одиниць, прирівняних одна до одної. Так, основну, нижню ланку в системі загальних судів утворюють районні, районні в містах, міські та міськрайонні суди. Другою ланкою є апеляційні суди областей, міст Києва та Севастополя, апеляційний суд Автономної Республіки Крим.

Отже, юридично коректним є застосування поняття «ланка» лише в кожній підсистемі судів: загальних, адміністративних, господарських, тому що систему судів загальної юрисдикції утворюють не тільки загальні, а й спеціалізовані суди. Вони відрізняються як від загальних, так і поміж собою, У загальних, господарських та адміністративних судах різні предмет компетенції, структура, інстанційні повноваження, територія. Тому й суди, що утворюють певну ланку в підсистемі господарських чи адміністративних судів, не є ідентичними за вказаними ознаками ланці такого ж рівня в підсистемі загальних судів. Тому застосовувати поняття «ланка судової системи» необхідно поряд з визначенням певної підсистеми: загальної чи спеціалізованої, адміністративної чи господарської.

У спеціалізованих судах нижчу ланку судової системи утворюють:

— господарські суди Автономної Республіки Крим, обласні, міські міст Києва та Севастополя;

— адміністративні окружні суди.

Другу ланку утворюють:

— апеляційні господарські суди округів;

— апеляційні адміністративні суди округів.

Третю ланку утворюють відповідно Вищий господарський суд України і Вищий адміністративний суд України, а також Вищий спеціалізований суд з цивільних та кримінальних справ. Четвертою ланкою для всіх гілок спеціалізованих судів є Верховний Суд України.

Для визначення підсистеми судів, які входять до єдиної системи судів загальної юрисдикції, в літературі застосовують також поняття «гілка судової системи». На відміну від поняття «ланка», яке покликане бути елементом систематизації такого складного і різноманітного утворення як судова система України «по горизонталі», поняття «гілка судової системи» застосовується для відокремлення певних її підсистем, тобто «по вертикалі», констатуючи певну їх автономність у межах єдиної судової системи: гілка загальних судів, гілка адміністративних судів, гілка господарських судів.

Правова доктрина, що була покладена в основу аналізу коментованої статті, дає підстави виокремлювати міжнародно-правові та національні принципи побудови судової системи держави.

Міжнародно-правові принципи побудови судової системи держави. Після проголошення незалежності України, ставши членом міжнародної спільноти, наша держава зазнала значного позитивного впливу загальновизнаних принципів організації судової влади, які відбиваються також і в побудові судової системи. Положення Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 р. (зокрема статті 7, 8, 10, 11), Міжнародного пакту про громадянські та політичні права від 16 грудня 1966 р. (ст. 9) містять низку положень, які прямо чи опосередковано формулюють систему вимог до побудови судової системи демократичної держави.

Значну роль у вирішенні нових підходів до побудови судової системи відіграли вступ України до Ради Європи, ратифікація Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. та Протоколу № 7 до неї, що містять такі принципові положення:

— кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов’язків або при висуненні проти неї будь-кого кримінального обвинувачення має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом, створеним відповідно до закону;

— кожна людина, визнана судом винною у вчиненні кримінального злочину, має право на перегляд вищою судовою інстанцією винесеного їй вироку і призначення міри покарання. Здійснення цього права, включаючи обставини, за яких воно може бути реалізованим, регулюється законом.

Але визнання зазначених у Конвенції положень є недостатнім для застосування їх у державах-учасницях без відповідних рішень Європейського суду з прав людини, наділеного правом тлумачення положень Конвенції і Протоколів до неї. За десятки років Суд розглянув справи і дав тлумачення майже кожному з положень названих статей, які в сукупності сформували доктрину «права на суд».

У своїй сукупності положення Загальної декларації прав людини, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, Конвенції та сформовані Європейським судом принципи є всеохоплюючими для організації судової влади та здійснення правосуддя, але серед них виокремлюються і такі, що безпосередньо впливають на побудову судової системи. Вони пов’язані з необхідністю:

— забезпечення кожному, хто намагається в судовому порядку захистити свої права й інтереси, реалізації цього права шляхом утворення розвинутої мережі судів, наближених до населення і наділених повноваженнями розгляду справ у повному обсязі, тобто за суттю (суди першої інстанції);

— забезпечення реалізації права особи на перегляд її справи вищим судом шляхом утворення мережі судів, наділених повноваженнями перегляду справи в апеляційному або касаційному порядку;

— відповідного процесуального порядку розгляду й вирішення спору, що визначається особливістю його предмету.

Усі зазначені чинники знайшли своє нормативне відбиття в Конституції України.

Принципи побудови судової системи за Конституцією України. Конституція текстуально не закріплює перелік усіх судів, що діють на території України, прямо вказуючи на те, що це є предметом відання відповідних законів. Але вона визначає принципові положення побудови судової системи, які мають бути враховані при визначенні гілок і рівнів судової системи та повноважень її складових елементів (судів). Це такі положення:

— забезпечення доступності правосуддя у його організаційному аспекті завдяки побудові розгорнутої мережі судів (на місцевому рівні) відповідно до адміністративно-територіального устрою України та утворення підсистеми спеціалізованих судів;

— визнання певної автономності функціонування спеціалізованих судів, підсистеми яких очолюють відповідні вищі суди;

— закріплення єдності та моноцентризму системи судів загальної юрисдикції (на відміну від біцентризму, що існував раніше), надання Верховному Суду України статусу найвищого судового органу в системі судів загальної юрисдикції;

— запровадження апеляційної форми як основного первісного порядку перегляду судових справ;

— заборона створення судів, порядок формування і компетенція яких не збігаються з порядком утворення і компетенцією судів загальної юрисдикції.

Принцип територіальності. В Конституції України знайшов нормативне і термінологічне закріплення принцип, який і раніше визначав побудову судової системи України. Вперше цей принцип був впроваджений у Судових статутах 1864 р., коли від станових та пересувних судів був здійснений перехід до загальних судових місць. їхня побудова базувалася на двох головних принципах:

— началі двох інстанцій на чолі з верховним касаційним судом;

— началі осілості судових місць (зі збереженням по певних категоріях кримінальних справ виїзної діяльності). Першу інстанцію утворювали окружні суди, другу — судові палати. Ці судові установи утворювалися в різних регіонах держави, причому підґрунтям їх розташування була не адміністративно-територіальна одиниця, а одиниця зовсім самостійна — судовий округ.

Отже, принцип територіальності побудови судової системи забезпечує територіальне розмежування компетенції однорідних судів, тобто визначає межі судового округу. Найбільшого значення дія принципу територіальності набуває при визначенні мережі судів першого (вихідного) рівня, оскільки вона має бути розгалуженою, щоб забезпечити кожній особі реальну можливість дістатися судової установи для вирішення своєї справи за суттю.

Закріпивши термінологічно принцип територіальності, Конституція не розкрила ані його зміст, ані критерії формування судових округів, не визначена в ній і завершена система судів загальної юрисдикції. У Конституції щодо судової системи закріплені норми лише принципового значення, про що йшлося вище. Отже, розкрити зміст територіальності шляхом визначення усієї системи судів загальної юрисдикції (а отже, й визначення судових округів) мав законодавець у спеціальному законі, яким став Закон України «Про судоустрій і статус суддів». Виходячи з закріпленої в законі системи судів зміст принципу територіальності розуміється як розбудова системи судів загальної юрисдикції відповідно до системи адміністративно-територіального устрою, визначеної в ст. 133 Конституції України, оскільки він обумовлений потребою здійснення правосуддя на всій території України і доступності його для всього населення.

Вимога принципу територіальності за законом полягає в тому, що мережа судових органів має рівномірно поширюватись на всі адміністративно-територіальні одиниці України. З цього логічно випливає, що судові округи судів відповідних рівнів повинні мати однакове співвідношення з адміністративно-територіальними одиницями, на які поширюється юрисдикція судів. Таким чином, Закон України «Про судоустрій і статус суддів» визначив, що місцевими загальними судами є районні, районні у містах, міські та міськрайонні суди. Місцевими господарськими судами є господарські суди Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя, а місцевими адміністративними судами є окружні суди, що утворюються в округах відповідно до указу Президента України.

Отже, в основу побудови судової системи на першому її щаблі покладений адміністративно-територіальний устрій України відповідного рівня, тобто судові округи співпадають з адміністративними одиницями. Перевагою такої схеми побудови судової системи є те, що вся інфраструктура держави також побудована з урахуванням її адміністративно-територіального устрою, що надає змогу кожній особі без значних витрат (часу і коштів) звернутися за захистом своїх прав до свого суду. А відтак — така схема побудови виступає одним з чинників забезпечення доступності правосуддя у його судоустрійному аспекті.

Принцип територіальності повинен органічно поєднуватись з принципом спеціалізації.

Принцип спеціалізації у побудові судової системи є одним з факторів забезпечення права на правосуддя, оскільки ця вимога пов’язана з необхідністю розгляду справи компетентним судом. Компетентний суд — це не лише суд, уповноважений здійснити правосуддя у повному обсязі з винесенням рішення за суттю, а й суд, у фаховості якого впевнена особа, яка до нього звертається.

Конституція України стосовно спеціалізації теж визначилася лише принципово. Змістовне наповнення здійснено у Законі України «Про судоустрій і статус суддів». Коментований Закон закріпив таку побудову судової системи, де мають місце елементи і «зовнішньої», і «внутрішньої» спеціалізації. Критерієм спеціалізації є предмет спірних правовідносин і властива йому відповідна процесуальна процедура. Але не тільки. У побудові судової системи України булр враховано й попередній досвід існування відокремленої гілки арбітражних (нині господарських) судів, хоча між природою матеріально-правових відносин і притаманною їй процесуальною процедурою, характерними для цивільного судочинства, значно більше спільного з матеріально-правовими відносинами і процесуальною процедурою господарського судочинства, ніж кримінального. Разом з тим, господарські, а також адміністративні суди, побудовані за ознакою «зовнішньої» спеціалізації, тобто утворюють окрему гілку в системі судів загальної юрисдикції. Для загальних судів діє «внутрішня» спеціалізація в межах однієї судової установи, яка реалізується або розподілом між суддями місцевого суду обов’язків по розгляду цивільних чи кримінальних справ, де це можливо завдяки кількісному складу суддів, або створенням судових палат в апеляційних судах. Окрім того, у судах різних судових юрисдикцій (у т. ч. спеціалізованих) може запроваджуватися спеціалізація суддів з розгляду конкретних категорій справ даної юрисдикції.

Принцип єдності судової системи проявляється у тому, що в Україні утворена цілісна система судів загальної юрисдикції, яка поєднує функціонування загальних і спеціалізованих судових гілок з існуванням єдиного найвищого судового органу. Таким органом у системі судів загальної юрисдикції є Верховний Суд України. Конституція України не розкриває змісту поняття «найвищий». Це зробив Закон України «Про судоустрій і статус суддів», визначивши у ст. 38 компетенцію Верховного Суду України.

Вказані ознаки єдності судової системи не вичерпують усього змісту принципу єдності. Він включає у себе і такі елементи як:

— єдині засади організації та діяльності судів;

— єдиний статус суддів;

— обов’язковість для всіх судів правил судочинства, визначених законом;

— обов’язковість виконання на території України судових рішень;

— єдиний порядок організаційного забезпечення діяльності судів;

— фінансування судів виключно з Державного бюджету України;

— вирішення питань внутрішньої діяльності судів органами суддівського самоврядування.

У Конституції України стосовно судової системи поняття «єдність» ніде не застосовується, але зі змісту норм, що регламентують організацію судової влади, такий принцип, безумовно, випливає. Це дало підставу закріпити його назву й основні елементи в нормах Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

В основу побудови судової системи України покладені як принципи, що текстуально закріплені в Конституції, так і принципи, що випливають із її змісту. До таких належать принципи інстанційності, ступінчастості, ієрархічності, доступності. Вони притаманні більшості судових систем сучасних держав, оскільки є результатом їх історичного розвитку, які, незважаючи на природні відмінності, характеризуються і загальними рисами.

Інстанційність — це поняття процесуальне, воно означає обсяг процесуальних повноважень суду по вирішенню судової справи. Судові інстанції з’явилися лише тоді, коли: а) учасники процесу набули права на скаргу, і ця скарга стала спонукою руху справи по вертикалі судових установ; б) обсяг повноважень судів по розгляду і перегляду однієї і тієї самої справи почав відрізнятися, і ця відмінність чітко визначена законом. (При існуванні ревізійного порядку перегляду судових справ справа в силу закону просувалася з одного суду до іншого і перевірялася у повному обсязі, що вимагало значних витрат часу без впевненості, що справа буде остаточно вирішена черговою судовою установою.)

У сучасний період розвитку судових систем перегляд здійснюється на вимогу зацікавлених сторін, а за своїм змістом розрізняється на перегляд вирішення окремих питань, які зустрічаються у справі (окремі оскарження), перегляд рішення за суттю (апеляційне провадження) і перегляд його з підстав неправильного застосування норм матеріального права чи суттєвого порушення норм процесуального права, тобто з метою вирішення завдання однакового розуміння правових норм у правозастосовній практиці судів (касаційне провадження). Причому для кожної справи встановлюється не більше однієї апеляційної і однієї касаційної інстанції.

Суди, що вирішують справи по суті, мають назву «суди першої інстанції». Другу, або апеляційну, інстанцію утворюють суди, що вирішують справи в порядку апеляційного провадження. Вони також вирішують і окремі скарги на суди першої інстанції. Касаційну інстанцію утворюють суди, що вирішують справи в порядку касаційного провадження.

Наявність трьох інстанцій і заборона розгляду в одній судовій установі однієї й тієї самої справи за двома інстанціями обумовлюють трирівневу побудову судової системи.

Саме такий підхід і був реалізований у побудові вітчизняної підсистеми загальних судів.

Якщо ж національні особливості, традиції чи інші чинники суспільного буття виявляються в розподілі певних категорій справ для розгляду їх по першій інстанції між судами різних рівнів, тоді виникає проблема забезпечення апеляційного оскарження рішень зі справ, розглянутих апеляційними судами по першій інстанції.

Ця проблема вирішується у різні способи: або утворюється додатковий рівень у судовій системі, або суд, уповноважений бути судом касаційної інстанції, виконує щодо вказаних справ функції суду апеляційної інстанції. Першій спосіб є вельми витратним (організаційно, кадрово, фінансово, матеріально, технічно тощо). Другий — збільшує навантаження на суд касаційної інстанції.

Традиція надання суду другої інстанції (тепер це апеляційні суди) повноважень з розгляду по першій інстанції певних категорій справ існує у вітчизняному процесуальному законодавстві, хоча нині лише у кримінальному судочинстві. Тому потрібно встановити, як цей фактор відбився у побудові судової системи, тобто у який спосіб в законі вирішена проблема забезпечення конституційного права на апеляційне оскарження судових рішень.

Тому повноваження з перегляду справ, розглянутих апеляційним судом по першій інстанції, реалізує суд касаційної інстанції, яким у системі загальних судів є Верховний Суд України. Ним в касаційному порядку можуть бути перевірені не тільки вироки і постанови апеляційного суду, постановлені ним в апеляційному порядку, а й вироки, ухвали і постанови апеляційного суду, постановлені ним як судом першої інстанції (ст. 383 КПК). Підстави для скасування чи зміни таких рішень не обмежуються переліком підстав, потрібних для касаційного перегляду, вони містять і перелік підстав, які характерні для перегляду справ у апеляційному порядку (ст. 398 КПК).

Ще складніше проблема інстанційності вирішувалася при визначенні судових повноважень Верховного Суду України стосовно судових повноважень вищих спеціалізованих судів.

Оскільки на конституційному рівні визначено, що, по-перше, в Україні діють місцеві та апеляційні суди, а вищими судовими органами спеціалізованих судів є вищі суди, а, по-друге, основними засадами судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішень, законодавець в Законі «Про судоустрій і статус суддів» наділив кожен з трьох рівнів системи спеціалізованих судів повноваженнями відповідної інстанції: місцеві — першої, апеляційні суди — апеляційної, вищий суд — касаційної. Але є ще найвищий судовий орган — Верховний Суд України. Визначаючи зміст судових повноважень Верховного Суду України стосовно рішень вищих спеціалізованих судів, законодавець під час прийняття закону застосував термін «повторна касація», згодом відмовився від нього, замінивши на «перегляд справ у зв’язку з винятковими обставинами» і, нарешті, замінив на закріплений у коментованому Законі «перегляд з підстав неоднакового застосування судами (судом) касаційної інстанції однієї і тієї ж норми матеріального права у подібних правовідносинах».

Принцип ступінчастості у побудові судової системи означає, що над кожним судом, який розглядає справу по суті, має бути наступний суд, який розглядає справу як суд другої інстанції, а над судом другої інстанції є суд, що здійснює повноваження суду третьої інстанції. Справа по щаблях судової системи має рухатися поступово і послідовно, не оминаючи чергового щаблю судової системи.

Оскільки носіями інстанційних повноважень є судові установи відповідного рівня, для визначення їх місця використовується поняття вищих та нижчих судів. Місцеві суди завжди є нижчими судами. Апеляційні суди є вищими стосовно місцевих та нижчими стосовно Верховного Суду України в підсистемі загальних судів або Вищого спеціалізованого, якщо це спеціалізований апеляційний суд. Вищі спеціалізовані суди є вищими стосовно спеціалізованих апеляційних судів і нижчими стосовно Верховного Суду України.

Із принципом ступінчастості щільно пов’язане начало ієрархічності. Судова ієрархічність полягає у праві вищого суду переглядати рішення, постановлені нижчим судом. З принципу ієрархічності випливають декілька важливих правил:

— вищий суд наділений правом оцінювати законність і обґрунтованість рішення нижчого суду;

— нижчий суд зобов’язаний виконувати рішення вищого суду;

— юрисдикція вищого суду має переваги перед юрисдикцією нижчого суду в усіх сумнівах щодо застосування закону.

Однак ці правила, що випливають з принципу ієрархічності, діють в системі функціонування судової влади, де кожен суддя є її носієм і має рівний статус з усіма суддями, а тому й реалізація цих правил має судову специфіку.

Так, при скасуванні або зміні рішення нижчого суду вищий суд має вказати, які статті закону порушено та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість рішення. Повертаючи справу у нижчий суд для нового розгляду, вищий суд повинен зазначити в ухвалі обставини, які належить з’ясувати. Але, скасовуючи рішення, вищий суд не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обставин, про достовірність або недостовірність доказів, переваги одного доказу над іншим.

Висновки і мотиви вищого суду, з яких скасовані рішення нижчого суду, є обов’язковими для останнього при повторному розгляді справи.

Рішення вищих судів при перегляді судових справ є основою формування єдності судової практики: на відміну від нижчого суду, що розглядав справу і рішення якого набуває чинності не відразу, рішення вищого суду, постановлені в апеляційному порядку, набувають чинності відразу після їх оголошення.

Важливу роль у побудові судової системи відіграє принцип доступності правосуддя. Закріплене в Конституції, міжнародних правових актах і процесуальному законодавстві право кожного на судовий захист само по собі є недостатнім, щоб вважати проблему судового захисту вирішеною.

Необхідно забезпечити усім зацікавленим особам реальну можливість здійснення цього права, тобто реальний доступ до правосуддя. На забезпечення доступу до правосуддя найбільший вплив здійснюють такі фактори:

— устрій судової системи;

— розподіл повноважень між судами цієї системи (визначення їх компетенції);

— процедури розгляду справ в судах;

— процедури оскарження судових рішень;

— виконання судових рішень.

Отже, наскільки оптимально відповідно до завдань правосуддя побудована судова система і визначена компетенція судів у цій системі, настільки і забезпечена реальна, а не декларативна доступність правосуддя у його судоустрійному аспекті.

В судовій системі України судами першої інстанції, де справа розглядається по суті, є всі місцеві суди, розташування яких (особливо загальних) забезпечує можливість кожній особі дістатися до судової установи з метою судового захисту своїх прав. До компетенції цих судів належить вирішення усіх цивільних, господарських, адміністративних і переважної більшості кримінальних справ. Перегляд рішень із зазначених категорій справ за апеляціями учасників процесу належить до компетенції апеляційних судів, що теж забезпечує реальну можливість дістатися до суду і бути присутнім при розгляді справи в апеляційному порядку.

Побудова судової системи України в цілому відповідає міжнародним стандартам щодо обов’язку держави забезпечити кожному право на розгляд його справи судом і перегляд за його скаргою вищим судом.

У Конституції України міститься імперативна вимога щодо заборони створення надзвичайних та особливих судів. Зміст цих понять також ані у Конституції, ані в Законі «Про судоустрій і статус суддів» не розкритий. Але вітчизняний досвід дає підстави стверджувати, що і в законодавстві, і в науці під особливими судами розуміють утворення відокремлених судових установ зі своєю системою інстанцій для розгляду виділених з загального масиву певних категорій справ (як правило, тільки кримінальних).

Надзвичайними судами вважаються суди, які утворюються одноразово, для розгляду конкретної (як правило, кримінальної) справи на підставі спеціального акту відповідного органу державної влади.

Таке значення вказаних понять означає, що навіть закріплення в законі можливості існування таких судів і визначення певного порядку їх утворення не позбавляє їх статусу особливих чи надзвичайних, оскільки вони за своєю природою суперечать закладеним у Конституції вимогам.

Стаття 4. Законодавство про судоустрій і статус суддів

1. Судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

У коментованій статті Закону «Про судоустрій і статус суддів» втілюється принцип законності судової влади. Цей принцип виявляється у відповідності закону судових установ і судових процедур. Судові органи й судді діють на підставі закону, підкорюються лише Конституції та законам України. Носії судової влади (судді) не вправі відступати у своїй діяльності від вимог закону.

Нормативною підставою функціонування судової влади є Конституція України, Закони України «Про судоустрій і статус суддів», «Про Конституційний Суд України», процесуальні кодекси та ін. У цих нормативних актах установлюються компетенція, порядок створення, структура й основні функції, а також матеріально- технічне й організаційне забезпечення судів. Деякі з них детально регламентують статус носіїв судової влади, вимоги, що ставляться до них, містять гарантії їх незалежності. Інші — кримінальні, цивільні, господарські, адміністративно-процесуальні кодекси — регулюють процедурні аспекти реалізації судової влади.

Конституція України є найвищим правовим актом, в якому визначено місце судової влади, вимоги до порядку і умов її здійснення, засади організації судової системи і діяльності судів.

У Конституції закріплені основні положення про судоустрій:

принципи побудови системи судів загальної юрисдикції;

місце і роль у державному механізмі Конституційного Суду України, Верховного Суду України і Вищих судів;

вимоги до кандидатів, порядок призначення і обрання на посаду професійних суддів і звільнення їх з посади;

засади здійснення правосуддя;

участь у здійсненні правосуддя народу — народних засідателів і присяжних;

гарантії незалежності і недоторканності суддів;

роль Вищої ради юстиції у формуванні корпусу професійних суддів.

Закон, що коментується, прийнятий відповідно до Конституції України, є правовим актом, в якому деталізуються її основні положення щодо судоустрою. В ньому визначено: систему судів загальної юрисдикції; види, склад кожної судової ланки, їх інстанційні повноваження; повноваження суддів; порядок призначення і повноваження тих з них, хто займає в судовій ланці адміністративні посади; основні вимоги щодо формування корпусу професійних суддів; засади та порядок здійснення суддівського самоврядування; організаційне забезпечення діяльності судів.

Нормативно-правові акти, які регламентують питання організації та реалізації судової влади в Україні, прийняті у відповідності й у розвиток конституційних положень. До них належать: закони України «Про судоустрій і статус суддів», «Про Конституційний Суд України», «Про доступ до судових рішень», «Про Вищу раду юстиції».

Визначальне місце у законодавчому масиві цієї групи належить Закону України «Яро судоустрій і статус суддів», прийнятому 7 липня 2010 року. Цей закон визначає організаційні основи судової системи України, у тому числі види, склад і повноваження судів усіх рівнів; види судочинства; засади здійснення правосуддя; деякі питання статусу професійних суддів, народних засідателів та присяжних; систему, повноваження та організацію роботи кваліфікаційних комісій суддів; засади, завдання і повноваження органів суддівського самоврядування, а також питання організаційного забезпечення діяльності судів та інші питання судоустрою.

Закон України «Про Конституційний Суд України», прийнятий 16 жовтня 1996 р., визначає статус Конституційного Суду, принципи його діяльності, суб’єктів права на конституційне подання та конституційне звернення, статус і гарантії діяльності суддів Конституційного Суду, питання організації та діяльності Конституційного Суду, порядок конституційного провадження у справах.

Закон України «Про Вишу раду юстиції», прийнятий 15 січня 1998 р. (із наступними змінами), визначає статус Вищої ради юстиції як колегіального незалежного органу, відповідального за формування високопрофесійного суддівського корпусу, а також за прийняття рішень стосовно порушень суддями і прокурорами вимог щодо несумісності та у межах своєї компетенції про їх дисциплінарну відповідальність. Цей закон регламентує порядок утворення і організацію роботи Вищої ради юстиції, порядок вирішення питань, віднесених до її компетенції.

Стаття 5. Здійснення правосуддя

1. Правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускається.

2. Особи, які привласнили функції суду, несуть відповідальність, установлену законом.

3. Народ бере участь у здійсненні правосуддя через народних засідателів і присяжних.

У статті відтворено положення ст. 124 Конституції України. Суд є єдиним органом держави, який здійснює від її імені правосуддя. Ніякий інший орган держави, крім суду, призначеного у відповідності із законом, не вправі взяти на себе функцію здійснення правосуддя і не вправі постановити іменем України вирок або інше судове рішення у кримінальній, цивільній, господарській, адміністративній справі, справі про адміністративне правопорушення. Функції суду не можуть бути делеговані іншому органу або посадовій особі.

Навіть в умовах введення на території надзвичайного стану правосуддю здійснюють суди, що утворені відповідно до Конституції. Забороняється на такій території утворювати позасудові органи або інші суди, а також спрощувати форми судочинства у діючих судах (див.: Закон України «Про надзвичайний стан»).

Ніякий інший орган не має таких можливостей, як суд, для прийняття судового рішення. Суд здійснює правосуддя у формі розгляду і вирішення справи в судовому засіданні на підставі безпосереднього, всебічного, повного, об’єктивного дослідження обставин справи в умовах гласності та усності судового розгляду, змагальності і рівноправності сторін. У судовому розгляді реалізується у системі засад правосуддя, гарантуються права учасників процесу, безпосередньо досліджуються докази. Це забезпечує найбільші можливості саме для суду щодо встановлення обставин кожної справи.

Положення про те, що правосуддя здійснюється виключно судами, означає також, що судові рішення після набрання ними законної сили набувають обов’язкового характеру. Скасувати або змінити судове рішення вправі тільки вищестояща судова інстанція з додержанням суворих процесуальних правил і гарантій, які захищають права і охоронювані законом інтереси осіб, суспільства і держави.

Частина 3 цієї статті відтворює положення ст. 124 Конституції про безпосередню участь народу в здійсненні правосуддя через народних засідателів і присяжних.

Народні засідателі і присяжні під час участі у здійсненні правосуддю так само, як і професійні судді, незалежні і підкоряються тільки Конституції і закону. Про порядок залучення народних засідателів і присяжних до безпосередньої участі у здійсненні правосуддя, вимоги до них, їх права і обов’язки див. коментар до глави 3 розділу III цього Закону. Питання про те, в яких справах правосуддя здійснюється за участю народних засідателів і присяжних, деталізується у процесуальному законодавстві.

Принцип здійснення судової влади тільки судом, втілений у коментованій статті Закону, передбачає засади, що вказують на виключне місце суду, особливість виконуваної функції. Положення, закріплене в ч. 1 ст. 124 Конституції України та статтях Закону України «Про судоустрій і статус суддів», означає, що ніякий інший орган, крім суду, не вправі здійснювати судову владу. Навіть якщо діяльність того чи іншого органу в зовнішньому прояві імітуватиме процедуру провадження правосуддя, визнати її правосуддям не можна, оскільки її не виконав суд. Основний Закон України, гарантуючи справляння правосуддя лише судом, указує, що судочинство покладено на Конституційний Суд і суди загальної юрисдикції. Створення особливих чи надзвичайних судів не допускається.

Вимога, щоб судова влада здійснювалася лише судом, має важливе значення. Акти судової влади, тобто рішення, ухвали, вироки, постанови не можуть бути скасовані або змінені жодним іншим органом, а лише вищим судом за наявності передбачених законом підстав. Крім того, вони підлягають обов’язковому виконанню всіма органами, установами, організаціями, посадовими особами і громадянами.

Назвемо складові елементи цього принципу судової влади.

По-перше, жоден інший орган державної влади й управління не має права приймати на себе компетенцію судової влади. Цей принцип обумовлює виключну підсудність справ щодо вирішення юридично значущих справ, що мають юридичні наслідки, суду й суддям (а у випадках, визначених законом, і представникам народу).

По-друге, постановлення рішення з конкретної справи є прерогативою суду, що підкреслює виключність судових рішень. Держава довіряє лише суду право вирішення питань законності й доцільності використання примусових повноважень держави, зокрема: (а) в установленому законом порядку застосовувати цивільно-правові санкції з цивільної справи; (б) визнавати особу винною у вчиненні злочину, призначити кримінальне покарання з кримінальної справи. Лише суд вправі прийняти рішення щодо застосування заходів, що обмежують конституційні права та свободи людини і громадянина, або заходів медичного характеру тощо. Рішення суду з конкретної справи обов’язкові для виконання всіма державними й посадовими особами.

Принцип здійснення судової влади тільки судом передбачає такий правовий режим, за яким скасування або зміна судових рішень можлива лише вищим судом відповідно до певної процедури. Жодне рішення не може бути скасовано або змінено іншим органом державної влади.

По-третє, особливе правове положення суду в системі державних органів закріплено Конституцією України та іншими нормативними актами. Формування системи органів судової влади, порядок їх організації й діяльності належать до відання законодавчої влади. Виключаючи можливість створення надзвичайних судів, законодавство про судоустрій припускає певну спеціалізацію судових органів у вирішенні різних категорій справ. Суди відрізняються предметною підсудністю і процесуальною формою реалізації судової влади.

По-четверте, судова влада характеризується особливим порядком формування суддівського корпусу, притягнення суддів до відповідальності. Вимоги, що ставляться до судді, його обов’язки при здійсненні функцій судової влади й поза судовою діяльністю доволі специфічні й чітко відображені в чинному законодавстві.

По-п’яте, судова влада функціонує в режимі дотримання процесуальних гарантій статусу учасників судового процесу. Саме в стадії судового розгляду права й обов’язки учасників процесу детально регламентовані й забезпечені відповідними процесуальними гарантіями. З огляду на положення Конституції України визнати особу винною і застосувати до неї заходи кримінального покарання може лише суд. Цьому передує ретельне дослідження ним обставин справи, при якому враховуються як пом’якшуючі, так і обтяжуючі вину обставини, чим підкреслюється виключність правового становища особи підсудного.

Виключне право суду здійснювати судову владу зумовлено тим, що діяльність останнього проходить в особливому правовому порядку, при якому існують такі переваги при розгляді й вирішенні судових справ, які не передбачено для жодної державної діяльності. Зміст зазначеного порядку складають необхідні гарантії для винесення по справі законного і справедливого рішення.

Принцип здійснення судової влади тільки судом не обмежується судовим розглядом у суді першої інстанції, а характеризує всі судові стадії. У кожній з них розгляд справи проходить у тих формах, що відповідають характеру й завданням, що вирішуються в даній стадії.

Принцип процедурності судової влади. Судова влада функціонує в межах певної процедури, реалізується лише в спеціальній процесуальній формі. Судові рішення, прийнятті всупереч або з порушенням визначеної процедури, визнаються незаконними й повинні бути скасовані, а умисні дії судді з цього приводу мають стати підставою для притягнення його до відповідальності. Процедура здійснення судової влади передбачена цивільно, кримінально, господарсько, адміністративно-процесуальним законодавством і включає не лише права й обов’язки суду та суддів при провадженні судочинства, а й гарантії організації судового процесу (відкритість судового розгляду, участь представників народу в розгляді й вирішенні судової справи по суті тощо), процесуального статусу його учасників (рівність сторін перед законом і судом, рівність прав щодо надання доказів, заявлення клопотань, оскарження рішень суду, змагальність процесу тощо).

Додержання процедури судового розгляду здійснюється судом, вищестоящим судом у порядку апеляційного або касаційного перегляду справи, учасниками процесу шляхом заявлення клопотань, заперечень, оскарження дій та рішень суду.

Принцип професіоналізму суддів. Право здійснювати функції судової влади надано лише професійним суддям, а у визначених законом випадках представникам народу — присяжним і народним засідателям. Професійним суддею України може бути лише громадянин України, не молодший двадцяти п’яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж роботи в галузі права не менше трьох років, проживає в Україні не менше десяти років, володіє державною мовою і склав кваліфікаційний іспит на посаду судді. Лише особи, які володіють відповідними професійними та кваліфікаційними характеристиками, можуть зайняти посаду носіїв судової влади.

В Україні передбачено достатньо складну процедуру добору суддівських кадрів і механізм контролю за рівнем професійної придатності (зокрема, інститут дисциплінарної відповідальності суддів, призначення (обрання) на адміністративну посаду голови та заступників голови суду тощо). Такий жорсткий кваліфікаційний добір кадрів і контроль за їх професійним рівнем притаманний саме судовій владі на відміну від виконавчої і законодавчої. Це пов’язано з особливою роллю судової влади в суспільстві, специфічністю сфери її застосування.

Принцип участі народу при здійсненні судової влади. Конституція України, установивши загальні положення судової влади, передбачила участь у її реалізації представників народу. Сутність принципу участі народу у реалізації судової влади розкрито в ч. 4 ст. 124 Конституції України, згідно з якою народ безпосередньо бере участь у здійсненні правосуддя через народних засідателів і присяжних. Аналіз положень, що містяться у ст. 127 Конституції України, про те, що правосуддя здійснюється професійними суддями, а у визначених законом випадках — народними засідателями і присяжними, дозволяє зробити висновок, що в Україні передбачається існування двох моделей суду за участі представників народу: континентальної моделі суду шеффенів (судових засідателів) і англосаксонської (англо-американської) моделі суду присяжних. Додаткове підтвердження цього можна знайти у ст. 129 Конституції України, яка встановлює, що судочинство здійснюється суддею одноособово, колегією суддів або судом присяжних.

Судовим системам інших держав відомі випадки співіснування в межах однієї держави двох моделей суду за участі представників народу (Австрія, Швеція, Данія). Вітчизняний законодавець, врахувавши наявність в Україні континентальної форми суду (за участі народних засідателів), повинен ввести в національну судову систему англосаксонську модель суду присяжних. Для сучасної моделі цього суду характерно: (а) розмежування компетенції між суддями і присяжними (присяжні визначають доведеність діяння й винність підсудного в його вчиненні, а суддя веде судове засідання й вирішує юридичні питання, включаючи призначення покарання); (б) організаційне відокремлення колегії присяжних від професійного судді; (в) неможливість апеляційного оскарження вердикту присяжних, який може бути скасовано в касаційному порядку в процесі встановлення процесуальних порушень при його ухваленні.

Безпосередньо принцип участі народу у здійсненні судової влади реалізується при розгляді справ у судах першої інстанції. Згідно коментованого Закону у цих судах справи розглядаються суддею одноособово, колегією суддів або суддею і народними засідателями, а також судом присяжних. Народні засідателі вирішують справи у складі суду разом з професійними суддями. Під час справляння правосуддя народні засідателі користуються всіма правами судді.

Реалізація в Україні принципу участі народу у провадженні судочинства наближає суд до суспільства й певного мірою сприяє:

а) формуванню самостійної судової влади, незалежної від законодавчої та виконавчої гілок влади;

б) гуманізації правоохоронної діяльності в дусі поважного ставлення до прав і свобод людини;

в) підвищенню професіоналізму суддів, державних обвинувачів та захисників на рівні, що забезпечує якісну діяльність у змагальному процесі за участі присяжних.

Діяльність суду присяжних забезпечує більш послідовне дотримання принципів судочинства, у тому числі змагальності й рівноправності сторін, презумпції невинуватості, законності, всебічності, повноти й об’єктивності, незалежності суддів, забезпечення обвинуваченому права на захист.

Суд присяжних необхідно розглядати як інструмент розвитку в Україні змагальної процесуальної форми судочинства, а також як засіб усунення таких недоліків у процесуальній діяльності як професійна деформація суддів при сприйнятті обставин справи, ігнорування ними процедури розгляду справи, певний ступінь впливу на прийняття рішення професійного судді про винність особи. Усе це дозволить підвищити особисту відповідальність професійних суддів за рішення, що приймаються.

Стаття 6. Самостійність судів

1. Суди здійснюють правосуддя самостійно. Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права.

2. Звернення до суду громадян, організацій чи посадових осіб, які відповідно до закону не є учасниками судового процесу, з приводу розгляду конкретних справ судом не розглядаються, якщо інше не передбачено законом.

3. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою завдання шкоди авторитету суддів чи впливу на безсторонність суду забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.

4. Для вирішення питань внутрішньої діяльності судів відповідно до цього Закону діє суддівське самоврядування.

Самостійність судів і незалежність суддів є необхідною умовою для здійснення судами правосуддя на засадах верховенства права, захисту гарантованих Конституцією та законами прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Самостійність судів означає:

суди у своїй діяльності нікому не підзвітні і мають для здійснення функцій усі необхідні повноваження, якими наділені законом;

судові рішення не потребують попередньої згоди чи затвердження будь-якої посадової особи або органу;

вирок, рішення, ухвала, постанова суду, які набрали законної сили, мають силу закону по конкретній справі і обов’язкові для виконання усіма і на всій території держави;

діяльність органів дізнання, досудового слідства, прокуратури не підміняє діяльності суду, а лише сприяє їй.

Незалежність суддів і підкорення їх лише закону є найважливішою засадою правосуддя і передумовою їх об’єктивності і неупередженості. При здійсненні правосуддя судді не залежать від органів законодавчої і виконавчої влади, органів державного управління, службових осіб, громадських організацій, партій і рухів, від думки і позиції сторін у цивільних і господарських справах, висновків органів дізнання і досудового слідства та прокурора у кримінальних справах, від вищестоящих судів.

Незалежність суддів при розгляді конкретних справ має забезпечуватися і в самому суді. Непроцесуальний вплив на суддю з боку інших суддів та керівників суду є неприпустимим.

Ніхто не вправі вказувати судді, як слід оцінити ті чи інші обставини справи, примусити його постановити те чи інше судове рішення.

У випадку коли апеляційна або касаційна інстанція скасовує судове рішення і направляє справу на новий судовий розгляд, вона не вправі вказувати суду, яке судове рішення повинно бути постановлено при повторному розгляді справи (наприклад, як кваліфікувати злочин, яке призначити покарання або яку вимогу позивача слід задовольнити чи відхилити тощо). Ці питання є компетенцією виключно суду, який буде розглядати справу по суті.

При здійсненні правосуддя судді вирішують усі питання у справі за внутрішнім переконанням і за своєю совістю виходячи при цьому з обставин справи і підкорюючись лише вимогам закону.

Підкорення суддів лише закону полягає в тому, що розгляд справи відбувається на підставі точного виконання ними матеріального і процесуального законодавства. Ніякі посилання на доцільність, вказівки і клопотання, від кого б вони не виходили, не звільняють суддів від обов’язку точно застосувати закон до обставин конкретної справи. Судові рішення, які ними ухвалюються, мають базуватися на аналізі всіх доказів у сукупності.

Незалежність суддів і підкорення їх лише закону взаємопов’язані, оскільки відсутність вимоги до суддів про дотримання закону при здійсненні правосуддя призвела б до сваволі. Відповідно до ч. 1 статті, що коментується, суддя, приймаючи рішення у конкретній справі, повинен керуватися законом виходячи з власного розуміння та переконання, які мають ґрунтуватися на всебічному, повному і об’єктивному дослідженні справи (див. п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, що забезпечує незалежність суддів»).

Законодавством встановлено адміністративну відповідальність за прояви неповаги до суду, наприклад, за ухилення від явки в судове засідання, непідкорення розпорядженню головуючого в судовому засіданні, невжиття заходів по виконанню окремої ухвали (постанови) суду (ст. 185^3 КУпАП).

Умисне невиконання службовою особою вироку, рішення, ухвали, постанови суду є злочином проти правосуддя і тягне за собою кримінальну відповідальність за ст. 382 КК.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, що забезпечує незалежність суддів» зазначається, що нерідко органи виконавчої влади намагаються контролювати діяльність судів: приймають рішення, якими зобов’язують суди посилити боротьбу зі злочинністю. Є спроби втручання з боку представників законодавчої і виконавчої влади у вирішення конкретних судових справ і призначення покарань. Трапляються випадки тиску на суддів шляхом погроз, шантажу, застосування до них насильства у зв’язку зі здійсненням правосуддя.

Втручання у здійснення правосуддя і вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне за собою відповідальність.

Зокрема, згідно з кримінальним законодавством втручання в діяльність судді з метою перешкодити виконанню ним службових обов’язків або добитися винесення неправосудного рішення є злочином проти правосуддя (ст. 376 КК).

Під втручанням в діяльність судді розуміють вказівки, вимоги, погрози, обіцянки різних вигод, критику судді в засобах масової інформації до вирішення справи тощо з метою схилити його до ухвалення бажаного судового рішення або до вчинення чи невчинення певних процесуальних дій.

Передбачено також кримінальну відповідальність за погрозу або насильство щодо судді, умисне знищення або пошкодження його майна, посягання на його життя або здійснення таких самих дій щодо близьких родичів судді у зв’язку з його діяльністю, пов’язаною зі здійсненням правосуддя (ст. 377, 378, 379 КК).

Положення про самостійність судів і незалежність суддів спрямовано на забезпечення таких умов, в яких суд зміг би мати реальну можливість приймати відповідні рішення без стороннього втручання, тиску або іншого впливу зовні, на підставі приписів закону.

З огляду на це істотне значення має встановлення гарантій самостійності судів і незалежності суддів. Вони передбачені Конституцією України (ст. 126), Законом «Про судоустрій і статус суддів».

Професійні судді не можуть брати участь у будь-якій політичній діяльності, мати представницький мандат, обіймати будь-яку іншу посаду, виконувати іншу оплачувану роботу, крім наукової, викладацької та творчої. Це конституційне положення про несумісництво (ч. 2 ст. 127 Конституції) спрямовано на гарантування незалежності суддів при здійсненні правосуддя.

Право судді подати заяву про відставку є засобом забезпечення незалежності судді і його самостійності при здійсненні правосуддя, оскільки відставка судді — це почесне залишення посади за власним бажанням, або у зв’язку з закінченням строку повноважень, або досягненням 65-річного віку, або за станом здоров’я. Право на відставку має суддя, який працював на посаді не менше 20 років. За суддею, який перебуває у відставці, зберігається звання судді і такі самі гарантії недоторканності та соціального захисту, як і до виходу у відставку.

Судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна, допомога і, за його вибором, щомісячне грошове утримання на умовах, передбачених Законом «Про судоустрій і статус суддів», або пенсія на умовах, передбачених ст. 37 Закону «Про державну службу».

Гарантією правового становища суддів є й особливий механізм реалізації підстав звільнення у всіх випадках, передбачених ч. 5 ст. 126 Конституції: рішення про звільнення приймається лише після відповідного розгляду питання органом, яким суддя був наділений повноваженнями, тобто відповідно Верховною Радою України та Президентом України.

За вчинення дисциплінарного проступку суддя притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, передбаченому розділом VI цього Закону. У разі вчинення суддею злочину він притягається до кримінальної відповідальності.

Гарантіями самостійності судів і незалежності суддів є їх незмінюваність та недоторканність.

Порядок судочинства, яке відповідно до процесуального закону (КПК, ЦПК, ГПК) здійснюється в умовах гласності, безпосереднього, повного і всебічного дослідження усіх обставин судової справи, рівності суддів при постановленні судового рішення, права оцінювати докази, не будучи пов’язаними висновками органів дізнання та досудового слідства, прокурора, думкою осіб, які беруть участь у справі, відсутності у апеляційної і касаційної інстанцій права при скасуванні судового рішення і направленні справи на новий судовий розгляд наперед вирішувати питання про характер висновків, які мають бути зроблені судом першої інстанції, є процесуальною гарантією незалежності суддів.

Такою гарантією є й порядок постановлення судового рішення. Воно ухвалюється у нарадчій кімнаті — окремому приміщенні, в якому ніхто, крім суддів, які беруть участь у розгляді справи, не вправі перебувати. Забороняється розголошувати міркування, що висловлювалися суддями в нарадчій кімнаті. Порушення таємниці наради суддів є безумовною підставою для скасування вироку, рішення, ухвали, постанови суду.

Відповідно до ст. 130 Конституції держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів. Видатки на утримання судів у державному бюджеті визначаються окремо.

У системі гарантій незалежності суддів важливим є належне соціальне забезпечення останніх. Воно передбачено цим Законом (див. коментар до ст.129 Закону).

Функціонування органів суддівського самоврядування, які утворюються у відповідності з розділом VIII цього Закону для колективного вирішення професійними суддями питань внутрішньої діяльності судів, таких як організаційне забезпечення судів та діяльності суддів, соціальний захист суддів та їх сімей та інші питання, що безпосередньо не пов’язані із здійсненням правосуддя, також є однією з найважливіших гарантій забезпечення незалежності судів і суддів. Про форми діяльності органів суддівського самоврядування див. розділ VIII цього Закону.

Заходи державного захисту суддів від перешкоджання виконанню покладених на них обов’язків і здійсненню наданих їм прав, а так само від посягань на життя, здоров’я, житло і майно суддів та їх близьких родичів у зв’язку з діяльністю суддів, встановлені Законом «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» від 23 грудня 1993 р. Близькими родичами суддів відповідно до ст. 2 вказаного Закону є батьки, дружина (чоловік), діти, рідні брати і сестри, дід, бабка, онуки.

У разі встановлення даних, що свідчать про реальну небезпеку посягання, вживаються заходи особистої охорони судді, його близьких родичів, житла і майна або інші спеціальні заходи, що передбачені вказаним Законом.

Заходи безпеки вживають спеціальні підрозділи органів внутрішніх справ за рішенням голови відповідного суду. У випадку надходження заяви або усного повідомлення судді, за наявної загрози його життю, здоров’ю, житлу чи майну або його близьким родичам, чи їхньому майну, голова суду зобов’язаний негайно прийняти постанову (ухвалу) про застосування заходів безпеки (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, що передбачає державний захист суддів, працівників правоохоронних органів та осіб, які беруть участь у судочинстві».

За наявності підстав, передбачених законом, заходи вживаються щодо забезпечення безпеки як професійних суддів, так і народних засідателів та присяжних.

Як було відзначено вище, однією з гарантій самостійності судів є незалежність судової влади. Структура незалежності судової влади може бути представлена двома рівнями — зовнішнім і внутрішнім.

Зовнішній рівень незалежності містить політичну й соціально-економічну незалежність. Рівень політичної незалежності зумовлено суспільно-політичним становищем, в якому реалізується судова діяльність. Реальна незалежність суду абсолютно виключає будь-який вплив політичних партій, громадських рухів чи їх лідерів на судову владу. Це положення набуває актуальності в умовах багатопартійності й політичного плюралізму. Указаний рівень незалежності знаходить своє відбиття у Законі України «Про судоустрій і статус суддів», який закріплює, що всі державні органи, установи, організації, органи місцевого й регіонального самоврядування, громадяни та їх об’єднання зобов’язані поважати незалежність судових органів і не посягати на неї.

Забезпечення прогресивних перетворень у напрямку побудови правової держави потребує й соціально-економічної незалежності судової влади. Цей рівень незалежності гарантується особливим порядком фінансування судів, матеріальним і побутовим забезпеченням суддів та їх соціальним захистом.

Згідно коментованого Закону суддям гарантується заробітна плата, яка складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та ін. їм надається щорічна відпустка. Не пізніше ніж через шість місяців після обрання суддя, який потребує покращання житлових умов, забезпечується упорядкованим житлом — окремою квартирою або будинком. У разі незабезпечення судді житлом у вказані строки суд за рахунок Державного бюджету може придбати квартиру або будинок за ринковими цінами й передати судді в користування.

Суддя та члени його сім’ї мають право на безоплатне медичне обслуговування в державних установах охорони здоров’я.

Життя і здоров’я судді підлягає обов’язковому державному страхуванню за рахунок Державного бюджету на суму десятирічного утримання за останньою посадою.

Внутрішній рівень незалежності судової влади містить три складники: по-перше, це процедура здійснення судової влади; по-друге, статусні гарантії суддів; по-третє, побудова судової системи. Характеризуючи цей рівень, відзначимо, що процедура здійснення судової влади має бути захищеною від будь-якого втручання, повинна мати необхідні умови для справді незалежного розгляду справ по суті.

Правовими гарантіями режиму незалежного здійснення судової влади є передусім Закон України «Про судоустрій і статус суддів», чинне цивільно, кримінально, господарсько, адміністративно-процесуальне та інше законодавство. Вони передбачають відповідальність за втручання в діяльність суду, таємницю нарадчої кімнати суддів і заборону вимагати її розголошення. Судді не зобов’язані давати будь-які пояснення по суті розглянутих справ або справ, які знаходяться в провадженні, а також давати їх для ознайомлення інакше як у випадках і порядку, передбачених процесуальним законом.

Норми цивільно-, кримінально-, господарсько-, адміністративно-процесуального законодавства, що належать до загальних положень, а також регулюють провадження в судових стадіях процесу, закріплюють в тій чи в іншій мірі гарантії незалежності суддів. Усі вони забезпечують рух справи в раніше визначеному законом напрямку, виключають ексцеси, встановлюють процесуальні санкції за невиконання закону і тим самим створюють умови, що дозволяють суддям розглядати й вирішувати справи за внутрішнім переконанням, спираючись тільки на досліджені в суді докази, незалежно від будь-яких впливів.

Статусні гарантії суддів передбачають: (а) особливий порядок зайняття посади, переводу на іншу, звільнення з посади й вичерпний перелік підстав звільнення суддів; (б) особливий порядок їх притягнення до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності; (в) гарантії стосовно матеріального, побутового, житлового забезпечення суддів; (г) пільги щодо соціального й пенсійного їх забезпечення; (д) статусні гарантії суддів у відставці та ін.

Судоустрійні складники незалежності судової влади визначають принципи побудови судової системи, порядок і строки обрання та призначення суддів. Існуючий порядок формування суддівського корпусу є оптимальним. Він забезпечує незалежність носіїв судової влади й дозволяє виключити вплив на суддів з боку місцевих органів влади, органів місцевого самоврядування. Принцип незалежності судових органів вимагає від них забезпечення справедливого провадження судового розгляду й дотримання прав сторін.

Стаття 7. Право на судовий захист

1. Кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону.

2. Для забезпечення справедливого та неупередженого розгляду справ у розумні строки, встановлені законом, в Україні діють суди першої, апеляційної, касаційної інстанцій і Верховний Суд України.

3. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

4. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України.

Забезпечення права на судовий захист є ознакою правової держави, виявом чіткого розмежування функцій між гілками державної влади, встановленням системи стримувань і противаг. Цим самим підтверджується прихильність України до визнання міжнародних норм про права людини і громадянина, викладених у Загальній декларації прав людини (ст. 10 Декларації) і Міжнародному пакті про громадянські і політичні права (ч. 3 ст. 2, ч. і ст. 14 Пакту).

Право на судовий захист гарантується як кожному громадянину і юридичній особі України, так і іноземцю, особі без громадянства, іноземній юридичній фірмі, які користуються ним нарівні з громадянами та юридичними особами України. Це положення є відтворенням ст. 26 Конституції України.

Іноземці — це особи, які належать до громадянства іноземної держави і не є громадянами України. Особи без громадянства — це особи, які не належать до громадянства будь-якої держави (ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців»). Іноземні юридичні особи — це підприємства та організації, які засновані за межами У країни. При зверненні до суду за захистом прав вони користуються усіма правами, передбаченими процесуальним законодавством.

Частина 1 статті, що коментується, передбачає, що захист прав, свобод і законних інтересів усім суб’єктам правовідносин гарантується незалежним і неупередженим судом. Отже, кожний вправі звертатися до суду і будь-які угоди про відмову у зверненні за захистом до суду є недійсними.

Положення про неупередженість суду забезпечується встановленням у процесуальному законодавстві застережень відносно недопустимості участі у повторному розгляді справи того самого судді, а також щодо відсторонення від участі в розгляді справи судді за наявності обставин, які породжують сумнів щодо його об’єктивності.

За наявності таких обставин суддя повинен заявити самовідвід. На таких самих підставах відвід судді вправі заявити особи, що беруть участь у розгляді справи.

Участь у розгляді справи судді, якщо згідно з нормами процесуального закону він підлягає відстороненню від участі, тягне за собою скасування судового рішення.

Процесуальне законодавство покладає на суд обов’язок всебічно, повно та об’єктивно розглянути обставини справи і постановити в ній судове рішення у відповідності з нормами матеріального і процесуального закону. Для забезпечення цього положення Закон, що коментується, передбачає функціонування судів першої, апеляційної і касаційної інстанцій.

Суд першої інстанції розглядає і вирішує підсудні йому кримінальні, цивільні, господарські, адміністративні справи, досліджуючи безпосередньо докази і приймаючи рішення по суті.

Суд апеляційної інстанції за скаргами осіб, які беруть участь у судочинстві, або поданням прокурора за вказаними у законодавстві підставами перевіряє законність і обґрунтованість постановленого судом першої інстанції судового рішення, яке не набрало законної сили. Він вправі провести повторний розгляд доказів у справі і, якщо визнає постановлене рішення незаконним або необґрунтованим, вправі скасувати його чи змінити або постановити нове рішення.

Суд касаційної інстанції за скаргами осіб, які беруть участь у судочинстві, або поданням прокурора перевіряє відповідність нормам матеріального і процесуального закону судових рішень, постановлених судами першої і апеляційної інстанцій, які набрали законної сили, і має повноваження, за наявності порушень законодавства, скасувати або змінити постановлені судові рішення.

У розгляді справи в суді будь-якої інстанції мають право брати участь підсудний, потерпілий, позивач, відповідач, інші особи, правовідносини яких вирішуються судом.

Процесуальне законодавство передбачає порядок участі у розгляді справи таких осіб. Вони заздалегідь повідомляються про час розгляду справи в суді. Неповідомлення їх про час розгляду справи унеможливлює судовий розгляд.

Визначений процесуальним законодавством порядок розгляду кримінальних справ передбачає можливість видалення підсудного із залу засідання на весь час судового розгляду справи лише за повторне, після попередження головуючим, порушення ним порядку судового засідання.

Під час розгляду цивільних справ сторони також можуть бути позбавлені участі у судовому засіданні тільки за порушення порядку у судовому засіданні або непідкорення розпорядженням головуючого під час розгляду справи.

Але позбавлення судом підсудного у кримінальній справі і сторін у цивільній справі за вказаних підстав участі у судовому засіданні не позбавляє підсудного права знати зміст вироку, оскільки після винесення вироку він негайно оголошується підсудному, а сторін — права ознайомитися з рішенням суду, а також за наявності підстав подати апеляцію,

Підсудний, потерпілий, інші учасники кримінального процесу., сторони та інші учасники цивільного і господарського процесу вправі брати участь у судовому розгляді справ також в апеляційній і касаційній інстанціях. Зокрема, якщо підсудний утримується під вартою, то це не є перешкодою для участі у засіданні апеляційної чи касаційної інстанції — у разі надходження від нього заяви про бажання взяти участь у судовому засіданні він підлягає доставленню у судове засідання (ст. 358, 391 КПК).

Принцип безсторонності судової влади. Судовий розгляд справи повинен здійснювати суддя, який не має особистої заінтересованості у справі і спроможний виконати роль безстороннього арбітра, який вирішує юридичну справу незалежно, підкоряючись лише закону. Функції суду і сторін організаційно й функціонально розмежовані. Суд не повинен ставати на сторону учасника процесу, а має захищати закон і сприяти припиненню його порушення. Якщо суддя якось заінтересований у предметі судового розгляду, або знаходиться у будь-яких стосунках з однією зі сторін, або існують інші підстави поставити під сумнів об’єктивність судді при розгляді судової справи, він особисто зобов’язаний заявити про свій відвід, і справа передається іншому судді. Право заявити відвід судді є в кожної сторони по справі. Судова справа повинна бути розглянута об’єктивно, на підставі закону, щоб жодні уподобання чи особисті погляди судді не змогли стати на заваді винесенню справедливого рішення.

Принцип доступності судової влади. Цей принцип передбачає нормативне закріплення й реальне забезпечення можливості безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав, відсутність при цьому невиправданих правових і фактичних ускладнень. Принцип доступності випливає з п. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, хоча текстуально він там не закріплений, але розтлумачений практикою Європейського суду з прав людини.

Однією з правових передумов забезпечення доступу до суду є наявність суб’єктивного права особи на судовий захист, яке прямо випливає з конституційного положення про судовий захист прав і свобод людини (ч. 3 ст. 8, ч. 1 ст. 55 Конституції України). Крім того, право на судовий захист набуває подальшої деталізації у процесуальних кодексах (ст. ст. З, 4 Цивільного процесуального кодексу, ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства). Це право є універсальним юридичним засобом відстоювання людиною своїх прав у будь-якій життєвій ситуації, зокрема, пов’язаній з незаконними діями (бездіяльністю) органів державної влади, у тому числі адміністрації державних підприємств, установ, органів місцевого самоврядування, посадових осіб і службовців названих структур. Воно виконує роль загальної юридичної гарантії прав і свобод людини й одночасно потребує створення владних механізмів забезпечення.

Другою правовою передумовою реальної доступності суду є нормативне закріплення й реальне утвердження рівності громадян перед законом і судом. Це означає, по-перше, що не встановлюється жодних обмежень для осіб за будь-якими ознаками (майновий ценз, освіта, мова, належність до певної соціальної групи) у разі звернення до суду. Можливість такого особистого звернення залежить від наявності в особи, що звертається, процесуальної правоздатності й дієздатності. При цьому відмова від права або скасування права на звернення до суду за законом є недійсними.

По-друге, в Україні немає судів, які формувалися б за будь-якими наведеними специфічними ознаками (стать, національність, професія, соціальний статус тощо). Усі судові справи (за деякими винятками) розглядаються місцевими судами. Підсудність справ вищим судам, як правило, предметна, а не персональна, визначається тяжкістю злочинів або виключною важливістю справи.

Рівний доступ до суду також означає, що громадяни в суді користуються однаковими процесуальними правами і до них застосовуються існуючі норми матеріального права й однакові правила судочинства. Користуються принципом рівного доступу до суду як громадяни України, так і іноземці й особи без громадянства, за винятками, встановленими Конституцією, законами або міжнародними договорами України.

До гарантій реалізації принципу доступності судової влади слід віднести:

— організаційно-правові: а) судоустрійні — територіальну наближеність судів до населення; добір висококваліфікованих фахівців для виконання судової діяльності; належне забезпечення судів матеріально-технічною базою; раціональну організацію роботи апарату суду тощо; б) судочинні — порядок порушення судового провадження; процедуру судового розгляду справи, що передбачає зменшення бюрократизму; спрощення процедури по нескладних справах; безперешкодну можливість реалізації процесуальних прав сторонами; розумні строки судового розгляду; можливість оскарження рішень суду; їх реальне виконання тощо;

— матеріальні (економічні): а) розумність судових витрат і створення процесуального механізму відстрочення або часткового чи повного звільнення від оплати судових витрат на користь держави; б) фінансування судової діяльності, що забезпечує її незалежність; в) надання кваліфікованої юридичної допомоги на пільгових умовах вразливим верствам населення.

Стаття 8. Право на повноважний суд

1. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

2. Суддя розглядає справи, одержані згідно з порядком розподілу судових справ, установленим відповідно до закону. На розподіл судових справ між суддями не може впливати бажання судді чи будь-яких інших осіб.

Правила про підсудність судових справ, про які йдеться у ч. 1 коментованої статті, встановлені процесуальним законодавством з урахуванням сукупності юридичних ознак судової справи. На підставі цих ознак процесуальним законодавством КПК, ЦПК, ГПК, КУпАП) визначено суд, який вправі і зобов’язаний розглянути управу і вирішити її по суті.

Завдяки правилам про підсудність насамперед реалізується передбачене ст. 7 Загальної декларації прав людини право на розгляд і вирішення її справи компетентним судом. Крім цього, забезпечується функціонування всієї судової системи і гарантується швидкий та повний розгляд справи, здійснення засади рівності всіх громадян перед законом і судом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в тому суді, якому вона підсудна.

Передача справи на розгляд іншому суду допускається у виняткових випадках, коли це необхідно для забезпечення найбільш об’єктивного і повного розгляду справи. Ці випадки визначені у законодавстві (ЦПК, ГПК, КПК), наприклад, коли неможливо замінити відведеного суддю іншим суддею цього суду або забезпечити повторний розгляд справи тим самим судом у іншому складі суддів після скасування судового рішення тощо.

Питання про зміну підсудності справи вирішується судом у відповідності з вимогами процесуального законодавства.

Стаття 9. Рівність перед законом і судом

1. Правосуддя в Україні здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак.

У статті, що коментується, відтворюється конституційна засада рівності всіх перед законом і судом (ст. 24, п. 2. ч. 3 ст. 129 Конституції): Вона діє в усіх провадженнях у справах — цивільних, господарських, кримінальних і забезпечує здійснення правосуддя на засадах рівності громадян перед законом і судом.

Різність учасників судового процесу перед законом означає, що при розгляді цивільних, господарських, адміністративних і кримінальних справ у суді до всіх учасників судового процесу застосовуються однакові норми відповідного законодавства, ніхто з них не має ніяких переваг і не піддається ніяким обмеженням незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак.

Не суперечить положенню про рівність громадян перед законом і судом наявність процесуальних правил про підсудність деяких категорій справ не місцевому загальному суду, якому підсудні всі інші справи, а, наприклад, апеляційним судам. У цих судах справи розглядаються за такими самими правилами, як і в місцевих загальних судах, і розгляд їх в Інших судах ніяких переваг учасникам судового процесу не надає.

Рівність учасників процесу перед судом означає, що всі цивільні, господарські, кримінальні, адміністративні справи вирішуються судами, які належать до судової системи судів загальної юрисдикції. У цих судах застосовуються однакові правила судочинства. Усі учасники судового розгляду (підсудні, потерпілі у кримінальній справі, сторони та треті особи у цивільній чи господарській справі та ін.) наділяються однаковими правами і несуть відповідні обов’язки. Ніхто з них не має ніяких переваг і не піддається ніяким обмеженням, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних та інших ознак.

Рівними перед законом і судом, так само як і громадяни України, є й іноземці, особи без громадянства — за винятками, встановленими Конституцією, законами або міжнародними договорами України (ст. 26 Конституції).

Конституцією встановлено виняток із загальних правил про провадження у кримінальних справах відносно притягнення до кримінальної відповідальності, арешту і затримання народних депутатів України, затримання і арешту суддів. Народні депутати України не можуть бути без згоди Верховної Ради України притягнені до кримінальної відповідальності, затримані чи заарештовані (ст. 80 Конституції). Судді не можуть бути без згоди Верховної Ради України затримані чи заарештовані до винесення обвинувального вироку судом (ст. 126 Конституції).

Але це передбачено з метою створення не привілеїв, а гарантії для здійснення їх діяльності і захисту від штучного створення перешкод виконанню ними службових обов’язків.

У випадку притягнення народних депутатів України і суддів до кримінальної відповідальності вони наділяються однаковими правами з іншими особами, що притягаються до кримінальної відповідальності, і на них покладаються аналогічні обов’язки. У провадженні цивільних і господарських справ вони також мають відповідні права і несуть відповідні обов’язки.

Принцип здійснення судочинства на засадах рівності сторін. Судочинство в Україні провадиться на засадах рівності сторін — учасників судового процесу перед законом і судом незалежно від походження, соціального, майнового й посадового стану, раси, національності, статі, освіти, мови, ставлення до релігії, характеру занять, місця проживання та інших обставин.

Сторони рівні в можливості користуватися процесуальними правами, що визначаються лише їх процесуальним статусом: цивільний позивач, цивільний відповідач, підсудний, потерпілий та ін. Ніхто з них не має ніяких переваг і не зазнає ніяких обмежень незалежно від раси, кольору шкіри, політичних та інших ознак.

Однак закон, ураховуючи, що громадяни фактично не рівні (оскільки вони можуть бути неповнолітніми, фізично чи психічно хворими або бути особами, які не можуть оплатити послуги адвоката, тощо), передбачає механізми, що дозволяють таким громадянам стати процесуально рівними, тобто повністю реалізувати свої права. Так, особі, яка не володіє мовою судочинства, обов’язково надається перекладач, неповнолітньому підсудному — захисник.

Механізм притягнення громадян до кримінальної відповідальності не завжди однаковий для всіх категорій громадян. Деякі особи з урахуванням їх соціального статусу потребують дотримання певної (додаткової) процедури притягнення до кримінальної відповідальності. Так, народні депутати України не можуть бути без згоди Верховної Ради України притягнуті до кримінальної відповідальності, затримані чи заарештовані. Судді не можуть бути без згоди Верховної Ради України затримані чи заарештовані до винесення обвинувального вироку судом. Кримінальна справа проти адвоката може бути порушена тільки Генеральним прокурором України, його заступниками, прокурорами Автономної Республіки Крим, області, міст Києва й Севастополя. Наведені положення передбачені з метою створення не привілеїв, а гарантій для здійснення службової діяльності цих осіб, захисту від штучного створення перешкод виконанню ними своїх обов’язків.

У судовому процесі всім особам, які виступають в якості сторін у справі, надаються рівні права, на них покладаються аналогічні обов’язки, передбачені процесуальним законодавством.

Принцип змагальності в судочинстві. Принцип змагальності характеризує таку організацію судового процесу, коли функції обвинувачення й захисту, підтримання цивільного позову й заперечення проти нього, відокремлені від судової діяльності, виконуються суб’єктами, які користуються рівними правами для відстоювання своїх інтересів, а суд виступає головним суб’єктом, що здійснює керівництво судовим засіданням і вирішує цю справу.

За своєю суттю принцип змагальності передбачає рівні можливості й умови для виконання функції обвинувачення та захисту, підтримання цивільного позову й відповіді на нього. Процесуальна рівність означає, що всі заходи, які вправі вжити обвинувач для доказування обвинувачення, захист має право застосовувати для його спростування, а все, що вправі робити цивільний позивач для підтримання позову, може робити цивільний відповідач для його заперечення.

Дія принципу змагальності у сфері цивільного судочинства є загальновизнаною, оскільки сама природа спору про цивільне право передбачає рівність прав сторін у відстоюванні власної позиції. Суд зобов’язаний приймати передбачені законом заходи до всебічного, повного й об’єктивного дослідження обставин справи, пояснювати особам, які беруть участь у справі, їх права й обов’язки і сприяти здійсненню їх прав.

Що стосується кримінального судочинства, то наявність змагальних засад при провадженні судового розгляду кримінальних справ визнавалася не завжди. У кримінальному процесі завжди бере участь прокурор як представник держави, який підтримує державне обвинувачення. Але в процесуальному статусі він наділений такими ж правами, що і сторона захисту. Проте процесуальна рівність прав не свідчить про однаковість завдань та обов’язків, які виконує сторона захисту. Завдання й обов’язки прокурора вказують на його особливу роль у суді, але не створюють ніяких переваг при відстоюванні своїх міркувань і висновків по справі. Процесуальна рівність відбиває лише рівне право обвинувачення і захисту відстоювати свій інтерес або інтерес, що представляється, перед судом. Обвинувач, підсудний, захисник, потерпілий, а також цивільний позивач, цивільний відповідач та їх представники в судовому розгляді користуються рівними правами щодо надання доказів, участі в дослідженні доказів та заявлення клопотань.

Змагальність у судовому процесі вимагає, щоб суб’єкти обвинувачення й захисту, цивільний позивач і цивільний відповідач мали однакову можливість переконати суд у своїй правоті. Оскільки суду належить керівна роль у судовому розгляді, він сприяє повному, всебічному з’ясуванню обставин справи і виносить рішення на підставі внутрішнього переконання, керуючись законом.

Стаття 10. Правова допомога при реалізації права на справедливий суд

1. Кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно.

2. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Порядок та умови надання правової допомоги визначаються законом.

3. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах в Україні діє адвокатура.

Стаття відповідно до Конституції України, яка закріпила право кожного на правову допомогу (ст. 59), передбачає право кожної особи, коли її справа розглядається в суді, користуватися правовою допомогою.

Справа в суді розглядається відносно певного кола осіб, які за законодавством є учасниками судового процесу. Кожний з них користується правом на правову допомогу при вирішенні в суді кримінальних, цивільних, господарських справ і справ про адміністративні правопорушення. Слід мати на увазі, що, хоча стаття, яка коментується, передбачає надання правової допомоги при вирішенні справ у судах, правова допомога надається також у досудовому провадженні у справі. Порядок надання правової допомоги у досудовому провадженні вирішується відповідно до процесуального законодавства.

Правова допомога при вирішенні справи в суді — це надання правових (юридичних) послуг особами, які мають спеціальні (юридичні) знання. Надання правової допомоги може полягати у консультуванні з юридичних питань, складанні заяв, апеляційних і касаційних скарг та інших документів, безпосередньому виконанні у судовому розгляді справи обов’язків захисника або представника та ін.

Частина 3 коментованої статті передбачає, що для надання правової допомоги при вирішенні справ у судах діє адвокатура, а у випадках, передбачених законом, правову допомогу надають також інші особи.

Адвокатура — це добровільне професійне громадське об’єднання, покликане сприяти захисту прав, свобод та представляти законні інтереси громадян України, іноземних громадян, осіб без громадянства, юридичних осіб, надавати їм юридичну допомогу. Діяльність адвокатури регулюється Законом України «Про адвокатуру» від 19 грудня 1992 року.

Юридичну допомогу надають безпосередньо адвокати — особи, які відповідно до вказаного закону одержали свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та прийняли Присягу адвоката України. Адвокати не є працівниками суду, прокуратури, державного нотаріату, органів внутрішніх справ, служби безпеки, державного управління. Вони повинні мати різноманітні знання і високі ділові якості.

При вирішенні в судах кримінальних справ адвокати надають правові (юридичні) послуги підсудним як їх захисники, потерпілим, цивільним позивачам і цивільним відповідачам як їх представники. Участь адвоката у провадженні справи в суді є однією з гарантій права на захист підсудного та прав і законних інтересів інших осіб, яких він уповноважений представляти.

Порядок залучення адвоката до участі у кримінальній справі та його діяльність визначаються КПК.

Надання адвокатом правової допомоги потерпілим, цивільним позивачам і цивільним відповідачам у кримінальній справі здійснюється за угодою вказаних осіб з адвокатом. Обов’язкової участі адвоката — представника таких осіб законодавство не передбачає.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 КПК правову допомогу як захисники підсудного при розгляді кримінальної справи в суді, крім адвокатів, можуть надавати й інші фахівці у галузі права, які за законом мають право на надання правової допомоги особисто чи за дорученнями юридичної особи.

Відповідно до ч. 2 коментованої статті порядок та умови надання правової допомоги такими особами визначаються процесуальним законодавством.

Захисник може бути запрошений для участі у кримінальній справі підсудним, його законним представником, родичами або іншими особами за їх дорученням або на їх прохання. Оплата праці захисника, запрошеного за таких умов, визначається на підставі їх взаємної угоди.

Якщо захисник не запрошений вказаними особами, захисник для захисту підсудного призначається судом у таких випадках:

1) коли суд розглядає справу, в якій участь захисника відповідно до вимог КПК є обов’язковою, але підсудний не бажає або не може запросити захисника;

2) коли підсудний бажає запросити захисника, але за відсутністю коштів чи з інших об’єктивних причин не може цього зробити.

Оплата праці захисника у разі його участі у справі за призначенням суду проводиться за рахунок державного бюджету в порядку і розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Порядок оплати праці адвокатів з надання громадянам правової допомоги в кримінальних справах за рахунок держави затверджений постановою Кабінету Міністрів України.

Відповідно до КПК як захисники підсудного у судовому розгляді кримінальної справи можуть бути допущені близькі родичі підсудного, його опікуни або піклувальники.

Близькі родичі — це батьки, один із подружжя, діти, рідні брати і сестри, дід, бабка, онуки.

Але у випадках коли відповідно до вимог ст. 45 КПК участь захисника у справі є обов’язковою, близькі родичі підсудного, його опікуни або піклувальники можуть брати участь у справі як захисники лише одночасно з захисником — адвокатом чи іншим фахівцем у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

Адвокати і фахівці у галузі права, які за законом мають право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, можуть надавати правову допомогу при розгляді справ про адміністративні правопорушення особам, які притягаються до адміністративної відповідальності (ст. 268 КУпАП).

Правова допомога адвокатами і фахівцями у галузі права може надаватися також при вирішенні в суді цивільних і господарських справ, У таких справах вони є представниками сторін, їх участь у справі здійснюється на підставі відповідної угоди між сторонами і ними.

Правову допомогу юридичним особам при розгляді справ у суді можуть надавати також юрисконсульти та інші фахівці у галузі права, які діють на підставі договорів по наданню правових послуг.

Відповідно до кримінально-процесуального законодавства підозрюваний, обвинувачений, підсудний мають право на захист. Цей принцип означає, що на слідчого, прокурора, особу, яка провадить дізнання, покладено обов’язок сприяти реалізації права обвинуваченого (підозрюваного, підсудного) на захист.

Забезпечення права на захист є важливою гарантією об’єктивного розгляду справи й запобігання притягнення до кримінальної відповідальності невинних. У змісті цього принципу можна виділити окремі аспекти. По-перше, закон передбачає значний обсяг прав, що дозволяють обвинуваченому (підозрюваному, підсудному) за його бажанням самостійно захищатися від висунутого обвинувачення. Обвинувачений (підозрюваний, підсудний) має право: 1) знати, у чому він обвинувачується; 2) давати пояснення по суті висунутого обвинувачення або відмовитися від дачі свідчень та відповідей на запитання; 3) надавати докази; 4) заявляти клопотання; 5) мати захисника й побачення з ним наодинці до першого допиту; 6) знайомитися з усіма матеріалами справи; 7) заявляти відводи; 8) подавати скарги на дії й рішення особи, яка провадить дізнання, слідчого, прокурора, судді та суду; 9) підсудний має право на останнє слово.

По-друге, на органи, які висунули обвинувачення, покладається обов’язок: 1) до першого допиту обвинуваченого (підозрюваного, підсудного) пояснити йому право мати захисника; 2) надати можливість обвинуваченому (підозрюваному, підсудному) захищатися встановленими законом способами; 3) особа, яка провадить дізнання, слідчий, прокурор зобов’язані забезпечити охорону особистих і майнових прав обвинуваченого (підозрюваного, підсудного). Таким чином, принцип забезпечення обвинуваченому (підозрюваному, підсудному) права на захист значною мірою спирається на обов’язок посадових осіб сприяти реалізації цих прав.

По-третє, свої права обвинувачений (підозрюваний, підсудний) може реалізувати через запрошення захисника (або надання державою захисника у випадках, коли за законом його участь є обов’язковою).

Закон містить норму, яку також можна трактувати як реалізацію принципу забезпечення обвинуваченому (підозрюваному, підсудному) права на захист, а саме: прокурор, слідчий та особа, яка провадить дізнання, повинні використати всі передбачені законом заходи для всебічного, повного й об’єктивного дослідження обставин справи, виявити обставини, що не тільки викривають, а й виправдовують обвинуваченого, не тільки обтяжують, а й пом’якшують його відповідальність.

Стаття 11. Гласність і відкритість судового процесу

1. Ніхто не може бути обмежений у праві на отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Кожен, хто не є стороною у справі, має право на вільний доступ до судового рішення в порядку, встановленому законом.

2. Розгляд справ у судах відбувається відкрито, крім випадків, установлених процесуальним законом. Учасники судового процесу та інші особи, присутні на відкритому судовому засіданні, можуть використовувати портативні аудіотехнічні засоби. Проведення в залі судового засідання фото- і кінозйомки, відеозапису, а також транслювання судового засідання допускається за рішенням суду.

3. Розгляд справи у закритому судовому засіданні допускається за вмотивованим рішенням суду у випадках, передбачених процесуальним законом.

4. При розгляді справ перебіг судового процесу фіксується технічними засобами в порядку, встановленому процесуальним законом.

Зміст принципу гласності і відкритості судового процесу полягає в забезпеченні кожній особі, справа якої розглядається в суді, права знати про результати її розгляду. Окрім того, згідно Закону України «Про доступ до судових рішень» зміст судових рішень, розміщений на офіційному вебпорталі судової влади, може бути доступний кожному громадянину. Це сприяє підвищенню відповідальності судді за прийняте ним рішення.

Розгляд справ у всіх судах України є відкритим. Слухання справи в закритому судовому засіданні припускається лише у випадках, установлених законом, з дотриманням при цьому всіх правил судочинства. Але навіть у цьому разі особі, стосовно якої розглядається справа в суді, гарантується право бути присутньою при проголошенні судового рішення в її справі, а також отримання його копії.

Відкритий розгляд означає встановлений процесуальним законом порядок розгляду справ у судах, при якому судові засідання проводяться відкрито з наданням реальної й рівної можливості громадянам, які цікавляться справою, бути присутніми в залі, стежити за ходом судового розгляду, конспектувати, стенографувати те, що відбувається, використовувати портативні аудіотехнічні пристрої (кіно, фото та відеозйомка із застосуванням стаціонарної апаратури провадяться тільки з дозволу суду й учасників процесу). Обмеження принципу відкритого розгляду судової справи можуть бути тільки легальні, тобто передбачені законом. Для кожного виду судочинства існують спеціальні підстави таких обмежень.

Але одна підстава є загальною для всіх видів: закрите судове засідання провадиться, коли це необхідно для забезпечення охорони державної або іншої захищеної законом таємниці. Закрите судове засідання припускається законом у таких випадках:

1) у конституційному судочинстві — коли це суперечить інтересам держави;

2) у господарському судочинстві — з метою охорони (а) державної таємниці, (б) комерційної таємниці, (в) за наявності обґрунтованого заперечення однієї або обох сторін;

3) у цивільному судочинстві — з метою (а) охорони державної або іншої захищеної законом таємниці, (б) запобігання розголошенню відомостей про інтимні чи інші особисті сторони життя осіб, які беруть участь у справі, (в) забезпечення таємниці усиновлення, (г) запобігання розголошення відомостей, що принижують честь і гідність людини;

4) у кримінальному судочинстві — (а) з метою нерозголошення державної таємниці, (б) при розгляді справ про злочини осіб, які не досягли шістнадцятирічного віку, (в) у справах про статеві злочини, (г) з метою запобігання розголошенню відомостей про інтимні сторони життя осіб, які беруть участь у справі; д) коли цього вимагають інтереси забезпечення безпеки підсудних, потерпілих, свідків, інших осіб, що беруть участь у справі, а також членів їх сімей або близьких родичів.

Під державною таємницею розуміють вид таємної інформації, що містить відомості у сфері оборони, економіки, зовнішніх відносин, державної безпеки й охорони правопорядку, розголошення яких може заподіяти шкоди життєво важливим інтересам України та які визначені у встановленому законом порядку як державна таємниця і підлягають охороні з боку держави.

Особи, молодші шістнадцяти років, допускаються в зал суду лише у випадках, коли вони є підсудними, потерпілими або свідками. Закон передбачає це обмеження з метою захисту підлітків від можливого несприятливого впливу на них судового процесу, оскільки вони через недостатню соціальну зрілість можуть неправильно сприйняти обставини розгляду справи і те, що відбувається у суді.

Закрите судове засідання припускається лише за мотивованою ухвалою суду, де вказується, чи все судове засідання буде закритим чи тільки його частина (наприклад, допит окремих свідків, оголошення документа, експертного висновку тощо). При цьому вироки, ухвали й постанови суду завжди оголошуються публічно. Слухання справи у закритому судовому засіданні здійснюється з дотриманням усіх правил судочинства.

Суть ч. 1 коментованої статті — у забезпеченні кожній особі, справа якої розглядається в суді, права знати про результати її розгляду. Ця вимога реалізується способами, передбаченими процесуальним законодавством: правом особи бути присутньою при проголошенні судового рішення у її справі; отриманням копії судового рішення тощо.

Кожна особа, яка є учасником судового розгляду, вправі бути присутньою при проголошенні судового рішення (вироку, ухвали, постанови — у кримінальній справі; рішення, ухвали, постанови — у цивільній а господарській справі; постанови — у справі про адміністративне правопорушення). Тільки у випадку коли за порушення порядку ухвалою суду особа видалена з залу судового засідання на весь час судового розгляду, вона не буває присутньою при проголошенні судового рішення. В такому разі вирок після публічного проголошення негайно оголошується підсудному.

Засудженому або виправданому в кримінальній справі, сторонам та третім особам, які не були присутні в судовому засіданні при розгляді цивільної справи, сторонам І третім особам у господарській справі суд після проголошення судового рішення направляє його копію (у кримінальній справі — протягом трьох днів, у цивільній і господарській — протягом п’яти днів з дня проголошення).

Інші особи, які є учасниками судового процесу, можуть отримати в суді копію судового рішення у їх справі за відповідним зверненням.

Якщо судове рішення було оскаржене до вищестоящої судової інстанції, про це повідомляються учасники судового розгляду, яких стосується подана апеляція чи касація, і вони вправі взяти участь у судовому засіданні, в якому буде розглядатися справа. Про результати розгляду апеляції або касації по її судовій справі особа вправі отримати інформацію також у суді першої або вищестоящої інстанції, який розглядав справу.

Розгляд справ відбувається відкрито у всіх ланках системи судів загальної юрисдикції. У відкритих судових засіданнях розглядаються як кримінальні, так і цивільні та господарські справи.

Гласність судового процесу є основною і необхідною умовою справедливого розгляду справи незалежним і безстороннім судом, а так само є забезпеченням можливостей для захисту прав і законних інтересів осіб, які беруть участь у судовому процесі.

Відкритий розгляд справи означає, що кожний громадянин, якому виповнилося 16 років, вправі бути присутнім в залі судового засідання і може робити письмові нотатки. Відкритий судовий розгляд посилює громадський контроль за діяльністю суду, підвищує у суддів і у осіб, які беруть участь у справі, почуття відповідальності, забезпечує виховний вплив судового процесу,

З цією ж метою під час судового засідання може проводитись теле-, звуко-, відеозапис, кінозйомка. Проте проведення в залі судового засідання фото- і кінозйомки, теле-, відео-, звукозапису із застосуванням стаціонарної апаратури, а також транслювання судового засідання допускається з дозволу суду. Суд вирішує це питання ухвалою, враховуючи, чи не будуть вказані дії негативно впливати на нормальний перебіг судового розгляду і чи не перешкодять вони встановленню істини у справі. На нашу думку, фото- і кінозйомка, відео- і звукозапис можуть бути заборонені судом навіть у разі коли ці дії проводяться без застосування стаціонарної апаратури, якщо їх проведення перешкоджає нормальному перебігу судового засідання (наприклад, вони негативно впливають на осіб, які допитуються судом, тощо).

Частина 3 статті передбачає винятки із загального принципу гласності судового процесу: у випадках, передбачених процесуальним законодавством, справа може розглядатися у закритому судовому засіданні.

Закритий судовий розгляд є обов’язковим у справах, коли це необхідно в інтересах охорони державної таємниці, тобто інформації, яка відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну таємницю» визнана саме такою.

Крім цього, процесуальне законодавство допускає закритий судовий розгляд за вмотивованою ухвалою суду, яка виноситься за заявою осіб, що є учасниками процесу, або за ініціативою суду у випадках, вказаних у КПК, ЦПК, ГПК. Перелік випадків можливого закритого розгляду справи є обмеженим і розширеному тлумаченню не підлягає.

Так, у закритому судовому засіданні можуть розглядатися кримінальні справи:

1) про злочини неповнолітніх, які не досягай 16-річного віку, з тим, щоб створити необхідні сприятливі умови для одержання правдивих показань підсудного, усунути можливий негативний вплив на нього присутності публіки та інші обставини, які перешкодять встановленню істини у справі;

2) про статеві злочини — з метою охорони інтересів потерпілих і суспільної моралі;

3) з метою запобігання розголошенню відомостей про інтимні сторони життя осіб, які беруть участь у справі;

4) коли цього потребують інтереси безпеки потерпілих, свідків та інших осіб, взятих під захист у зв’язку з наявністю реальної загрози їх життю, здоров’ю, житлу чи майну.

У закритих судових засіданнях допускається розгляд також цивільних справ — з метою збереження таємниці усиновлення або з метою запобігання розголошенню відомостей про інтимні сторони життя осіб, які беруть участь у справі.

Закритий судовий розгляд справ у господарських судах допускається у випадках, коли відкритий розгляд суперечить охороні комерційної або банківської таємниці або коли сторони або одна із сторін обґрунтовано вимагають конфіденційності розгляду справи і подають відповідне клопотання до початку розгляду справи по суті.

Закрите судове засідання відбувається з участю всіх осіб, які є учасниками судового розгляду, і з додержанням всіх правил судочинства. Судове рішення, яке є підсумком розгляду справи (крім справ про усиновлення), проголошується прилюдно, але в ньому суд не повинен вказувати обставини, що стали підставою для проведення закритого судового розгляду.

Перебіг судового процесу фіксується у протоколі судового засідання, який складає секретар судового засідання. Відповідно до процесуального законодавства у протоколі судового засідання відображається весь перебіг судового розгляду. Головуючий в судовому засіданні і секретар судового засідання підписують протокол.

Відсутність у справі протоколу судового засідання є істотним порушенням, яке тягне за собою скасування судового рішення,

Частина 4 статті передбачає фіксування перебігу судового процесу технічними засобами в порядку, встановленому процесуальним законом.

При розгляді кримінальної справи перебіг судового засідання фіксується за допомогою звукозаписуючої апаратури чи інших технічних засобів у разі клопотання осіб, які є учасниками судового розгляду (ст. 198 ЦПК), або за ініціативою суду (ст. 87 КПК).

Фіксування судового процесу технічними засобами передбачено й цивільним процесуальним законодавством та господарським процесуальним законодавством (ст. 81^1 ГПК), але його процедура не виписана.

Стаття 12. Мова судочинства і діловодства в судах

1. Судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою.

2. Суди забезпечують рівність прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою.

З- Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право громадян на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють.

4. У судах, поряд з державною, можуть використовуватися регіональні мови або мови меншин відповідно до Закону України «Про ратифікацію Європейської хартії регіональних мов або мов меншин» в порядку, встановленому процесуальним законом.

5. Використання в судочинстві регіональних мов або мов меншин гарантується державою та забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Принцип державної мови судочинства є одним з функціональних принципів судочинства.

Судочинство в Україні в більшості випадків здійснюється державною (українською) мовою. Це означає, що розгляд доказів, виступи сторін та інших учасників процесу, судові протоколи й рішення складаються українською мовою. У місцях компактного проживання громадян іншої національності судочинство може проходити також рідною мовою більшості населення даної місцевості, а у місцях компактного проживання декількох груп національностей, жодна з яких не становить більшості населення цієї місцевості, судочинство поряд з державною може здійснюватися мовою, прийнятною для населення даної місцевості (за винятком цивільного судочинства). Це, у свою чергу, вимагає від судді володіння державною мовою, а також мовою, якою здійснюється судочинство в тому суді, у який його призначено (обрано) на посаду.

Зазначений принцип передбачає також гарантії прав учасників судового процесу, які не володіють мовою, якою ведеться судочинство. Зокрема, особам, які беруть участь у розгляді справи і не володіють мовою, якою провадиться судочинство, забезпечується право користуватися рідною мовою — робити заяви, давати пояснення і свідчення, заявляти клопотання та ін. До зазначених осіб належать: підсудний, потерпілий, їх законні представники, цивільні позивач і відповідач, їх представники — у кримінальних справах; у господарських справах — сторони, треті особи, заінтересовані особи та їх представники.

Такою, що не володіє мовою провадження судочинства, визнається особа, яка не розуміє або погано розуміє цю мову та не може вільно розмовляти нею.

Особам, які не володіють мовою, якою ведеться судочинство, забезпечується: 1) право на ознайомлення з усіма матеріалами справи й участь у судових засіданнях через перекладача; 2) право виступати в суді рідною мовою; 3) слідчі й судові документи вручаються особам, які беруть участь у справі, за їх вимогою, а обвинуваченому — у будь-якому випадку в письмовому перекладі його рідною або іншою мовою, якою він володіє; 4) залучення до участі в судовому процесі перекладача за рахунок держави (за винятком господарського судочинства, де витрати на це при задоволенні позову покладаються на відповідача, а при відмові в позові — на позивача).

Процесуальне законодавство гарантує реалізацію права користування рідною мовою не тільки в суді першої інстанції, а й у вищих судах.

Кожен має право виступати в суді рідною мовою. Крім цього, вони вправі користуватися послугами перекладача.

Це положення обумовлює вирішення таких важливих питань правосуддя, як доступність суду для населення, забезпечення учасникам судового розгляду справи рівних можливостей щодо здійснення прав та виховний вплив судового розгляду.

Особами, зазначеними у ч. 3 коментованої статті, є підсудний, потерпілий, їх законні представники, цивільний позивач, цивільний відповідач, їх представники у кримінальних справах (а у розгляді суддею подання про обрання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, скарг на рішення слідчого — також підозрюваний, обвинувачений, захисник); у цивільних і господарських справах — сторони, треті особи, заінтересовані особи та їх представники.

Право давати показання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, мають також свідки. Експерт також вправі складати висновок рідною мовою або мовою, якою він володіє.

Такою, що не володіє мовою, якою провадиться судочинство, вважається особа, яка не розуміє або погано розуміє звичайну розмовну мову, не вміє вільно нею розмовляти.

Обов’язок залучити до участі в судовому процесі перекладача покладається на суд, який розглядає справу. Питання про те, чи володіє особа мовою, суд вирішує на власний розсуд, проте він повинен врахувати думку відповідної особи щодо необхідності участі у справі перекладача. Порушення судом вимог щодо необхідності участі у судочинстві перекладача може призвести до того, що судове рішення буде скасовано як незаконне.

Особа, яка залучається до участі в розгляді справи як перекладач, повинна вільно володіти мовою, якою розмовляє учасник судового процесу або якою складено документ, що належить перекласти.

Перекладачем не може бути особа, щодо якої є обставини, котрі виключають її участь у судочинстві у такій процесуальній ролі, оскільки вони не гарантують її безсторонність (сторона, третя особа, представник, захисник, інші учасники процесу, їх родичі тощо). Судді, секретар судового засідання, прокурор також не можуть бути одночасно й перекладачами у справі.

Процесуальне законодавство передбачає отримання деяких документів особами, які беруть участь у справі, у перекладі на їх рідну мову або мову, якою вони володіють.

Зокрема, якщо вирок у кримінальній справі складений мовою, яку не знає засуджений чи виправданий, йому повинен бути вручений письмовий переклад вироку на його рідну мову або мову, якою він володіє (ст. 344 КПК). Вручення судових документів у перекладі на рідну мову або мову, якою вони володіють, передбачено й у цивільному судочинстві (ст. 9 ЦПК).

Процесуальне законодавство гарантує реалізацію права використання національної мови не тільки в суді першої інстанції, а й у вищестоящих судах.

Реальною гарантією права користуватися рідною мовою та послугами перекладача є те, що витрати, понесені при провадженні кримінальної справи у зв’язку з: платою судом грошових сум перекладачу, не включаються до судових витрат, які покладаються на засудженого (ст. 93 КПК). Не сплачують цих витрат і інші особи, які беруть участь у кримінальному судочинстві. У цивільному судочинстві грошові:уми. виплачені судом перекладачу, також не включаються у судові витрати, що покладаються на осіб, які беруть участь у справі (ст. 63 ЦПК).

Суми, що підлягають сплаті за послуги перекладача у судовому розгляді господарської справи, при задоволенні позову покладаються на відповідача, а при відмові у позові — на позивача (ч. 5 ст. 49 ГПК).

Відповідно до статті 5 Закону УРСР «Про мови в Українській РСР» від 28 жовтня 1989 року громадянам України гарантується право користуватися своєю національною мовою або будь-якою іншою мовою. Громадянин вправі звертатися до державних органів українською чи іншою мовою їх роботи, російською мовою або мовою, прийнятою для сторін.

Згідно статті 18 зазначеного Закону, судочинство в Україні здійснюється українською мовою. У випадках, передбачених у частині другій статті 3 цього закону, судочинство може здійснюватись національною мовою більшості населення тієї чи іншої місцевості, а у випадках, передбачених у частині третій цієї ж статті, — мовою, прийнятною для населення даної місцевості. При розгляді в судах кримінальних і цивільних справ особам, які беруть участь у справі і не володіють мовою судочинства, забезпечується право ознайомлення з матеріалами справи, участь у судових діях через перекладача, право виступати в суді рідною мовою.

Слідчі і судові документи вручаються особам, які беруть участь у справі, на їхню вимогу, в перекладі рідною мовою або іншою мовою, якою вони володіють.

Коментована статті Закону у частині четвертій містить важливу норму, за якою у судах, поряд з державною, можуть використовуватися регіональні мови або мови меншин відповідно до Закону України «Про ратифікацію Європейської хартії регіональних мов або мов меншин» в порядку, встановленому процесуальним законом.

Положення зазначеної Хартії, згідно Закону України «Про ратифікацію Європейської хартії регіональних мов або мов меншин» від 15 травня 2003 року № 802- IV, поширюють це правило на мови таких національних меншин України: білоруської, болгарської, гагаузької, грецької, єврейської, кримськотатарської, молдавської, німецької, польської, російської, румунської, словацької та угорської.

Україна зобов’язалася, стосовно тих судових округів, в яких чисельність мешканців, що вживають регіональні мови або мови меншин, виправдовує вжиття заходів, наведених нижче, відповідно до стану кожної з цих мов і за умови, що використання можливостей, які надаються цим пунктом, на думку судді, не перешкоджатиме належному відправленню правосуддя,

передбачити, щоб суди, на клопотання однієї зі сторін процесу, здійснювали провадження регіональними мовами або мовами меншин; і/або

гарантувати обвинуваченій особі право користуватися своєю регіональною мовою або мовою її меншини; і/або

передбачити, щоб клопотання і докази, у письмовій чи усній формі, не розглядалися як неприйнятні виключно на тій підставі, що вони сформульовані регіональною мовою або мовою меншини; і/або

складати клопотання, документи, пов’язані з кримінальним судочинством, відповідною регіональною мовою або мовою меншини.

У кримінальному судочинстві:

у разі необхідності із залученням усних і письмових перекладачів без додаткових витрат для зацікавлених осіб;

передбачити, щоб суди, на клопотання однієї зі сторін процесу, здійснювали провадження регіональними мовами або мовами меншин; і/або

якщо сторона має постати перед судом особисто, дозволяти їй користуватися своєю регіональною мовою або мовою її меншини без додаткових витрат; і/або

дозволяти подання документів і доказів регіональними мовами або мовами меншин.

У цивільному судочинстві:

у разі необхідності із залученням усних і письмових перекладачів передбачити, щоб суди, на клопотання однієї зі сторін процесу, здійснювали провадження регіональними мовами або мовами меншин; і/або

якщо сторона має постати перед судом особисто, дозволяти їй користуватися своєю регіональною мовою або мовою її меншини без додаткових витрат; і/або

дозволяти подання документів і доказів регіональними мовами або мовами меншин.

Окрім того, Україна взяла на себе зобов’язання:

a) не заперечувати дійсність юридичних документів, складених в межах держави, виключно на тій підставі, що вони сформульовані регіональною мовою або мовою меншини; або

b) не заперечувати дійсність для сторін процесу юридичних документів, складених в межах країни, виключно на тій підставі, що вони сформульовані регіональною мовою або мовою меншини, а також передбачити можливість їхнього використання проти зацікавлених третіх сторін, які не вживають цих мов, якщо зміст документа повідомляється їм особою (особами), яка посилається на нього; або

c) не заперечувати дійсність для сторін процесу юридичних документів, складених в межах країни, виключно на тій підставі, що вони сформульовані регіональною мовою або мовою меншини.

Україна зобов’язалася також забезпечити наявність складених регіональними мовами або мовами меншин найбільш важливих національних законодавчих актів і тих документів, які зокрема стосуються осіб, що вживають ці мови, якщо їх наявність не забезпечена іншим шляхом.

Стаття 13. Обов’язковість судових рішень

1. Судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

2. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об’єднаннями на всій території України. Обов’язковість урахування (преюди- ційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

3. Судові рішення інших держав є обов’язковими до виконання на території України за умов, визначених законом, відповідно до міжнародних договорів, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України.

4. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Судове рішення, яким закінчується розгляд справи, є найважливішим актом судової влади. Воно постановляється іменем України незалежно від того, до якого рівня судової системи або юрисдикції належить суд і в якому складі суддів (одноособово чи колегіально) розглянуто справу.

Принцип обов’язковості судових рішень, що набрали законної сили, надає їм властивості закону по справі, у якій вони постановлені. Тому вони обов’язкові для виконання на території України всіма фізичними і юридичними особами, яких ці рішення стосуються.

За невиконання судового рішення може настати кримінальна, адміністративна або дисциплінарна відповідальність. Обов’язкове і точне виконання судових рішень державними і недержавними організаціями, установами, підприємствами, службовими особами і громадянами забезпечується системою державних органів, на які покладено виконання судових рішень у цивільних, господарських, адміністративних, кримінальних справах, справах про адміністративні правопорушення (органи Державної виконавчої служби України, Державного департаменту України з питань виконання покарань та ін.).

Обов’язковий характер судового рішення, постановленого іменем держави, підкреслює авторитет судової влади і сприяє утворенню в Україні режиму законності.

Обов’язковість урахування (преюдиціальність) судового рішення для інших судів, органів прокуратури, слідства, дізнання визначається процесуальним законодавством — КПК, ЦПК, ГПК. Вирок, що набрав законної сили, є обов’язковим для суду, який розглядає іншу кримінальну справу. Він є обов’язковим також для органів досудового провадження в іншій кримінальній справі. Набрання вироком, ухвалою чи постановою суду про закриття справи законної сили виключає можливість провадження у кримінальній справі по тому самому обвинуваченню відносно тих самих осіб.

Вирок, що набрав законної сили, є обов’язковим також для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки діяння особи, відносно якої він постановлений, лише з питань, чи мало місце це діяння і чи вчинено воно даною особою.

Набрання рішенням суду в цивільній або господарській справі законної сили виключає можливість провадження в цивільній або господарській справі з тих самих правовідносин між тими самими особами. Але цей факт не позбавляє заінтересованих осіб можливості звернутися до суду за захистом прав і охоронюваних законом інтересів, спір про які не був розглянутий і вирішений.

Обов’язковими до виконання в Україні є рішення судів судової системи України. Передбачене ч. 3 коментованої статті положення є винятком із сказаного вище і полягає в тому, що судове рішення іншої держави обов’язкове до виконання на території нашої держави за умов, визначених законом України.

Наприклад, відповідно до норм ЦПК порядок виконання в Україні рішень іноземних загальних судів і арбітражних судів визначається міжнародними договорами, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України. Отже, в Україні можуть бути виконані судові і арбітражні рішення тієї держави, між якою і Україною укладено договір про надання правової допомоги у цивільних, сімейних, трудових і кримінальних справах, і згода на обов’язковість цього договору надана Верховною Радою України. Рішення іноземного суду або арбітражного суду може бути пред’явлено до примусового виконання протягом трьох років з моменту набрання рішенням законної сили.

Міжнародним договором України є також Конвенція держав — членів СНД. Відповідно до Конвенції виконуються рішення на території інших держав — членів СНД: у цивільних і сімейних справах, у тому числі і мирові угоди у таких справах майнового характеру, затверджені судом; вироки у кримінальних справах у частині що стосується відшкодування шкоди, заподіяної злочином, тощо.

Договори про надання правової допомоги у цивільних, сімейних і кримінальних справах Україна укладала з багатьма країнами.

Обов’язковою умовою для виконання рішення суду іншої держави в цивільних, сімейних справах, вироків у кримінальних справах у частині, що стосується конфіскації майна та відшкодування.

Відповідні клопотання про визнання судового рішення і видачу дозволу на його виконання розглядають апеляційний суд АРК, апеляційні суди областей, міст Києва і Севастополя. У разі задоволення клопотання судом видається виконавчий лист, який є підставою для виконання рішення іншої держави органами Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Стаття 14. Право на оскарження судового рішення

1. Учасники судового процесу та інші особи у випадках і порядку, встановлених процесуальним законом, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення, а також на перегляд справи Верховним Судом України.

Установлення такого важливого принципу судочинства має на меті забезпечення виправлення вищестоящим судом помилок і порушень закону, допущених при провадженні по справі нижчим судом, гарантування прав та охоронюваних законом інтересів учасників судового процесу, утвердження законності і справедливості судочинства.

Зміст цього принципу полягає у праві на апеляційне й касаційне оскарження судового рішення заінтересованою особою. За наявності бажання учасники судового розгляду та інші особи у випадках і порядку, передбачених процесуальним законодавством, подають до вищого суду апеляційну або касаційну скаргу (подання), а відповідний суд зобов’язується розглянути скаргу й перевірити законність, обґрунтованість і справедливість постановленого у справі судового рішення.

Розглянувши судову справу за апеляцією чи касацією, суд апеляційної або касаційної інстанції вправі скасувати або змінити постановлене у справі судове рішення або залишити його без зміни. Підстави для скасування чи зміни судового рішення передбачені процесуальним законодавством.

Крім апеляційного й касаційного перегляду судових рішень процесуальне законодавство передбачає також можливість перегляду судових рішень, які набрали законної сили, за нововиявленими обставинами (обставинами, які не були відомі на момент розгляду справи по суті і які спростовують висновки, вказані в судовому рішенні, що набрало законної сили), а також за виключними обставинами.

Стаття відтворює конституційну засаду забезпечення права на апеляційне і касаційне оскарження судового рішення (п. 8 ст. 129 Конституції). Встановлення такої важливої засади судочинства має на меті забезпечення виправлення вищестоящим судом помилок і порушень вимог закону, допущених при провадженні у справі, гарантування прав і охоронюваних законом інтересів учасників судового процесу, ствердження законності і справедливості у кримінальному, цивільному, господарському судочинстві. Водночас право на оскарження судового рішення є засобом судового нагляду з боку апеляційної і касаційної інстанцій за діяльністю судів нижчого рівня.

Апеляційне і касаційне оскарження полягає у подачі відповідно апеляційної або касаційної скарги чи подання прокурора до апеляційного суду.

Реалізація учасниками судового процесу та іншими особами у випадках і порядку, передбачених процесуальним законодавством (КПК, ЦПК, ГПК), своїх прав на оскарження судового рішення залежить від їх волевиявлення. Подача апеляційної і касаційної скарги з додержанням правил, що встановлені процесуальним законодавством, зобов’язує апеляційний і касаційний суд розглянути скаргу і перевірити законність, обґрунтованість і справедливість постановленого у справі судового рішення.

Коло осіб, які мають право на апеляційне і касаційне оскарження судових рішень, а також перелік судових рішень, що можуть бути оскаржену встановлені процесуальним законодавством (КПК, ЦПК, ГПК).

У кримінальному процесі апеляційні скарги учасників процесу і апеляційні подання прокурора (далі апеляції) можуть бути подані на вироки, постанови, ухвали місцевих судів, які не набрали законної сили, а саме: на вироки всіх судів; постанови про застосування чи незастосування примусових заходів виховного і медичного характеру; ухвали (постанови) про закриття справи або направлення справи на додаткове розслідування; окремі ухвали (постанови) — протягом п’ятнадцяти діб; на інші постанови у випадках, передбачених у нормах КПК, якими врегульовано процесуальний порядок постановлення суддею ухвали (постанови) з конкретних питань, віднесених до його повноважень, та порядок і строки подачі апеляції (наприклад, постанови про обрання або відмову в обранні запобіжного заходу у вигляді взяття під варту; про продовження строку тримання під вартою; про відмову в порушенні кримінальної справи; про закриття кримінальної справи в досудовому провадженні та ін.) — протягом строку, вказаного у цих нормах.

Апеляції у кримінальних справах вправі подавати: засуджений, виправданий, обвинувачений, щодо якого справу направлено на додаткове розслідування або закрито, їх законний представник і захисник;

потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач і їх представники;

прокурор, який брав участь у справі, а також прокурор, який затверджував обвинувальний висновок.

У кримінальних справах право касаційного оскарження надано:

засудженому, виправданому і їх законним представникам та захисникам;

потерпілому, його представнику;

цивільному позивачу, цивільному відповідачу, їх представникам; прокурору, який брав участь у розгляді справи судом першої чи апеляційної інстанції, а також Генеральному прокурору України, прокурору області і прирівняному до нього прокурору та їх заступникам.

Касації у кримінальних справах можуть бути подані: на вироки, ухвали, постанови апеляційного суду, постановлені ним як судом першої інстанції та в апеляційному порядку, а також на вироки та постанови місцевих судів, що як були, так і не були предметом апеляційної перевірки.

Безпосередньо зумовленим необхідністю забезпечити конституційне право на апеляційне й касаційне оскарження судових рішень, що передбачено Основним Законом (п. 8 ч. 3 ст. 129) і коментованою статтею цього Закону, є принцип інстанційності судової влади. Під інстанційністю розуміють організацію судів відповідно до необхідності забезпечити право на перегляд судового рішення судом вищого рівня. Судовий порядок розв’язання спорів є найбільш складним і тривалим. Формалізованість судового процесу є виправданою, наскільки це потрібно для створення гарантій ухвалення правосудного судового рішення. В умовах ускладнення суспільних відносин, а отже, і їх правового регулювання навіть з досягненням реальної незалежності суду не можна говорити про непогрішність судових рішень. Інстанційна побудова судової системи дає можливість невдоволеній судовим рішенням стороні звернутися до вищої судової інстанції з вимогою про його перегляд.

Інстанційна система має особливе значення, оскільки вона є гарантією високої якості судочинства, що дозволяє суддям вищої інстанції з більшим досвідом, авторитетом і компетентністю виправляти можливі помилки суддів нижчої інстанції.

Моделі інстанційної побудови судової системи різняться відповідно до національних традицій певної країни. Однак міжнародні стандарти в цій сфері (п. 5 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 р.; ч. 2 ст. 2 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод) наполягають на необхідності створення принаймні двох інстанцій: першої, яка розглядає справи по суті, і другої, яка переглядає рішення першої в іншому процесуальному режимі. Українське законодавство йде далі й передбачає дві інстанції з перегляду рішення суду першої інстанції — апеляційну і касаційну. Апеляційна інстанція наділена повноваженнями перевіряти правильність застосування нижчим судом закону, а також повноту й об’єктивність установлення фактичних обставин справи. Касаційна інстанція обмежена лише переглядом питань права.

Стаття 15. Одноособовий та колегіальний розгляд справ

1. Справи в судах розглядаються суддею одноособово, а у випадках, визначених процесуальним законом, — колегією суддів, а також за участю народних засідателів і присяжних.

2. Суддя, який розглядає справу одноособово, діє як суд.

3. У судах загальної юрисдикції функціонує автоматизована система документообігу.

Персональний склад суду для розгляду конкретної справи визначається автоматизованою системою документообігу за принципом вірогідності розподілу справ під час реєстрації в суді позовних заяв, клопотань та скарг.

4. При визначенні персонального складу суду для розгляду конкретної справи автоматизованою системою документообігу забезпечується врахування ступеня завантаженості кожного судді, спеціалізації, а також вимог процесуального закону.

5. Положення про автоматизовану систему документообігу затверджується Радою суддів України за погодженням з Державною судовою адміністрацією України з урахуванням специфіки спеціалізації судів.

У суді першої інстанції кримінальні справи розглядаються суддею одноособово, або колегією суддів, або судом у складі суддів і народних засідателів, або суддею і присяжними. Склад суду встановлюється відповідно до вимог процесуального законодавства з урахуванням тяжкості злочину, складності провадження у справі, розміру покарання, яке може бути призначено, а в установлених законом випадках — і від згоди підсудного на розгляд справи тим чи іншим складом.

Так, кримінальні справи про злочини, за які законом передбачено призначення покарання: (а) не пов’язане з позбавленням волі або у виді позбавлення волі на строк не більше десяти років, розглядаються суддею одноособово; (б) на строк більше десяти років, розглядаються колегіально судом у складі трьох суддів, якщо підсудний заявив клопотання про розгляд справи в такому складі; (в) у виді довічного ув’язнення, розглядаються судом у складі двох суддів і трьох народних засідателів (а після створення суду присяжних розглядатимуться колегіально суддею із залученням присяжних).

Колегіальний розгляд справи є однією з гарантій повного, всебічного й об’єктивного розгляду справ, постановлення законного, обґрунтованого і справедливого вироку.

Цивільні справи в суді першої інстанції розглядаються суддею одноособово. А в справах щодо (а) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною і поновлення цивільної дієздатності фізичної особи, (б) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою, (в) усиновлення, (г) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку, (д) обов’язкової госпіталізації до протитуберкульозного закладу — розгляд справ провадиться судом у складі одного судді і двох народних засідателів.

Перегляд цивільних справ у апеляційному порядку здійснюється колегією у складі трьох суддів, а в касаційному — колегією у складі п’яти суддів.

Господарські справи в судах першої інстанції розглядаються суддею одноособово. Але будь-яка справа залежно від її категорії і складності може бути розглянута судом колегіально у складі трьох професійних суддів.

В апеляційній і касаційній інстанціях справи розглядаються судом тільки колегіально — у складі не менше трьох професійних суддів.

Верховний Суд України і Конституційний Суд України здійснюють судочинство колегіально — повним складом суду.

При розгляді справ у колегіальному складі професійних суддів усі судді мають рівні з головуючим права, і судове рішення вважається прийнятим за умови, якщо за нього проголосувала більшість суддів.

Судова влада в Україні належить лише судам в особі професійних суддів, а також народних засідателів і присяжних у випадках, коли правосуддя відповідно до процесуальних кодексів здійснюється з їх участю.

Професійні судді — особи, призначені і обрані відповідно до ст. 128 Конституції для здійснення правосуддя на професійній основі. Про порядок призначення і обрання професійних суддів див. ст. ст. 66 і 74 цього Закону і коментар до них.

Народні засідателі і присяжні — це громадяни України, які відповідно до ст. 127 Конституції беруть участь у здійсненні правосуддя і вирішують у складі суду справи разом з професійними суддями. Порядок залучення їх до участі у розгляді справ, вимоги, яким вони повинні відповідати, та інші питання щодо участі народних засідателів і присяжних у розгляді справи визначаються главою 3 розділу III цього Закону та процесуальним законодавством.

Частиною четвертою коментованої статті встановлено, що визначення персонального складу суду для розгляду конкретної справи забезпечується автоматизованою системою документообігу.

Положення про автоматизовану систему документообігу затверджується Радою суддів України за погодженням з Державною судовою адміністрацією України з урахуванням специфіки спеціалізації судів.

Наразі подібне положення діє лише в системі судів адміністративної юрисдикції — воно затверджене Наказом Державної судової адміністрації України від 3 грудня 2009 року № 129. Згідно Перехідних положень коментованого Закону воно діятиме до затвердження відповідного положення Радою суддів України.

Стаття 16. Символи судової влади

1. Символами судової влади є державні символи України — Державний Герб України і Державний Прапор України.

2. Суддя здійснює правосуддя в мантії та з нагрудним знаком. Зразки мантії та нагрудного знака затверджуються Радою суддів України.

Відповідно до цього Закону судді є носіями судової влади в Україні, посадовими особами державної влади, які в конституційному порядку наділені повноваженнями здійснювати правосуддя. Судова влада реалізується шляхом здійснення правосуддя у формі цивільного, господарського, адміністративного, кримінального, а також конституційного судочинства. Судове рішення, яким закінчується розгляд справи у суді, ухвалюється іменем України.

Саме з метою реалізації і конкретизації владних повноважень суддів і суду при здійсненні правосуддя коментованою статтею встановлено, що символами судової влади є державні символи України — Державний Герб України та Державний Прапор України. Порядок використання символів судової влади у приміщеннях судів встановлюється законом відповідно до вимог ст. 20 Конституції України. На сьогодні символи судової влади — Державний Герб України та Державний Прапор України фактично використовуються у приміщеннях залів судових засідань як атрибут здійснення правосуддя у судах загальної юрисдикції та Конституційному Суді України. Вперше в законодавстві України обов’язок судді при здійсненні правосуддя перебувати в мантії було встановлено ст. 44 Закону України «Про статус суддів» (нині — такого, що втратив чинність. Її опис і зразки затверджувались Президією Верховної Ради України.

Коментованою статтею встановлено, що суддя здійснює правосуддя в мантії, на якій закріплюється нагрудний знак встановленого зразка. Зразки мантії та нагрудного знака затверджує Рада суддів України. Останні зазначені зразки затверджені рішенням Ради суддів України від 16 травня 2003 р. Мантія і нагрудний знак судді є атрибутом здійснення правосуддя, як і символи судової влади, вказані у частині першій коментованої статті. Забезпечення вимог законодавства щодо використання символів судової влади у приміщеннях судів та суддями під час розгляду справ здійснює Державна судова адміністрація України.

РОЗДІЛ II. СУДИ ЗАГАЛЬНОЇ ЮРИСДИКЦІЇ

Глава 1. ОРГАНІЗАЦІЙНІ ОСНОВИ СИСТЕМИ СУДІВ ЗАГАЛЬНОЇ ЮРИСДИКЦІЇ

Стаття 17. Система судів загальної юрисдикції

1. Система судів загальної юрисдикції відповідно до Конституції України будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності.

2. Систему судів загальної юрисдикції складають:

1) місцеві суди;

2) апеляційні суди;

3) вищі спеціалізовані суди;

4) Верховний Суд України.

3. Найвищим судовим органом у системі судів загальної юрисдикції є Верховний Суд України. Вищими судовими органами спеціалізованих судів є відповідні вищі спеціалізовані суди.

4. Єдність системи судів загальної юрисдикції забезпечується: єдиними засадами організації та діяльності судів;

єдиним статусом суддів;

обов’язковістю для всіх судів правил судочинства, визначених законом; забезпеченням Верховним Судом України однакового застосування судами (судом) касаційної інстанції норм матеріального права;

обов’язковістю виконання на території України судових рішень; єдиним порядком організаційного забезпечення діяльності судів; фінансуванням судів виключно з Державного бюджету України; вирішенням питань внутрішньої діяльності судів органами суддівського самоврядування.

Судова система України являє собою сукупність усіх встановлених Конституцією України і чинним законодавством судів, наділених повноваженнями здійснювати судову владу, заснованих і діючих на єдиних засадах правосуддя. У відповідності з ст. 124 Конституції України судову систему України складають Конституційний Суд України та суди загальної юрисдикції.

Система судів загальної юрисдикції — це одна з гілок судової системи України. До неї входять тільки перелічені в ч. 2 коментованої статті судові органи.

В основу побудови системи судів загальної юрисдикції покладені принципи територіальності і спеціалізації.

У відповідності з принципом територіальності в кожній адміністративно- територіальній одиниці створюється свій місцевий суд-районний, районний у місті, міський або міськрайонний суд. В кожній області, Автономній Республіці Крим (далі — АРК), містах Києві і Севастополі створюється апеляційний суд.

З урахуванням компетенції судів, специфіки розгляду і вирішення окремих категорій справ створюються спеціалізовані суди — господарські і адміністративні. В подальшому можуть бути створені й інші види спеціалізованих судів, зокрема суди у справах неповнолітніх, сімейні суди тощо.

У ч. 2 цього Закону чітко визначено перелік судів, які входять в систему судів загальної юрисдикції. Цю систему складають: місцеві суди, апеляційні суди, вищі. спеціалізовані суди, Верховний Суд України.

Ця норма розвинула і деталізувала відправні положення, закріплені в Конституції. Згідно з цим Законом система судів загальної юрисдикції складається з загальних та спеціалізованих судів. Загальні суди розглядають кримінальні та цивільні справи, а також справи про адміністративні правопорушення. Спеціалізованими є господарські суди, які розглядають справи, що виникають з господарських правовідносин, а також деякі інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності. До спеціалізованих належать й адміністративні суди, які розглядають справи, пов’язані з розглядом публічно-правових спорів.

Підсистему загальних судів утворюють місцеві районні, районні у містах, міські та міськрайонні суди. їх відносять до судів першого рівня. Другий рівень у підсистемі загальних судів утворюють апеляційні суди, до яких включено апеляційні суди областей, міст Києва та Севастополя, Апеляційний суд Автономної Республіки Крим. Вживання поняття «апеляційний» у назві вказаних судів не означає, що вони наділені повноваженнями щодо розгляду справ лише в апеляційному порядку. У випадках, передбачених законом, вони здійснюють розгляд справ по першій інстанції. Наявність двох інстанційних повноважень у судах другого рівня обумовила необхідність третього рівня в підсистемі загальних судів, який в Законі представлений Вищим спеціалізованим судом.

На четвертому рівні судової системи знаходиться Верховний Суд України, який стосовно загальних судів наділений повноваженням переглядати в касаційному порядку рішення, постановлені місцевими та апеляційними судами.

Підсистему спеціалізованих судів утворюють господарські та адміністративні суди.

Місцевими господарськими судами (першого рівня) є господарські суди Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя.

Місцевими адміністративними судами є окружні суди, що утворюються в округах відповідно до Указу Президента України.

Апеляційними спеціалізованими судами (тобто спеціалізованими судами другого рівня) є апеляційні господарські суди та апеляційні адміністративні суди, які утворюються в апеляційних округах відповідно до указів Президента України. Вони розглядають справи тільки в апеляційному порядку.

Третій рівень підсистем спеціалізованих судів складають Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України та новоутворений Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ. Конституція не визначила зміст поняття «вищий суд», а Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що вищі суди є вищою судовою інстанцією спеціалізованих судових гілок, які розглядають в касаційному порядку справи відповідної судової юрисдикції, а також інші справи у випадках, визначених процесуальним законом, дають спеціалізованим судам нижчого рівня рекомендаційні роз’яснення з питань застосування законодавства щодо вирішення справ відповідної судової юрисдикції.

Верховний Суд України, який є найвищим судовим органом і в підсистемі загальних, і в підсистемі спеціалізованих судів, може переглядати справи, розглянуті вищими спеціалізованими судами у касаційному порядку за винятковими або ново- виявленими обставинами.

Система судових установ є єдиною для органів, що здійснюють функції судової влади. І хоча в ній діють дві підсистеми — система судів загальної юрисдикції та Конституційний Суд України, ці органи виконують єдине завдання — розглядають і вирішують по суті юридично значущі справи. Принципи побудови та функціонування, засади судового розгляду справ, механізм прийняття рішень та їх юридична сила, статус суддів — єдині.

До основних складників, що характеризують принцип єдності судової системи і статусу суддів, слід віднести:

1) єдині засади організації й діяльності судів (вони становлять єдину систему, реалізуються всіма судами незалежно від їх спеціалізації або територіального розташування, а також від того, до якого рівня судової системи ці суди належать і яку судову інстанцію представляють);

2) єдиний статус суддів (єдині в цілому вимоги до кандидатів на посади суддів; порядок наділення їх повноваженнями; сукупність прав та обов’язків суддів; незалежність, самостійність і недопущення втручання в їх діяльність; незмінюваність суддів та їх недоторканність; єдині засоби матеріального забезпечення, соціального і правового захисту та ін.);

3) обов’язковість дотримання процедури здійснення судочинства (вона обов’язково провадиться відповідно до норм, передбачених процесуальними кодексами. Недодержання процедури призводить до скасування судового рішення);

4) єдність судової практики (здійснюється Верховним Судом України через роз’яснення питань застосування законодавства на підставі узагальнення судової практики й аналізу судової статистики. Формалізуються ці роз’яснення в постановах Пленуму Верховного Суду України. Конституційний Суд України упорядковує правозастосовну діяльність шляхом офіційного тлумачення Конституції і законів України);

5) обов’язковість судових рішень (рішення по справі, яке набрало чинності, набуває сили закону в конкретній справі і є обов’язковим для виконання всіма державними органами, громадськими організаціями, посадовими особами і громадянами на території України);

6) єдиний порядок організаційного й матеріального забезпечення діяльності судів (цей порядок здійснюється єдиною системою органів Державної судової адміністрації на єдиних засадах з використанням єдиного механізму й засобів. Видатки на утримання судів визначені пропорційно в єдиному акті — Державному бюджеті України);

7) єдність у вирішенні питань внутрішньої діяльності судів (вирішення зазначених питань здійснюється єдиною системою органів суддівського самоврядування, що функціонують на єдиних засадах і в єдиному правовому режимі).

Враховуючи вищезазначене, доходимо висновку, що найважливішою ознакою судової системи України є її єдність. В частині четвертій коментованої статті перелічені складові елементи, які це забезпечують.

До них належать:

Єдині засади організації і діяльності судів. Вони закріплені в Конституції України, Законі що коментується, КПК, ЦПК та ін. Засади організації і діяльності судів складають єдину систему. Вони єдині за своєю суттю і службовим призначенням. І хоча кожна з них має специфічний зміст, усі вони діють у непорушному зв’язку одна з одною і не можуть існувати відокремлено від інших та системи в цілому. Засади організації і діяльності судів реалізуються усіма судами незалежно від їх спеціалізації або територіального розташування, незалежно від того, до яких ланок судової системи ці суди належать і яку судову інстанцію становлять.

Єдиний статус суддів. Характеризуючи статус суддів, слід враховувати встановлене Законом України «Про судоустрій і статус суддів» принципове положення про єдність статусу для всіх суддів України незалежно від того, в якому суді вони працюють. Єдність статусу суддів забезпечується: єдиними в цілому вимогами до кандидатів на посаду судді; порядком наділення суддів повноваженнями; сукупністю прав і обов’язків суддів: незалежністю суддів, самостійністю суддів і недопущенням втручання в їх діяльність; незмінюваністю суддів і їх недоторканністю; засобами правового, соціального захисту і матеріального забезпечення суддів; недопущенням зайняття інших оплачуваних посад, за винятком випадків, передбачених законом; деполітизацією суддів. Водночас єдність правового статусу суддів припускає все ж наділення їх різним обсягом повноважень і компетенції залежно від виду судової ланки і конкретного суду в судовій системі.

Обов’язковість для усіх суддів правил судочинства, визначених законом. Закріплені законом правила судочинства — суттєвий компонент організації судової діяльності. їх повне виконання є найважливішою гарантією законності правосуддя. Правила судочинства формалізовані в таких кодифікаційних нормативних актах, як Кримінально-процесуальний кодекс, Цивільний процесуальний кодекс, Господарський процесуальний кодекс та ін. Дотримання усіма судами України встановлених законодавством правил судочинства — неодмінна умова успішної діяльності судової системи України

Забезпечення Верховним Судом України однакового застосування законів судами загальної юрисдикції. Відповідно до Закону, що коментується, Верховний Суд України як найвищий судовий орган, крім здійснення правосуддя, забезпечує однакове застосування законодавства усіма судами загальної юрисдикції, тобто формує єдину судову політику в масштабах усієї держави. Здійснюється де через дачу роз’яснень з питань застосування законодавства на підставі узагальнення судової практики і аналізу судової статистики. Формалізуються ці пояснення в постановах Пленуму Верховного Суду України.

Обов’язковість виконання на території України судових рішень. Відповідно до ст. 7 Закону, що коментується, судове рішення по справі, яке набрало чинності, набуває сили закону у конкретній справі і є обов’язковим для виконання усіма державними органами, громадськими організаціями, посадовими особами і громадянами на території України. В цьому дістає вияв така якість судової влади, як її повнота. Невиконання судових рішень може мати наслідком притягнення до різних видів відповідальності, навіть до кримінальної.

Єдиний порядок організаційного забезпечення діяльності судів. Питання про організаційне і ресурсне забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції є одним з найважливіших елементів судової реформи, оскільки воно пов’язане із забезпеченням незалежності судів. Сьогодні ця функція щодо судів загальної юрисдикції, за винятком Верховного Суду України і вищих спеціалізованих судів, передана Державній судовій адміністрації України і її органам на місцях.

Фінансування суду виключно з Державного бюджету України. Це найважливіше положення закріплено у ст. 142 Закону, який коментується. Видатки на утримання судів визначені в державному бюджеті окремими рядками по всіх різновидах судів і їх ланках і не можуть бути скорочені у поточному фінансовому році. Надання статусу захищених статтям відповідному розділу державного бюджету, створення спеціального апарату організаційного забезпечення діяльності судів — Державної судової адміністрації сприятиме зміцненню єдності судової системи.

Вирішення питань внутрішньої діяльності судів органами суддівського самоврядування. Органи суддівського самоврядування являють собою важливий інститут забезпечення незалежності суддів, який активно впливає на процеси, пов’язані з організацією судів та їх діяльністю. До питань внутрішньої діяльності судів відносяться організаційне забезпечення судів і діяльності суддів, соціальний захист суддів та їх сімей, а також інші питання, безпосередньо не пов’язані із здійсненням правосуддя. Органи суддівського самоврядування повинні сприяти створенню належних організаційних та інших умов для забезпечення нормальної діяльності судів ї суддів, стверджувати незалежність суду, забезпечувати захист суддів від втручання в судову діяльність, а також підвищувати рівень роботи з кадрами в системі судів.

Організаційними формами судового самоврядування є збори суддів, конференції суддів, з’їзд суддів України, ради суддів та їх виконавчі органи.

Стаття 18. Спеціалізація судів загальної юрисдикції

1. Суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

2. У судах загальної юрисдикції може запроваджуватися спеціалізація сусідів з розгляду конкретних категорій страв.

В коментованій статті у розвиток основних конституційних положень (ст. 125 Конституції України) законодавець у системі судів загальної юрисдикції виділяє суди загальні і спеціалізовані.

Спеціалізація судової системи (ч. 1 ст. 125 Конституції України) як спеціальний прояв загальнотеоретичного принципу розподілу функціональних повноважень може мати зовнішні і внутрішні прояви. Відповідно до зовнішньої спеціалізації створюється відокремлена підсистема судів, які мають чітко окреслену юрисдикцію і правила розгляду справ. В Україні за цим принципом зовнішньої спеціалізації створено мережу господарських та адміністративних судів, які мають чітко визначену юрисдикцію, діють за спеціальними процесуальними правилами (Господарський процесуальний кодекс, Кодекс адміністративного судочинства). Законом передбачено можливість подальшого розвитку спеціалізованих судових підсистем у рамках судів загальної юрисдикції, що може бути зумовлено розвитком відповідних суспільних відносин. Зокрема, активно дискутуються можливості створення ювенальних судів (які будуть розглядати справи щодо неповнолітніх), земельних судів та ін.

Внутрішня спеціалізація судової діяльності реалізується у функціональному розподілі обов’язків між суддями одного суду, коли створюються спеціальні палати (окремі структурні одиниці) або виділяються окремі судді, які розглядають лише певні категорії справ, віднесених до юрисдикції даного суду. Найбільшого втілення внутрішня спеціалізація набуває в апеляційних і вищих судових інстанціях (виті спеціалізовані суди, Верховний Суд України), де створюються окремі палати по розгляду певних категорій справ. Такий розподіл функціональних обов’язків у рамках одного суду спрямовано на підвищення компетентності судді при розгляді справ, що, у свою чергу, позитивно відбивається на скороченні строків і якості вирішення справ.

Стаття 19. Порядок утворення і ліквідації судів загальної юрисдикції

1. Суди загальної юрисдикції утворюються і ліквідовуються Президентом України за поданням Міністра юстиції України на підставі пропозиції голови відповідного вищого спеціалізованого суду.

2. Місцезнаходження, територіальна юрисдикція і статус суду визначаються з урахуванням принципів територіальності, спеціалізації та інстанційності.

3. Підставами для утворення чи ліквідації суду є зміна визначеної цим Законом системи судів, потреба поліпшити доступність правосуддя або зміна адміністративно-територіального устрою.

4. Кількість суддів у суді визначається Державною судовою адміністрацією України за поданням Міністра юстиції України на підставі пропозиції голови відповідного вищого спеціалізованого суду, з урахуванням обсягу роботи суду та в межах видатків, затверджених у Державному бюджеті України на утримання судів.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» визначений порядок утворення і ліквідації судів. Вказаний порядок поширюється на всі суди, окрім Конституційного Суду України і Верховного Суду України, назва і наявність яких закріплені Конституцією України (Розділ VIII ч. 3 ст. 124, ч. 2 ст. 125, чч. 1 і 2 ст. 128, Розділ XII). А тому їхня ліквідація можлива лише шляхом внесення змін до Конституції України.

У процедурі з утворення судів беруть участь у різних формах усі гілки державної влади: виконавча, законодавча та судова.

Суди утворюються або ліквідуються Президентом України, який видає з цього приводу відповідний указ, однак пропозиції щодо необхідності утворення чи ліквідації суду вносяться Міністром юстиції України у формі подання, яке базується на пропозиції голови відповідного вищого спеціалізованого суду.

В указі Президента України про створення суду вказуються його місцезнаходження і статус, які визначаються з урахуванням принципів територіальності та спеціалізації.

Підставами для утворення чи ліквідації суду є зміна адміністративно- територіального устрою, зміна визначеної законом системи судів, а також інші підстави, передбачені законом.

Кількість суддів в судах визначається Президентом України за поданням Міністра юстиції України на підставі пропозиції голови відповідного вищого спеціалізованого суду. Критеріями визначення необхідної кількості суддів є обсяг роботи суду, який залежить від чисельності населення території, на яку поширюється юрисдикція цього суду, її економічної характеристики, соціального складу мешканців тощо. Фактором, що обмежує кількісний склад суддів, є обсяг видатків, затверджених на поточний рік у Державному бюджеті України на утримання судів.

Після етапу утворення суду наступним є етап формування його керівного складу. Кандидатури на посади голів судів обираються, як правило, з найбільш кваліфікованих суддів, які мають великий професійний досвід, користуються авторитетом, мають організаційні здібності, високі ділові й моральні якості. Передбачений законом порядок призначення на посаду голови суду та його заступників є загальним для всіх судів, окрім Конституційного Суду України та Верховного Суду України, і визначений статтею 20 коментованого Закону.

Принцип територіальності (ч. 1 ст. 125 Конституції України), втілений у змісті коментованої статті, означає розбудову судової системи судів загальної юрисдикції відповідно до адміністративно-територіального устрою, закріпленого у ст. 133 Конституції України. Він обумовлений потребою здійснення судової влади на всій території України й доступності її для всього населення. Визначальна вимога принципу територіальності полягає в тому, що мережа судових органів має рівномірно поширюватись на всі адміністративно-територіальні одиниці України. Із цього логічно випливає, що судові округи судів відповідних рівнів повинні однаково співвідноситися з адміністративно-територіальними одиницями, на які поширюється їх юрисдикція. Цей принцип побудови судової системи забезпечує територіальне розмежування юрисдикції однорідних судів, тобто визначає мережу судового округу. Найбільшого значення дія принципу територіальності набуває при визначенні мережі місцевих судів, тобто судів першої інстанції, оскільки вона має бути розгалуженою, щоб забезпечити кожній особі реальну можливість дістатися до судової установи для вирішення своєї справи по суті.

Таким чином, принцип територіальності полягає:

а) у відсутності територій, на які не поширювалася б юрисдикція суду;

б) у територіально зручному розміщенні судів;

в) в існуванні достатньої чисельності судів і суддів на території держави.

Мережі загальних і спеціалізованих судів відповідно до цього Закону визначаються Президентом України.

Так, Указом Президента України «Питання мережі господарських судів України» від 21 серпня 2010 року № 811/2010 затверджено нову мережу господарських судів України.

ТЕРИТОРІАЛЬНА ЮРИСДИКЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНИХ ГОСПОДАРСЬКИХ СУДІВ УКРАЇНИ

Найменування апеляційного господарського суду

Територіальна юрисдикція апеляційного господарського суду

Дніпропетровський апеляційний господарський суд

Дніпропетровська, Кіровоградська області

Донецький апеляційний господарський суд

Донецька, Запорізька, Луганська області

Київський апеляційний господарський суд

Київська, Черкаська, Чернігівська області, місто Київ

Львівський апеляційний господарський суд

Закарпатська, Івано-Франківська, Львівська, Тернопільська, Чернівецька області

Одеський апеляційний господарський суд

Миколаївська, Одеська, Херсонська області

Рівненський апеляційний господарський суд

Вінницька, Волинська, Житомирська, Рівненська, Хмельницька області

Севастопольський апеляційний господарський суд

Автономна Республіка Крим, місто Севастополь

Харківський апеляційний господарський суд

Полтавська, Сумська, Харківська області

МЕРЕЖА ГОСПОДАРСЬКИХ СУДІВ УКРАЇНИ

Найменування господарського суду

Місцезнаходження суду

Місцеві господарські суди

Господарський суд Автономної Республіки Крим

м. Сімферополь

Господарський суд Вінницької області

м. Вінниця

Господарський суд Волинської області

м. Луцьк

Господарський суд Дніпропетровської області

м. Дніпропетровськ

Найменування господарського суду

Місцезнаходження суду

Господарський суд Донецької області

м. Донецьк

Господарський суд Житомирської області

м. Житомир

Господарський суд Закарпатської області

м. Ужгород

Господарський суд Запорізької області

м. Запоріжжя

Господарський суд Івано-Франківської області

м. Івано-Франківськ

Господарський суд Київської області

м. Київ

Господарський суд Кіровоградської області

м. Кіровоград

Господарський суд Луганської області

м. Луганськ

Господарський суд Львівської області

м. Львів

Господарський суд Миколаївської області

м. Миколаїв

Господарський суд Одеської області

м. Одеса

Господарський суд Полтавської області

м. Полтава

Господарський суд Рівненської області

м. Рівне

Господарський суд Сумської області

м. Суми

Господарський суд Тернопільської області

м. Тернопіль

Господарський суд Харківської області

м. Харків

Господарський суд Херсонської області

м. Херсон

Господарський суд Хмельницької області

м. Хмельницький

Господарський суд Черкаської області

м. Черкаси

Господарський суд Чернівецької області

м. Чернівці

Господарський суд Чернігівської області

м. Чернігів

Господарський суд міста Києва

м. Київ

Господарський суд міста Севастополя

м. Севастополь

Апеляційні господарські суди

Дніпропетровський апеляційний господарський суд

м. Дніпропетровськ

Донецький апеляційний господарський суд

м. Донецьк

Київський апеляційний господарський суд

м. Київ

Львівський апеляційний господарський суд

м. Львів

Одеський апеляційний господарський суд

м. Одеса

Рівненський апеляційний господарський суд

м. Рівне

Севастопольський апеляційний господарський суд

м. Севастополь

Харківський апеляційний господарський суд

м. Харків

Вищий господарський суд України

м. Київ

Указом Президента України «Про утворення місцевих та апеляційних судів, затвердження їх мережі та кількісного складу суддів» від 16 листопада 2004 року № 1417/2004 затверджено мережу адміністративних судів України.

ТЕРИТОРІЇ, НА ЯКІ ПОШИРЮЮТЬСЯ ПОВНОВАЖЕННЯ МІСЦЕВИХ АДМІНІСТРАТИВНИХ СУДІВ УКРАЇНИ

Найменування місцевого адміністративного суду

Територія, на яку поширюються повноваження місцевого адміністративного суду

Окружний адміністративний суд Автономної Республіки Крим

Автономна Республіка Крим

Вінницький окружний адміністративний суд

Вінницька область

Волинський окружний адміністративний суд

Волинська область

Дніпропетровський окружний адміністративний суд

Дніпропетровська область

Донецький окружний адміністративний суд

Донецька область

Житомирський окружний адміністративний суд

Житомирська область

Закарпатський окружний адміністративний суд

Закарпатська область

Запорізький окружний адміністративний суд

Запорізька область

Івано-Франківський окружний адміністративний

Івано-Франківська область

суд

Київський окружний адміністративний суд

Київська область

Кіровоградський окружний адміністративний суд

Кіровоградська область

Луганський окружний адміністративний суд

Луганська область

Львівський окружний адміністративний суд

Львівська область

Миколаївський окружний адміністративний суд

Миколаївська область

Одеський окружний адміністративний суд

Одеська область

Полтавський окружний адміністративний суд

Полтавська область

Рівненський окружний адміністративний суд

Рівненська область

Сумський окружний адміністративний суд

Сумська область

Тернопільський окружний адміністративний суд

Тернопільська область

Харківський окружний адміністративний суд

Харківська область

Херсонський окружний адміністративний суд

Херсонська область

Хмельницький окружний адміністративний суд

Хмельницька область

Черкаський окружний адміністративний суд

Черкаська область

Чернівецький окружний адміністративний суд

Чернівецька область

Чернігівський окружний адміністративний суд

Чернігівська область

Окружний адміністративний суд міста Києва

місто Київ

Окружний адміністративний суд міста Севастополя

місто Севастополь

Території, на які поширюються повноваження апеляційних адміністративних судів України

Найменування апеляційного адміністративного суду

Територія, на яку поширюються повноваження апеляційного адміністративного суду

Вінницький апеляційний адміністративний суд

Вінницька, Хмельницька, Чернівецька області

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд

Дніпропетровська, Запорізька, Кіровоградська області

Донецький апеляційний адміністративний суд

Донецька, Луганська області

Житомирський апеляційний адміністративний суд

Житомирська, Рівненська області

Київський апеляційний адміністративний суд

Київська, Черкаська, Чернігівська області, місто Київ

Львівський апеляційний адміністративний суд

Волинська, Закарпатська, Івано-Франківська, Львівська, Тернопільська області

Одеський апеляційний адміністративний суд

Миколаївська, Одеська, Херсонська області

Севастопольський апеляційний адміністративний суд

Автономна Республіка Крим, місто Севастополь

Харківський апеляційний адміністративний суд

Полтавська, Сумська, Харківська області

МЕРЕЖА ТА КІЛЬКІСНИЙ СКЛАД СУДДІВ АДМІНІСТРАТИВНИХ СУДІВ УКРАЇНИ

Найменування адміністративного суду

Кількість суддів

Місцезнаходження суду

Місцеві адміністративні суди

Окружний адміністративний суд Автономної Республіки Крим

31

м. Сімферополь

Вінницький окружний адміністративний суд

25

м. Вінниця

Волинський окружний адміністративний суд

16

м. Луцьк

Дніпропетровський окружний адміністративний суд

46

м. Дніпропетровськ

Донецький окружний адміністративний суд

61

м. Донецьк

Житомирський окружний адміністративний суд

20

м. Житомир

Закарпатський окружний адміністративний суд

14

м. Ужгород

Запорізький окружний адміністративний суд

28

м. Запоріжжя

Івано-Франківський окружний адміністративний суд

22

м. Івано-Франківськ

Київський окружний адміністративний суд

22

м. Київ

Кіровоградський окружний адміністративний суд

16

м. Кіровоград

Луганський окружний адміністративний суд

37

м. Луганськ

Львівський окружний адміністративний суд

31

м. Львів

Миколаївський окружний адміністративний суд

16

м. Миколаїв

Одеський окружний адміністративний суд

31

м. Одеса

Полтавський окружний адміністративний суд

22

м. Полтава

Рівненський окружний адміністративний суд

16

м. Рівне

Сумський окружний адміністративний суд

16

м. Суми

Тернопільський окружний адміністративний суд

16

м. Тернопіль

Харківський окружний адміністративний суд

40

м. Харків

Херсонський окружний адміністративний суд

16

м. Херсон

Хмельницький окружний адміністративний суд

19

м. Хмельницький

Черкаський окружний адміністративний суд

19

м. Черкаси

Чернівецький окружний адміністративний суд

13

м. Чернівці

Чернігівський окружний адміністративний суд

16

м. Чернігів

Окружний адміністративний суд міста Києва

49

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Севастополя

14

м. Севастополь

Апеляційні адміністративні суди

Вінницький апеляційний адміністративний суд

42

м. Вінниця

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд

53

м. Дніпропетровськ

Донецький апеляційний адміністративний суд

48

м. Донецьк

Житомирський апеляційний адміністративний

38

м. Житомир

суд

Київський апеляційний адміністративний суд

58

м. Київ

Львівський апеляційний адміністративний суд

61

м. Львів

Одеський апеляційний адміністративний суд

37

м. Одеса

Севастопольський апеляційний адміністративний суд

22

м. Севастополь

Харківський апеляційний адміністративний суд

43

м. Харків

Разом:

1074

Стаття 20. Порядок призначення суддів на адміністративні посади

1. Адміністративними посадами в суді вважаються посади голови суду та заступника (заступників) голови суду.

2. Голова місцевого суду, його заступник, голова апеляційного суду, його заступники, голова вищого спеціалізованого суду, його заступники призначаються на посади строком на п’ять років із числа суддів цього суду та звільняються з посад Вищою радою юстиції за поданням відповідної ради суддів.

Суддя не може обіймати одну адміністративну посаду відповідного суду більш як два строки підряд.

3. Голова Верховного Суду України, заступник Голови Верховного Суду України обираються на посади і звільняються з посад Пленумом Верховного Суду України у порядку, встановленому цим Законом.

4. Призначення судді на адміністративну посаду без додержання вимог цього Закону не допускається.

5. Перебування судді на адміністративній посаді в суді не звільняє його від здійснення повноважень судді відповідного суду, передбачених цим Законом.

6. Звільнення судді з адміністративної посади не припиняє його повноважень судді. Звільнення з посади судді, а також закінчення строку, на який суддю призначено (обрано) на адміністративну посаду в суді, припиняє здійснення ним повноважень на адміністративній посаді.

Питання, що є предметом регулювання коментованої статті ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», тривалий час до цього було предметом широких і палких дискусій, а також неодноразовим приводом для відкриття провадження у Конституційному Суді.

Так, у Рішенні у справі про призначення суддів від 16 жовтня 2001 року № 14-рп/2001, Конституційний Суд України висловлював позицію з приводу питання щодо внесення Вищою радою юстиції подання про призначення суддів на посади голів судів загальної юрисдикції, їх заступників та звільнення їх з цих посад. На думку Суду, аналіз норм Конституції України доводить, що Основний Закон України не містить положень про призначення/обрання голів судів загальної юрисдикції, заступників та їх звільнення. Лише частина друга статті 128 Конституції України передбачає обрання на посаду Голови Верховного Суду України та звільнення з цієї посади шляхом таємного голосування Пленумом Верховного Суду України в порядку, встановленому законом. Призначення на адміністративні посади голів інших судів загальної юрисдикції та їх заступників має визначатися виключно законом (пункт 14 частини першої статті 92 Конституції України). Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що із змісту положень Конституції України не випливає належність до відання Вищої ради юстиції внесення подань про призначення суддів на адміністративні посади в судах загальної юрисдикції та про звільнення їх з цих посад. Таким чином, КСУ встановив, що за змістом пункту 1 частини першої статті 131 Конституції України право внесення подань Верховній Раді України про обрання суддів безстроково та призначення суддів на адміністративні посади в судах загальної юрисдикції на Вищу раду юстиції не поширюється. Водночас Конституційний Суд казав, що призначення на адміністративні посади голів інших судів загальної юрисдикції та їх заступників має визначатися виключно законом, таким чином допустивши можливість закріплення цієї компетенції за будь- яким державним органом, не виключивши з цього переліку і Вищу раду юстиції.

Рішенням у справі про звільнення судді з адміністративної посади від 16 травня 2007 року № 1-рп/2007 Конституційний Суд України визнав неконституційним положення частини п’ятої статті 20 Закону України «Про судоустрій», відповідно до якого Президент України призначає на посаду і звільняє з посади голову суду, заступника голови суду. Таким чином, Конституційний Суд позбавив главу держави повноважень щодо звільнення суддів з адміністративних посад. Причина цьому була в тому, що аналізуючи частину п’яту статті 20 Закону на предмет офіційного тлумачення, Конституційний Суд України виявив ознаки невідповідності Конституції України її положення про надання Президенту України повноважень призначати та звільняти голів, заступників голів судів.

Конституція України надала Президентові України ряд повноважень стосовно організації і діяльності судової влади. Згідно з пунктом 22 частини першої статті 106, частиною п’ятою статті 126 Основного Закону України Президент України має право в порядку, визначеному законом (пункт 14 частини першої статті 92, стаття 153 Конституції України, призначати на посади та звільняти з посад третину складу Конституційного Суду України. На підставі пункту 23 частини першої статті 106 Конституції України глава держави у визначеному законом порядку утворює суди. Президент України має також право здійснювати перше призначення на посаду професійного судді строком на п’ять років (частина перша статті 128 Конституції України) та звільняти його з цієї посади (частина п’ята статті 126 Конституції України). Однак повноважень призначати суддю на посаду голови суду, заступника голови суду та звільняти його з цієї посади Конституція України Президентові України не надала.

Відповідно до пункту 31 частини першої статті 106 Конституції України повноваження Президента України визначаються лише Основним Законом України. На цю обставину Конституційний Суд України неодноразово вказував у своїх рішеннях, зокрема у рішенні від 10 квітня 2003 року № 7-рп/2003 (справа про гарантії діяльності народного депутата України), де сказано, що «повноваження Президента України вичерпно визначені Конституцією України, а це унеможливлює прийняття законів, які встановлювали б інші його повноваження (права та обов’язки)», та в рішенні від 7 квітня 2004 року № 9-рп/2004 (справа про Координаційний комітет), в якому вказано, що повноваження Президента України, як і повноваження Верховної Ради України, визначаються Конституцією України.

Отже, надання Президентові України частиною п’ятою статті 20 Закону повноважень призначати суддю на посаду голови, заступника голови суду, а також звільняти його з цієї посади суперечить статті 106 Конституції України, тобто це положення Закону є неконституційним.

Конституційний Суд України вважає, що питання про призначення на посаду голови, заступника голови суду та звільнення його з цієї посади (крім адміністративних посад у Верховному Суді України) мають бути врегульовані в законодавчому порядку.

Приймаючи рішення у цій справі, Конституційний Суд України враховував вироблені міжнародним співтовариством засади незалежності судових органів, викладені, зокрема, в рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи від 13 жовтня 1994 року № (94)12 «Незалежність, дієвість та роль суддів», де вказується, що орган, який уповноважений приймати рішення щодо кар’єри суддів, повинен бути незалежним від уряду та адміністративних органів; у Європейській хартії про Закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, в якій передбачається, що рішення про службове підвищення судді вносяться органом, незалежним від виконавчої та законодавчої влади; в «Основних принципах незалежності судових органів», схвалених резолюціями № 40/32 від 29 листопада 1985 року та № 40/146 від 13 грудня 1985 року Генеральної Асамблеї ООН, в яких зазначається, що усунення від посади чи звільнення судді мають бути предметом незалежної перевірки.

Взято до уваги також висновок експертів Ради Європи від 19 грудня 2002 року щодо Закону України «Про судоустрій і статус суддів» стосовно того, що президент не може відігравати у підборі суддів на адміністративні посади настільки активну роль, та положення Концепції вдосконалення судівництва для утвердження справедливого суду в Україні відповідно до європейських стандартів, схваленої Указом Президента України від 10 травня 2006 року № 361, в якому передбачається запровадити порядок, за яким адміністративні посади в судах займатимуть судді, призначені органами суддівського самоврядування.

Враховуючи вищезазначене, Конституційний Суд України вважав за доцільне визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини п’ятої статті 20 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якого голова суду, заступник голови суду призначаються на посаду та звільняються з посади Президентом України. Цим же рішенням КСУ рекомендував Верховній Раді України невідкладно в законодавчому порядку врегулювати питання про призначення судді на посаду голови суду, заступника голови суду, та звільнення його з цієї посади.

У Рішенні у справі про призначення суддів на адміністративні посади від 22 грудня 2009 року № 34-рп/2009 Конституційний Суд роз’яснив, що Рада суддів України, згідно діючого на той час Закону «Про судоустрій», не уповноважена вирішувати питання щодо призначення суддів на адміністративні посади в судах, а лише повноважна давати рекомендації стосовно такого призначення тому органу (посадовій особі), який законом наділений цими повноваженнями. Знову ж таки, жодна норма закону на той час не давала однозначної відповіді на це запитання.

Приводом для постановлення такого рішення стало те, що Рада суддів України 31 травня 2007 року прийняла рішення № 50 щодо призначення суддів на адміністративні посади в судах загальної юрисдикції та звільнення їх з цих посад, яким визначила, що саме вона є єдиним повноважним на це суб’єктом. Необхідність наділення себе повноваженнями призначати суддів на адміністративні посади та звільняти їх з цих посад Рада суддів України обґрунтувала тим, що 1 червня 2007 року закінчувалися повноваження більше ніж 300 голів і заступників голів судів загальної юрисдикції, і зволікання з призначенням суддів на вакантні посади до законодавчого врегулювання цього питання могло призвести до дестабілізації судової системи, ускладнень в організаційному керівництві діяльністю судів, а отже — до погіршення стану правосуддя в державі та захисту конституційних прав і свобод людини та громадянина.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання з цього приводу, виходив з такого.

Рішенням від 16 травня 2007 року № 1-рп/2007 Конституційний Суд України визнав неконституційним положення частини п’ятої статті 20 Закону, відповідно до якого голова суду, заступник голови суду призначаються на посаду та звільняються з посади Президентом України, і рекомендував Верховній Раді України невідкладно в законодавчому порядку врегулювати питання про призначення судді на посаду голови суду, заступника голови суду та звільнення його з цієї посади (пункти 1, З резолютивної частини). Однак це питання так і не було законом врегульоване.

У Конституції України визначено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах поділу на законодавчу, виконавчу та судову (частина перша статті 6), та визначено механізм її здійснення (частина друга статті 6, частина друга статті 19). Основний Закон України встановив засади організації і діяльності судової влади та взаємодії між нею, законодавчою і виконавчою владою на підставі конституційно закріпленої системи стримувань і противаг.

Так, до повноважень Верховної Ради України як єдиного органу законодавчої влади в Україні належить прийняття законів з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів (стаття 75, пункт 3 частини першої статті 85, пункт 14 частини першої статті 92 Конституції України).

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 92 Конституції України судоустрій визначається виключно законами України. Законом затверджено правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні, систему судів загальної юрисдикції, основні вимоги до формування корпусу професійних суддів, систему та порядок здійснення суддівського самоврядування, а також встановлено загальний порядок забезпечення діяльності судів та врегульовано інші питання судоустрою. Статтею 104 Закону передбачено, що організаційними формами суддівського самоврядування є збори суддів, конференції суддів, з’їзд суддів України, ради суддів та їх

виконавчі органи. За Законом суддівське самоврядування — це самостійне колективне вирішення питань внутрішньої діяльності судів в Україні професійними суддями, до яких належать організаційне забезпечення судів та діяльності суддів, соціальний захист суддів та їх сімей, а також інші питання, які не пов’язані безпосередньо зі здійсненням правосуддя.

Порядок здійснення суддівського самоврядування визначається відповідно до Конституції України цим Законом та іншими законами, а також регламентами і положеннями, які приймаються органами суддівського самоврядування згідно з Законом.

У Законі передбачено, що з’їзд суддів України — це найвищий орган суддівського самоврядування (частина перша статті 112), а Рада суддів України є вищим органом суддівського самоврядування у період між з’їздами суддів України (частина перша статті 116), та визначено правові основи їх функціонування. Відповідно до пункту 4 частини п’ятої статті 116 Закону до повноважень Ради суддів України віднесено вирішення питань щодо призначення суддів на адміністративні посади в судах у випадках і порядку, передбачених Законом, а тому зміст цієї норми слід аналізувати в сукупності з іншими його нормами, зокрема статтею 20.

У частині п’ятій статті 20 Закону визначено повноваження Ради суддів України (ради суддів спеціалізованих судів) давати рекомендації стосовно призначення суддів на посаду голови суду, заступника голови суду та звільнення з цієї посади. Отже, положення пункту 4 частини п’ятої статті 116 Закону, у якому зазначено, що Рада суддів України вирішує питання щодо призначення суддів на адміністративні посади в судах у випадках і порядку, передбачених цим Законом, у системному зв’язку з положенням першого речення частини п’ятої статті 20 Закону необхідно розуміти як таке, що дає Раді суддів України право вирішувати питання про рекомендацію кандидатури конкретного судді для призначення його на посаду голови суду, заступника голови суду.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що така рекомендація є обов’язковою складовою законодавчо визначеної процедури вирішення кадрових питань. Тому орган (посадова особа), повноважний приймати рішення про призначення на відповідні посади чи звільнення з них, не має права вирішувати такі питання на свій розсуд без відповідної рекомендації. Питання призначення судді на адміністративну посаду голови суду, заступника голови суду чи звільнення з цієї посади відповідно до чинної редакції першого речення частини п’ятої статті 20, статті 116 Закону може бути вирішене тільки на підставі рекомендації Ради суддів України (ради суддів спеціалізованих судів), оскільки саме в чинній редакції пункту 4 частини п’ятої статті 116 Закону визначено рекомендаційний характер рішення Ради суддів України для призначення повноважним органом (посадовою особою) суддів на адміністративні посади в судах.

Зі змісту статей 102, 103 Закону не вбачається, що ними врегульовано повноваження Ради суддів України щодо призначення суддів на адміністративні посади в судах.

Оскільки рекомендація Верховній Раді України, викладена у Рішенні Конституційного Суду України від 16 травня 2007 року № 1-рп/2007 у справі про звільнення судді з адміністративної посади, щодо необхідності в законодавчому порядку врегулювати призначення судді на посаду голови суду, заступника голови суду та звільнення його з цієї посади не виконана, це призвело до правової невизначеності (прогалини в Законі). Конституційний Суд України вважав за необхідне ще раз покласти на Верховну Раду України обов’язок невідкладно вирішити це питання.

Зрештою, у Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України «Про тимчасовий порядок призначення суддів на адміністративні посади та звільнення з цих посад» від 25 березня 2010 року № 9-рп/2010 фактично позбавив і Верховну Раду України призначати суддів на адміністративні посади та звільняти їх з цих посад, опосередковано вже вкотре вказавши на необхідність врегулювання цього питання законом.

Аналізуючи саму Постанову, то нею тимчасово, до законодавчого врегулювання, було запроваджено порядок призначення суддів на адміністративні посади — голови суду, заступника голови суду (крім Голови Верховного Суду України і заступників Голови Верховного Суду України) та звільнення їх з цих посад Вищою радою юстиції на підставі рекомендації: Ради суддів України (а щодо спеціалізованих судів — відповідної ради суддів); Голови Верховного Суду України (а щодо спеціалізованих судів — голови відповідного вищого спеціалізованого суду); зборів суддів відповідних судів; члена Вищої ради юстиції (пункт 1). У Постанові також передбачалося, що повноваження голови суду, заступника голови суду, призначених після 16 травня 2007 року згідно з положеннями частини п’ятої статті 20 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», визнаними неконституційними Рішенням Конституційного Суду України від 16 травня 2007 року № 1-рп/2007, підлягають підтвердженню у порядку, встановленому пунктом 1 Постанови (пункт 2).

Однак встановлення Верховною Радою України порядку призначення суддів на адміністративні посади та звільнення з цих посад постановою, а не законом України, не відповідає положенням частини другої статті 8, частини другої статті 19, пункту 14 частини першої статті 92, частини першої статті 131 Конституції України. Більше того, Постанова була прийнята всупереч вже згадуваним рішенням Конституційного Суду України від 16 травня 2007 року № 1-рп/2007 у справі про звільнення судді з адміністративної посади, в якому Верховній Раді України рекомендовано невідкладно в законодавчому порядку врегулювати питання призначення судді на посаду голови суду, заступника голови суду та звільнення його з цієї посади, та від 22 грудня 2009 року № 34-рп/2009 у справі про призначення суддів на адміністративні посади, в якому Верховну Раду України зобов’язано невідкладно виконати Рішення Конституційного Суду України від 16 травня 2007 року № 1-рп/2007 у зазначеній частині. Наділивши Постановою Вищу раду юстиції правом призначати суддів на адміністративні посади та звільняти їх з цих посад, Верховна Рада України надала їй додаткові, не передбачені статтею 131 Конституції України повноваження.

Вирішуючи означене вище питання, Конституційний Суд України виходив з такого.

Україна є правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права (стаття 1, частина перша статті 8 Конституції України).

Основний Закон України передбачає засади поділу державної влади на законодавчу, виконавчу, судову та вказує на межі повноважень органів державної влади, підстави та способи їх діяльності (стаття 6, частина друга статті 19).

Питання судоустрою, судочинства, статусу суддів відповідно до Конституції України повинні визначатися виключно законами України; прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України як єдиного органу законодавчої влади в Україні (стаття 75, пункт 3 частини першої статті 85, пункт 14 частини першої статті 92). Тому вирішення зазначених питань також є повноваженнями цього органу.

Надавши Верховній Раді України такі повноваження, Основний Закон України зобов’язує її діяти не лише в їх межах, а й у передбачений Конституцією України спосіб, тобто визначати судоустрій, судочинство, статус суддів виключно шляхом прийняття законів.

На виконання пункту 14 частини першої статті 92 Конституції України Верховна Рада України прийняла Закон України «Про судоустрій», відповідно до якого утворення судів, призначення суддів на адміністративні посади та звільнення з цих посад є складовими судового устрою (стаття 20). Тож ці питання згідно з Основним Законом України мають вирішуватися виключно в законодавчому порядку, який є конституційно встановленим способом визначення Верховною Радою України судоустрою.

На врегулюванні питання призначення суддів на адміністративні посади та звільнення з цих посад саме в законодавчому порядку наголосив Конституційний Суд України у Рішенні від 16 травня 2007 року № 1-рп/2007 у справі про звільнення судді з адміністративної посади (абзац третій пункту 6 мотивувальної частини, пункт З резолютивної частини).

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України, висловленою у Рішенні від 1 квітня 2008 року № 4-рп/2008 у справі про Регламент Верховної Ради України, яка полягає в тому, що перелік питань, які мають регулюватися виключно законами України, передбачений статтею 92 Основного Закону України, має імперативний характер, а це означає, що всі рішення щодо них повинні прийматися у формі закону. До них належать, зокрема, судоустрій, судочинство, статус суддів. У такий спосіб Конституція України встановила, що лише Верховна Рада України у відповідному законі має право визначати організацію і порядок діяльності органів законодавчої, виконавчої, судової влади та статус їх посадових осіб (абзаци третій, четвертий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).

Отже, врегульовуючи питання щодо призначення суддів на адміністративні посади та звільнення з цих посад постановою, а не законом, Верховна Рада України хоч і діяла в межах наданих їй повноважень, але не у спосіб, який вимагає Конституція України, що не відповідає положенням частини другої статті 19, пункту 14 частини першої статті 92 Основного Закону України.

Таким чином, після численних дискусій та кількох рішень Конституційного Суду України законодавцем у коментованому Законі все ж було врегульовано питання призначення суддів на адміністративні посади.

Так, згідно статті 20 Закону, голова місцевого суду, його заступник, голова апеляційного суду, його заступники, голова вищого спеціалізованого суду, його заступники призначаються на посади строком на п’ять років із числа суддів цього суду та звільняються з посад Вищою радою юстиції за поданням відповідної ради суддів. Натомість Голова Верховного Суду України, заступник Голови Верховного Суду України обираються на посади і звільняються з посад Пленумом Верховного Суду України у порядку, встановленому цим Законом (див. коментар до ст. 42 цього Закону).

Частиною четвертою коментованої статті встановлено, що призначення судді на адміністративну посаду без додержання вимог цього Закону не допускається. Таким чином у проблемному питання щодо призначення суддів на адмінпосади поставлено крапку.

Глава 2. МІСЦЕВІ СУДИ

Стаття 21. Види і склад місцевих судів

1. Місцевими загальними судами є районні, районні у містах, міські та міськрайонні суди.

2. Місцевими господарськими судами є господарські суди Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя.

3. Місцевими адміністративними судами е окружні адміністративні суди, а також інші суди, передбачені процесуальним законом.

4. Місцевий суд складається з суддів місцевого суду, з числа яких призначаються голова та заступник голови суду. У місцевому суді, кількість суддів в якому перевищує п’ятнадцять, може бути призначено не більше двох заступників голови суду.

Місцеві суди — це головна ланка в системі судів загальної юрисдикції. На них припадає основне судове навантаження, оскільки вони розглядають абсолютну більшість кримінальних, цивільних, господарських та адміністративних справ.

Місцевими загальними судами є районні, районні у містах, міські та міськрайонні суди.

Місцевими господарськими судами є господарські суди Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя.

Місцевими адміністративними судами є окружні адміністративні суди, що утворюються в округах відповідно до Указу Президента України.

Склад місцевого суду утворюють судді місцевого суду, голова та заступник голови суду. Якщо у місцевому суді кількість суддів перевищує п’ятнадцять, може бути призначено не більше двох заступників голови суду.

Місцеві суди складають першу ланку (рівень) у системі судів загальної юрисдикції. їх також заведено іменувати основною ланкою судової системи, оскільки вони становлять переважну більшість усіх судових органів, а також як суди першої інстанції розглядають майже усі (за незначним винятком) судові справи. Підсудність окремих категорій справ щодо первісного розгляду їх по першій інстанції вищими судами визначається процесуальним законодавством.

Предметна юрисдикція загальних та спеціалізованих судів визначена загальним чином у судоустрійному та більш детально у процесуальному законодавстві.

Місцеві загальні суди розглядають кримінальні, цивільні, адміністративні справи, а також справи про адміністративні правопорушення.

Чинний Кримінально-процесуальний кодекс України визначає, що місцеві суди розглядають усі кримінальні справи за винятком тих, що підсудні апеляційним судам. До таких належать кримінальні справи про злочини проти основ національної безпеки України, передбачені статтями 109–114 Кримінального кодексу України, а також кримінальні справи про злочини, за вчинення яких Кримінальним кодексом передбачене покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Окрім того, не місцевому, а апеляційному суду підсудні всі справи про злочини, у вчиненні яких обвинувачуються судді.

Місцевий загальний суд має повноваження щодо судового контролю за додержанням конституційних прав і свобод особи при досудовому розслідуванні кримінальних справ, зокрема, він приймає рішення щодо законності і обґрунтованості затримання підозрюваного, обрання обвинуваченому (підозрюваному) запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, а також продовження тримання особи під вартою; проведення обшуку житла чи іншого володіння особи та інших дій, передбачених Кримінально-процесуальним кодексом України.

Місцевий суд розглядає у порядку цивільного судочинства усі цивільні справи. До них належать справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України). Цивільне судочинство здійснюється у декількох видах провадження: позовному, наказному, окремому.

У порядку позовного провадження розглядаються, наприклад, такі справи як справи про розділ майна, відшкодування шкоди, про повернення майна або його вартості, про розірвання шлюбу, про стягнення аліментів, про визнання батьківства, про захист прав споживачів тощо.

У порядку окремого провадження розглядаються, наприклад, такі справи як справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи або визнання фізичної особи недієздатною, про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою, про усиновлення, про встановлення фактів, що мають юридичне значення, тощо. З наведеного переліку випливає, що окреме провадження — це вид непозовного судочинства, оскільки у такому порядку розглядаються цивільні справи про:

— підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи;

— створення умов для здійснення особою особистих немайнових чи майнових прав;

— підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Наказне провадження — це новий для вітчизняного цивільного процесуального законодавства порядок. Видача судового наказу проводиться без судового засідання, оскільки судовий наказ є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги, тому й потреби у виклику стягувача та боржника для заслуховування їх пояснень немає. Судовий наказ може бути видано, наприклад, коли заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не сплаченої працівникові суми заробітної плати.

Місцеві загальні суди розглядають також і адміністративні справи в порядку адміністративного судочинства. Кодекс адміністративного судочинства встановлює предметну підсудність адміністративних справ загальним та адміністративним судам.

Місцевим загальним судам підсудні:

— адміністративні справи, де однією зі сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування, крім тих, які підсудні окружним адміністративним судам;

— усі адміністративні справи з приводу рішень, дій або бездіяльності суб’єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності (п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 18 Кодексу адміністративного судочинства України).

Окрім цього, за вибором позивача справи щодо оскарження дій або бездіяльності посадових чи службових осіб місцевих органів виконавчої влади розглядаються і вирішуються або загальним місцевим судом у порядку адміністративного судочинства, або окружним адміністративним судом також за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім розгляду справ у порядку кримінального, цивільного та адміністративного судочинства у випадках, передбачених законодавством України, місцевий загальний суд розглядає справи про адміністративні правопорушення, перелік яких міститься у ст. 221 Кодексу України про адміністративні правопорушення. До них належать справи про дрібне розкрадання, дрібне хуліганство, ухилення від відшкодування збитків, заподіяних злочином, злісну непокору законному розпорядженню або вимозі працівника міліції, порушення порядку організації та проведення зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій, прояв неповаги до суду, ухилення від виконання законних вимог прокурора та ін. Суддя одноособово здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення. Рішення судді по цих справах називається постановою.

Місцеві господарські суди розглядають по першій інстанції всі справи, що виникають у господарських правовідносинах, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності. Отже, господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні господарських договорів та інших підстав, справи про банкрутство та справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених до їх компетенції, а також інші спори у випадках, передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи, в яких однією зі сторін є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, їх посадова чи службова особа (крім справ з приводу їхніх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки). Як вже зазначалося, вони розглядають також справи щодо оскарження дій або бездіяльності посадових чи службових осіб місцевих органів виконавчої влади, якщо позивач обере саме цей, а не місцевий загальний суд для вирішення своєї справи з загальних питань.

У місцевих господарських, як й у місцевих загальних судах, теж впроваджується більш детальна спеціалізація щодо розподілу справ. Реалізується вона шляхом утворення спеціалізованих колегій з вирішення господарських спорів. Утворюють таку колегію у складі від трьох до семи суддів, один з яких призначається головуючим колегії. За необхідності вводиться посада заступника головуючого колегії. Спеціалізація колегій може бути, наприклад, за такими категоріями справ:

— за участі органів державної податкової служби, контрольно-ревізійної служби та органів контролю;

— за участі підприємств та організацій паливно-енергетичного комплексу, транспорту, зв’язку, водо-, тепло-, енергопостачання;

— за участі органів державної влади та місцевого самоврядування;

— пов’язаних з укладанням, зміною та виконанням господарських договорів;

— пов’язаних із захистом прав інтелектуальної власності, недобросовісною конкуренцією;

— про банкрутство.

Розподіл позовних матеріалів та заяв про порушення справ про банкрутство здійснює завідувач канцелярією суду відповідно до спеціалізації колегій, а розподіл справ між суддями спеціалізованих колегій здійснює головуючий колегії з урахуванням навантаження кожного судді та досвіду розгляду певних видів спорів.

На практиці існує декілька принципів розподілу справ між суддями. В місцевих судах, де призначено одного суддю, суддя розглядає всі цивільні, адміністративні справи, а також кримінальні справи, розгляд яких можна здійснювати одноособово. В місцевих судах, де кількісний склад суддів більше одного, а у великих районах іноді більше 15–20, можлива спеціалізація суддів. Звичайно судді спеціалізуються на розгляді кримінальних, цивільних та адміністративних справ, але можлива й більш детальна спеціалізація з певних категорій вказаних справ. Спеціалізація дозволяє краще вивчити законодавство, судову практику, методику вирішення справ. Цей принцип розподілу називається функціональним або предметним.

Застосовується також територіальний (зональний) принцип розподілу справ, коли суддя розглядає всі справи, які виникли на тій частині території судового округу, яка закріплена за суддею головою суду.

Згідно предметно-територіального принципу розподілу справ суддя розглядає справи за спеціалізацією в межах закріпленої за ним території.

Поточний спосіб розподілу справ означає, що справи розподіляються головою суду між суддями по черзі, за порядком надходження їх до суду.

Але в будь-якому випадку спосіб розподілу справ між суддями не повинен залежати від бажання однієї зі сторін у справі або будь-якої особи, яка зацікавлена в результатах цієї справи. Міжнародні стандарти найкращим способом розподілу визнають жеребкування, автоматичний розподіл за алфавітним порядком або іншу подібну систему (Рекомендація № (94)12 «Незалежність, дієвість та роль суддів», ухвалена Комітетом Міністрів Ради Європи 13 жовтня 1994 р.).

Місцевий загальний суд поряд із справлянням правосуддя проводить також роботу, спрямовану на вивчення й узагальнення судової практики, хоча вона прямо не передбачається. Узагальнення судової практики є комплексним дослідженням різноманітних сторін діяльності суду, в якому виділяються напрямки аналізу: а) статистичних даних, що характеризують злочинність і судимість, вивчення відомостей про умови виховання, спосіб життя та особу засудженого, встановлення причин і умов, що сприяли вчиненню злочину; б) справ, повернених на додаткове розслідування, і процесуальних підстав повернення; справ, рішення за якими скасовано вищим судом, і процесуальних підстав для скасування; в) ефективності організації роботи в цілому суду, суддів та апарату суду.

Результати узагальнення судової практики спрямовані на розробку пропозицій щодо вдосконалення роботи по розгляду судових справ, правозастосовної діяльності суддів даного суду й організації роботи суду. Останнє залежить від двох обставин: 1) організації роботи суддів і 2) організації роботи апарату суду. Значна роль в якісній організації роботи суду належить керівникові судової установи.

Повноваження голови місцевого суду обумовлені тим, що він уособлює собою, по-перше, суддю, а по-друге, керівника суддівської установи. Звідси і характер його повноважень, серед яких можна виокремити суддівські, адміністративні, організаційні та представницькі.

Про суддівські повноваження голови суду йдеться у ст. 20 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка передбачає, що перебування судді на адміністративній посаді не звільняє його від здійснення повноважень судді відповідного суду.

Адміністративні повноваження голови місцевого суду розповсюджуються лише на апарат суду. До нього входять посади: консультантів, секретарів суду, секретарів судових засідань, судових розпорядників, помічників суддів, помічників голів судів. Голова суду приймає їх на роботу та звільняє, присвоює їм ранги державного службовця, застосовує щодо них заохочення та накладає дисциплінарні стягнення.

Значну частину повноважень голови суду складають організаційні повноваження. Зокрема, він:

— здійснює організаційне керівництво діяльністю суду;

— визначає обсяг обов’язків заступника (наприклад, доручає йому організацію ведення судової статистики, керівництво роботою канцелярії суду);

— на підставі указу Президента України про призначення на посаду судді чи постанови Верховної Ради України про обрання судді або припинення повноважень судді видає відповідний наказ;

— здійснює заходи щодо забезпечення формування складу народних засідателів, які полягають у складанні списків осіб, котрі відповідають вимогам, що висуває закон до кандидатів у народні засідателі, і спрямуванні подання із запропонованим переліком осіб до відповідної місцевої ради. Вказаний перелік, затверджений на чотири роки, має у разі необхідності (але не рідше, ніж через два роки) переглядатися і оновлюватися;

— організує ведення судової статистики (форм статистичної звітності більше тридцяти. Вони розробляються Міністерством юстиції України. Звіти мають складатися щомісячно);

— організує роботу по підвищенню кваліфікації працівників апарату суду. Вказана робота виконується спільно з територіальними управліннями Державної судової адміністрації.

Представницькі повноваження голови суду полягають в тому, що він представляє суд у зносинах з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування, громадянами та організаціями.

Перелік повноважень голови місцевого суду, що містяться у ст. 24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», не є вичерпним. Він може виконувати й інші повноваження, надані йому законом.

Відповідно до статті 19 цього Закону, мережу та кількісний склад суддів місцевих судів затверджує Президент України

Відповідно до Указу Президента України «Про Мережу та кількісний склад суддів місцевих судів» від 20 серпня 2001 року № 641/2001 (з наступними змінами) затверджено Мережу та кількісний склад суддів місцевих судів України.

Стаття 22. Повноваження місцевого суду

1. Місцевий суд в судом першої інстанції і розглядає справи, віднесені процесуальним законом до його підсудності.

2. Місцеві загальні суди розглядають цивільні, кримінальні, адміністративні справи, а також справи про адміністративні правопорушення у випадках та порядку, передбачених процесуальним законом.

3. Місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності.

4. Місцеві адміністративні суди розглядають справи адміністративної юрисдикції (адміністративні справи).

5. Підсудність окремих категорій справ місцевим судам, а також порядок їх розгляду визначаються процесуальним законом.

Місцевий суд розглядає справи тільки у першій інстанції. Він розглядає і вирішує усі підсудні йому справи по суті з постановленням судового рішення (вироку, рішення, ухвали, постанови). Суд проводить судовий розгляд в умовах усності і безпосередності за участю сторін та інших учасників судового процесу, досліджує докази, вислуховує думки учасників процесу. В кримінальній справі суд встановлює винуватість (невинуватість) підсудного й вирішує питання про покарання винного. У цивільних справах суд визнає наявність або відсутність певних правовідносин, юридичних фактів або юридичного стану, вирішує по суті подані до суду позови, заяви та скарги (задовольняє або відмовляє у їх задоволенні).

Судові рішення загального суду протягом певного часу не вступають в законну силу, оскільки заінтересовані особи (їх перелік встановлений процесуальним законодавством) можуть їх оскаржити до апеляційного суду. Наприклад, апеляцію на вирок, ухвалу чи постанову місцевого суду, якщо інше не передбачено законом, може бути подано протягом п’ятнадцяти діб з моменту їх проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, — у той же строк з моменту вручення йому копії вироку. Апеляція на рішення місцевого загального суду по цивільній справі може бути подана протягом одного місяця з наступного дня після його проголошення, а на ухвалу цього суду — протягом п’ятнадцяти днів з наступного дня після її ухвалення.

Місцеві загальні суди розглядають у першій інстанції кримінальні та цивільні справи, а також визначені процесуальним законом адміністративні справи (в порядку адміністративного судочинства) та справи про адміністративні правопорушення.

Юрисдикція місцевого загального суду охоплює всі кримінальні справи, за винятком справ про найбільш тяжкі злочини, які підсудні апеляційним судам.

У порядку цивільного судочинства місцевий суд розглядає майже всі цивільні справи щодо спорів, які виникають із цивільних, сімейних, трудових та кооперативних правовідносин, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Місцевий суд також розглядає справи окремого провадження:

— про визнання громадянина обмежено дієздатним або недієздатним;

— про визнання громадянина безвісно відсутнім чи про оголошення громадянина померлим;

— про усиновлення дітей, які проживають на території України;

— про встановлення неправильності запису в актах громадянського стану;

— про встановлення фактів, що мають юридичне значення;

— про відновлення прав на втрачені цінні папери на пред’явника;

— про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні.

Місцевий загальний суд постановляє рішення, які, як правило, не можуть бути змінені або скасовані ним же.

Винятком може бути, наприклад, постанова, ухвалена по справі про адміністративне правопорушення, яку може скасувати або змінити суддя цього суду (ч. 1 ст. 294 КУпАП).

Місцеві господарські суди є судами першої інстанції, до компетенції яких належить розгляд господарських спорів, віднесених до їх підсудності ГПК, і справ про банкрутство. Крім цього, вони розглядають скарги на дії чи бездіяльність органів державної виконавчої влади щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів.

Адміністративні суди — спеціалізовані суди, які входять в систему судів загальної юрисдикції та здійснюють адміністративне провадження у встановленому законом порядку.

Місцеві адміністративні суди розглядають адміністративні справи, які виникають із публічних правовідносин між громадянами, юридичними особами, з одного боку, та органами державної влади, органами місцевого самоврядування, посадовими чи службовими особами — з іншого.

Місцеві адміністративні суди є судами першої інстанції і їм підсудні всі адміністративні справи, окрім тих, які підсудні адміністративним судам вищого рівня.

Підсудність адміністративних справ, а також процедура їх розгляду та вирішення регламентується Кодексом адміністративного судочинства України.

Стаття 23. Суддя місцевого суду

1. Суддя місцевого суду здійснює судочинство в порядку, встановленому процесуальним законом, а також інші повноваження, визначені законом.

Відповідно до Конституції України (розділ VIII) та коментованого Закону суддя місцевого суду є носієм судової влади та здійснює правосуддя незалежно від законодавчої та виконавчої влади. Він здійснює свої повноваження на професійній основі. Головний обов’язок судді — здійснення правосуддя у точній відповідності із законом.

На суддю не можуть бути покладені будь-які обов’язки, не передбачені коментованою статтею, і він навіть за своєї ініціативи не може займатися іншою діяльністю, крім наукової, викладацької та творчої. Окрім того, відповідно до чинного законодавства суддя не може належати до будь-якої політичної партії, руху, брати участь в будь-якій політичній діяльності і мати представницький мандат (ст. 127 Конституції).

Моральне право судити інших має лише людина, яка усвідомила свій державний та професійний обов’язок і яка виконує його не за примушуванням, а за велінням совісті. Для судді мають бути характерні високі моральні якості, глибока повага до закону та його неухильне дотримання. Кодекс професійної етики судді, затверджений 24 жовтня 2002 р. V з’їздом суддів України, визначає такі вимоги до судді, як бути прикладом законослухняності, неухильно додержувати присяги і завжди поводитись так, щоб зміцнювати віру громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду.

Суддя зобов’язаний вживати всіх необхідних заходів до своєчасного та якісного розгляду кожної судової справи, яка надійшла на розгляд. Весь судовий процес суворо регламентовано процесуальним законодавством, і суддя не має права відступати від його вимог, чим би це мотивувалося (наприклад, малозначністю злочину, оперативністю розгляду справи тощо).

Керуючи судовим засіданням, суддя (головуючий у справі) повинен спрямовувати судовий розгляд на реальне забезпечення здійснення сторонами їх прав, усувати все те, що не відноситься до розгляду справи, та забезпечувати належний виховний рівень судового процесу. З його боку неприпустимі недоречні репліки, узагальнюючі висновки, упереджене ставлення до учасників процесу.

В межах повноважень, наданих йому законом, суддя (головуючий) зобов’язаний слідкувати за дотриманням процесуальних норм сторонами, які йому підпорядковані при проведенні будь-яких судових дій. Наприклад, якщо підсудний у кримінальній справі порушує порядок засідання чи не підкоряється розпорядженням головуючого, останній попереджує його про те, що у випадку повторення ним вказаних дій він буде видалений із залу судового засідання тимчасово або на весь час судового розгляду справи. У разі невиконання розпорядження головуючого прокурором чи захисником головуючий попереджує їх. У разі дальшого непідкорення будь-якої з вказаних осіб розпорядженням головуючого розгляд справи може бути відкладено, якщо неможливо без шкоди для справи замінити дану особу іншою. Одночасно суд повідомляє про це відповідно вищестоящого прокурора, кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури.

За непідкорення розпорядженням головуючого свідки, потерпілі, цивільні позивачі, цивільні відповідачі та інші громадяни несуть відповідальність за ч. 1 ст. 1853 КУпАП.

Кожен суддя зобов’язаний вживати всіх необхідних заходів для своєчасного та якісного розгляду справ, які до нього надійшли.

Після надходження кримінальної справи суддя зобов’язаний вивчити її матеріали, у відповідності з кримінально-процесуальним законодавством провести попередній розгляд справи і за наявності достатніх підстав для розгляду її в судовому засіданні призначити справу до судового розгляду та підготувати її до розгляду в судовому засіданні.

Цивільні справи, які є в провадженні судді, також мають бути підготовлені ним до судового розгляду шляхом виконання необхідних дій, передбачених ЦПК.

Щоб судовий процес відбувся своєчасно і закінчився результативно, суддя здійснює організаційні заходи. До таких заходів належать:

— забезпечення своєчасного вручення підсудному копії обвинувального висновку, а в цивільній справі — вручення відповідачу копії позовної заяви;

— забезпечення своєчасної явки в судове засідання осіб, які викликаються;

— забезпечення права на ознайомлення з матеріалами справи заінтересованих осіб;

— вжиття заходів, які залежать від судді, до своєчасного початку процесу в суді тощо.

Суддя контролює своєчасне звернення до виконання судових рішень, постановлених під його головуванням, виходячи з того, що своєчасність та правильність виконання вироку та рішень суду є важливим фактором ефективності судової діяльності. Вирок, який набрав законної сили, звертається до виконання не пізніше трьох діб з дня набрання ним чинності чи повернення справи з апеляційної або касаційної інстанції. Суддя разом з розпорядженням про виконання обвинувального вироку направляє копію вироку в той орган, на який покладено обов’язок виконати вирок. Органи, які виконують вирок, ухвалу або постанову, повідомляють суд (суддю) про їх виконання. Предметом постійної уваги судді має бути правильне оформлення виконавчих листів на стягнення з засуджених матеріальної шкоди в доход держави та на користь окремих організацій і громадян.

Крім вищезазначених повноважень, суддя на досудовому провадженні кримінальних справ (при проведенні дізнання і досудового слідства) розглядає подання особи, яка проводить дізнання, або слідчого з питань щодо: усунення захисника від участі у справі за підстав, передбачених нормами ст. 61 КПК; обрання підозрюваному, обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, а також про продовження строку тримання особи під вартою (ст. 1652, 1653, КПК); проведення обшуку житла чи іншого володіння особи (ст. 177 КПК); поміщення обвинуваченого у відповідний медичний заклад для проведення стаціонарної судово-медичної або судово-психіатричної експертизи (ст. 205 КПК).

Крім перелічених вище повноважень, на суддю місцевого суду можуть бути покладені й інші службові повноваження, які випливають з його службового становища. Наприклад, аналіз стану судимості у районі (місті); вивчення судової практики розгляду судом окремих категорій справ; аналіз якості та строків виготовлення протоколів судових засідань; вивчення діяльності окремих напрямів роботи суду (звернення судових рішень до виконання, облік та зберігання речових доказів, робота зі скаргами і заявами громадян тощо).

Стаття 24. Голова місцевого суду

1. Голова місцевого суду:

1) представляє суд як орган державної влади у зносинах з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами;

2) визначає адміністративні повноваження заступника голови місцевого суду;

3) контролює ефективність діяльності апарату суду, вносить керівникові територіального управління Державної судової адміністрації України подання про призначення на посаду керівника апарату суду, заступника керівника апарату суду та про звільнення їх з посад, а також про застосування до керівника апарату суду, його заступника заохочення або накладення дисциплінарного стягнення відповідно до законодавства;

4) видає на підставі акта про призначення (обрання) суддею чи звільнення судді з посади відповідний наказ;

5) повідомляє Вищу кваліфікаційну комісію суддів України про наявність вакантних посаду суді в десятиденний строк з дня їх утворення;

6) забезпечує виконання рішень зборів суддів місцевого суду;

7) контролює ведення в суді судової статистики, дбає про інформаційно- аналітичне забезпечення суддів з метою підвищення якості судочинства;

8) забезпечує виконання вимог щодо підвищення кваліфікації суддів місцевого суду;

9) здійснює інші повноваження, визначені законом.

2. Голова місцевого суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження.

3. У разі відсутності голови суду виконання його обов’язків здійснюється відповідно до встановленого ним розподілу обов’язків щодо організації діяльності суду.

Місцеві суди очолюються головою, на якого покладено організаційне керівництво діяльністю суду. Головна мета такого керівництва — забезпечення злагодженості в роботі апарату суду, створення сприятливих умов для відповідального ставлення усіх працівників до своїх службових обов’язків і на цій основі — виконання судом покладених на нього завдань по здійсненню правосуддя.

Цій меті повинні слугувати правильний підбір, навчання і виховання кадрів, чіткий розподіл обов’язків між працівниками, добре продумане планування роботи, дійовий контроль і перевірка виконання,

В судах з великим штатом суддів голова розподіляє між ними так звані «сфери обслуговування», в основу чого можуть бути покладені такі принципи:

— зональний (територіальний), коли суддя розглядає всі справи на території, яка закріплена за ним головою місцевого суду;

— предметний (функціональний), коли суддя розглядає тільки кримінальні справи або тільки цивільні й адміністративні провадження або певну категорію справ (наприклад, кримінальні справи про розкрадання, щодо неповнолітніх тощо);

— предметно-зональний (змішаний), коли суддя розглядає справи за спеціалізацією в межах закріпленої за ним території (зони);

— беззональний (поточний), коли кримінальні та адміністративні справи розподіляються головою місцевого суду між суддями по черзі, а цивільні справи, порушені суддями у зв’язку з надходженням скарг і заяв під час прийому громадян, розглядають ті судді, які їх порушили.

Здійснюючи організаційне керівництво діяльністю суду, голова повинен спиратися на допомогу свого заступника і визначити йому такий обсяг (сферу) обов’язків, який сприяв би підвищенню рівня судової діяльності і виконанню місцевим судом завдань, закріплених в ст. 2 цього Закону. Залежно від ділових якостей і схильностей заступника голови місцевого суду на нього можуть бути покладені, наприклад, такі обов’язки:

— організація ведення судової статистики, аналізу і узагальнення судової практики;

— аналіз якості складання процесуальних документів;

— організація контролю за своєчасним зверненням судових рішень до виконання;

— керівництво роботою канцелярії суду та інші питання.

Голова місцевого суду з питань його адміністративних повноважень, перелік яких визначено у коментованій статті, має право видавати накази і розпорядження.

Голова місцевого суду організовує роботу з ведення судової статистики, одним із завдань якої є збір та фіксація повної і достовірної інформації. Цій меті слугує правильна організація первинного обліку, яка забезпечує точну і своєчасну реєстрацію кожної одиниці обліку (судової справи, засудженого, міри покарання, сторін і характеру цивільної справи тощо). Голова суду відповідає за правильність відомостей у звітних документах.

Порядок ведення первинного обліку, а також перелік документів, які ведуться в місцевому суді, визначено наказом Міністерства юстиції України, Верховного Суду України і Державного комітету статистики України.

Успішне виконання завдань, що стоять перед місцевим судом, нерозривно пов’язано з рівнем ділової кваліфікації працівників апарату суду, їх навчанням і вихованням. Пункт 8 частини першої статті, що коментується, покладає організацію цієї роботи на голову суду.

Голова суду, будучи одноособовим представником суду як юридичної особи, представляє його у відносинах з іншими органами, організаціями, а також громадянами. При цьому він діє в межах повноважень, які надані йому цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Крім обов’язків, викладених у коментованій статті, голова місцевого суду виконує й багато інших функцій. Але, будучи суддею, він насамперед зобов’язаний безпосередньо здійснювати правосуддя у судових справах.

Здійснюючи правосуддя безпосередньо сам, голова місцевого суду у випадках, передбачених процесуальним законом, розглядає судові справи у судових засіданнях особисто, утворює склад суду для колегіального розгляду справ, вирішує питання про відвід судді, який одноособово розглядає кримінальну справу тощо. Крім цього, голова місцевого суду веде особистий прийом громадян, розглядає скарги та заяви, що надійшли від них.

Стаття 25. Заступник голови місцевого суду

1. Заступник голови місцевого суду здійснює адміністративні повноваження, визначені головою суду.

Голова місцевого суду має лише одного заступника. Відповідно до пункту другого частини першої статті 24 цього Закону, саме голова суду визначає адміністративні повноваження заступника голови місцевого суду.

До таких повноважень може бути віднесено всі або частину повноважень голови місцевого суду, зокрема, повноваження представляти суд як орган державної влади у зносинах з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами; контролювати ефективність діяльності апарату суду; організовувати виконання рішень зборів суддів місцевого суду; організовувати контроль за веденням в суді судової статистики, дбати про інформаційно- аналітичне забезпечення суддів тощо.

Глава 3. АПЕЛЯЦІЙНІ СУДИ

Стаття 26. Види і склад апеляційних судів

1. У системі судів загальної юрисдикції діють апеляційні суди як суди апеляційної інстанції з розгляду цивільних і кримінальних, господарських, адміністративних справ, справ про адміністративні правопорушення.

2. Апеляційними судами з розгляду цивільних, кримінальних справ, а також справ про адміністративні правопорушення є: апеляційні суди областей, апеляційні суди міст Києва та Севастополя, Апеляційний суд Автономної Республіки Крим.

3. Апеляційними судами з розгляду господарських справ, апеляційними судами з розгляду адміністративних справ є відповідно апеляційні господарські суди та апеляційні адміністративні суди, які утворюються в апеляційних округах відповідно до указу Президента України.

4. До складу апеляційного суду входять судді, які мають стаж роботи на посаді судді не менше п’яти років, з числа яких призначаються голова суду та його заступники. В апеляційному суді, кількість суддів в якому перевищує тридцять п’ять, може бути призначено не більше трьох заступників голови суду.

5. У складі апеляційного суду можуть утворюватися судові палати з розгляду окремих категорій справ у межах відповідної судової юрисдикції. Судову палату очолює секретар судової палати, який призначається з числа суддів цього суду. Рішення про утворення судової палати, її склад, а також про призначення секретаря судової палати приймаються зборами суддів апеляційного суду за пропозицією голови суду. Секретар судової палати організовує роботу відповідної палати, контролює здійснення аналізу та узагальнення судової практики у справах, віднесених до компетенції палати, інформує збори суддів апеляційного суду про діяльність судової палати.

Апеляція (від лат. — звернення, скарга) — основний засіб оскарження судових рішень, які не набрали чинності, до суду вищої інстанції (апеляційного суду) з метою перевірки їх законності та обґрунтованості. Інститут апеляції відомий в Україні з давнини. Апеляція набула законодавчого закріплення ще у Статуті цивільного судочинства Російської імперії (1864 р.). Застосовувалася деякий час у судочинстві України. У радянський період інститут апеляції припинив своє існування. Відновлений згідно з Конституцією України (ст. 125) і передбачений статтею, що коментується, та процесуальним законодавством. В системі судів загальної юрисдикції України функціонують загальні і спеціалізовані апеляційні суди.

Апеляційний загальний суд діє у АРК, у кожній області, містах Києві і Севастополі.

До апеляційних спеціалізованих судів належать апеляційні господарські суди і апеляційні адміністративні суди в апеляційних округах.

До складу апеляційних судів входять голова суду, заступники голови суду (у кількості не більше трьох) і судді, як правило обрані Верховною Радою України безстроково після перебування в суді першої ланки не менше п’яти років. Проте не виключена можливість призначення суддею апеляційного суду за Указом Президента України в межах першого п’ятирічного строку після перебування на суддівській посаді у суді першої ланки не менше трьох років.

Кількість суддів у апеляційному суді визначається Президентом України.

Апеляційні суди є внутрішньо структурованими. На відміну від місцевих судів, де внутрішня структурованість (спеціалізація) залежить від можливостей кожного суду окремо, структурованість апеляційних судів не тільки закріплена в законі, ним визначений і порядок утворення цих структур.

В апеляційних судах утворюються судові палати. їх кількість залежить від виду апеляційного суду. Зокрема, в апеляційних судах областей функціонують традиційно дві палати: судова палата у цивільних справах та судова палата у кримінальних справах. Натомість в апеляційному господарському суді можуть утворюватись судові палати з розгляду окремих категорій справ.

Так, наприклад, у Харківському апеляційному господарському суді, кількість суддів котрого досить значна, утворено три судові палати з розгляду окремих категорій справ:

— по спорах за участі податкових та інших контролюючих органів;

— по справах про банкрутство;

— по спорах, пов’язаних з укладанням, зміною, виконанням договорів.

Рішення про утворення судової палати, її склад, а також про призначення секретаря судової палати приймаються зборами суддів апеляційного суду за пропозицією голови суду.

Таким чином, апеляційні суди є другим рівнем (ланкою) в системі судів загальної юрисдикції, які призначені реалізувати конституційний принцип щодо забезпечення апеляційного оскарження рішень суду. В Україні діють загальні та спеціалізовані апеляційні суди.

Судові округи (територія, на яку поширюється юрисдикція суду) в загальних і спеціалізованих апеляційних судах не співпадають. Окрім того, в підсистемі загальних судів назва суду і межі судового округу визначені законом. Щодо спеціалізованих судів, то вирішення вказаного питання віднесено до компетенції Президента України.

Так, закон визначив, що апеляційними загальними судами є: апеляційні суди областей, апеляційні суди міст Києва та Севастополя, Апеляційний суд Автономної Республіки Крим.

Апеляційними спеціалізованими судами є апеляційні господарські суди та апеляційні адміністративні суди, які утворюються в апеляційних округах відповідно до указів Президента України.

Вказаний порядок повністю відповідає Конституції України, яка наділяє Президента України повноваженнями з утворення судів. Однак оскільки в системі загальних судів (на відміну від спеціалізованих) завжди існували три ланки, закон зберіг їхній перелік, лише наділивши їх іншими повноваженнями. В системі спеціалізованих (спочатку в господарських, а потім і в адміністративних) судів вказану ланку потрібно було створювати вперше. На момент прийняття Закону України «Про судоустрій і статус суддів» цієї ланки в господарських судах не існувало.

Визначення місцезнаходження апеляційного суду, меж судового округу, який має охоплювати декілька областей, потребує ретельного вивчення і, за необхідності, швидкого виправлення недоліків з метою забезпечення оптимальності функціонування суду.

Указом Президента України «Про Мережу та кількісний склад суддів апеляційних судів» від 20 серпня 2001 року № 642/2001 (з наступними змінами) затверджено діючу на сьогодні Мережу та кількісний склад суддів апеляційних судів в Україні.

Стаття 27. Повноваження апеляційного суду

1. Апеляційний суд:

1) розглядає справи відповідної судової юрисдикції в апеляційному порядку згідно з процесуальним законом;

2) у випадках, передбачених процесуальним законом, розглядає справи відповідної судової юрисдикції як суд першої інстанції;

3) аналізує судову статистику, вивчає та узагальнює судову практику;

4) надає місцевим судам методичну допомогу в застосуванні законодавства;

5) здійснює інші повноваження, визначені законом.

Апеляційні суди займають в судоустрої України важливе місце. Це суди другої ланки єдиної судової системи судів загальної юрисдикції. Апеляційні суди мають однакову компетенцію та рівні права щодо розгляду кримінальних, цивільних, господарських та адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення. Вони є судами вищого рівня для місцевих судів. Апеляцію може бути подано на вироки, рішення, постанови, ухвали судів, які не набрали законної сили, у випадках, передбачених цивільним процесуальним, кримінально-процесуальним, господарським та адміністративним процесуальним законодавством.

У результаті розгляду справи апеляційний суд вправі за наявності підстав, передбачених ЦПК, КПК, ГПК, скасувати, змінити судове рішення, постановити нове судове рішення або залишити судове рішення без змін.

Крім апеляційної перевірки законності та обґрунтованості судових рішень місцевих судів, апеляційні загальні суди розглядають уо першій інстанції кримінальні, цивільні справи, що віднесені законом до їх підсудності. Апеляційні господарські суди справ у першій інстанції не розглядають.

Зокрема, апеляційним загальним судам підсудні кримінальні справи:

— про злочини проти основ національної безпеки України (ст. 109–114 КК України);

— про злочини, за вчинення яких КК передбачено покарання у вигляді довічного позбавлення волі (див. ст. 34, п. 3 ст. 36 КПК). Серед них справи про посягання на життя державного чи громадського діяча (ст. 112 КК); умисне вбивство (ч. 2 ст. 115 КК); терористичний акт (ч. 3 ст. 258 КК); посягання на життя працівника правоохоронного органу, члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону або військовослужбовця (ст. 348 КК); порушення законів та звичаїв війни (ч. 2 ст. 438 КК); застосування зброї масового знищення (ч. 2 ст. 439 КК) та ін.

Апеляційні суди розглядають у першій інстанції цивільні справи, визначені процесуальним законом. Зокрема, апеляційний суд у першій інстанції розглядає справи, в яких однією із сторін є місцевий суд.

Компетенція апеляційних адміністративних судів з розгляду адміністративних справ визначена Кодексом адміністративного судочинства України.

Для вироблення єдиного підходу в застосуванні норм матеріального і процесуального права апеляційні суди вивчають і узагальнюють судову практику з різних категорій судових справ, які найчастіше розглядаються в судах відповідного регіону. Базою для аналізу судової практики є матеріали судової статистики, яка своїми показниками характеризує основні сторони діяльності судів, судові справи, рішення в яких набрали законної сили, тощо.

На підставі вивчення судової практики і аналізу судової статистики в апеляційних судах отримують практичний матеріал, який дозволяє створити уявлення щодо практики застосування судами норм права, труднощів у їх судовому тлумаченні, помилок. Ці матеріали є підґрунтям для надання методичної допомоги місцевим судам, яка має різні форми: направлення судам оглядів, узагальнень, проведення семінарів з розгляду і обговорення питань застосування законодавства з окремих категорій справ, проходження суддями практики в апеляційних палатах тощо.

До інших повноважень апеляційних судів належать питання організації контролю за зверненням до виконання постановлених по першій інстанції судових рішень у випадках, передбачених процесуальним законодавством, стеження за змінами поточного законодавства та ін.

Враховуючи вищевикладене, повноваження апеляційних судів можна умовно поділити на судові, аналітичні та методичні. До перших належать повноваження по розгляду справ у апеляційному порядку та по розгляду справ у першій інстанції.

До другої групи повноважень належать аналіз судової статистики, вивчення та узагальнення судової практики. До третьої — надання методичної допомоги місцевим судам у застосуванні законодавства. Перелік повноважень апеляційних судів, закріплений у коментованій статті Закону, не є вичерпним. Вони можуть здійснювати й інші повноваження, що мають бути передбачені законом.

Підставою для розгляду справи у порядку апеляційного провадження є апеляція, подана на рішення суду першої інстанції, яке не набрало законної сили. Судове рішення у даному випадку — це вирок, рішення, постанова, ухвала суду першої інстанції.

Перегляд судових рішень в апеляційному порядку здійснюється колегією у складі трьох суддів, один з яких є головуючим. Усі питання, що виникають у судовому засіданні, вирішуються більшістю голосів суддів. При прийнятті рішення з кожного питання жоден з суддів не має права утримуватися від голосування та підписання судового рішення, причому головуючий голосує останнім.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право:

1) постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін;

2) скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду;

5) постановити ухвалу про повне або часткове скасування рішення суду першої інстанції і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Окрім виконання повноважень суду апеляційної інстанції апеляційні суди можуть виконувати також повноваження суду першої інстанції. Вказані повноваження притаманні лише загальним апеляційним судам. Ані Господарський процесуальний кодекс України, ані Кодекс адміністративного судочинства України не наділяють апеляційні суди повноваженнями з розгляду справ по першій інстанції. Кримінально-процесуальний кодекс України та Цивільний процесуальний кодекс України такі норми містять. Так, апеляційним загальним судам підсудні кримінальні справи:

— про злочини проти основ національної безпеки України (ст. ст. 109–114 Кримінального кодексу України);

— про злочини, за вчинення яких передбачено покарання у вигляді довічного позбавлення волі;

— про злочини, у вчиненні яких обвинуваченим є суддя.

Апеляційним загальним судам можуть бути підсудні цивільні справи, де однією зі сторін є місцевий суд.

Стаття 28. Суддя апеляційного суду

1. Суддя апеляційного суду здійснює судочинство в порядку, встановленому процесуальним законом, а також інші повноваження, визначені законом.

Головним обов’язком судді апеляційного суду є здійснення правосуддя у суворій відповідності із законом. Розглядаючи судові справи, він повинен суворо додержувати процедури судового розгляду, передбаченої процесуальним законодавством, правильно тлумачити і застосовувати матеріальний закон, дотримувати правила професійної етики.

Судді апеляційних загальних судів, здійснюючи правосуддя, беруть участь у розгляді справ у апеляційному порядку та у розгляді справ у першій інстанції. У першій інстанції суддя може бути головуючим в судовому засіданні або входити до складу колегії суддів. При розгляді справи в апеляційному порядку судді можуть бути головуючими, доповідачами по справі або членами складу суду.

Беручи участь у розгляді справи, суддя вживає необхідних заходів процесуального та організаційного характеру, які мають забезпечити розгляд справи в апеляційному порядку або в першій інстанції.

Що стосується розгляду кримінальних справ за апеляцією, то суддя-доповідач має вивчити матеріали справи і вирішити питання, чи необхідно проводити попередній розгляд справи. Про час проведення такого розгляду обов’язково повідомляються прокурор і учасники процесу. Якщо справа призначена до розгляду в апеляційній інстанції, суддя-доповідач вживає всіх необхідних заходів, передбачених кримінально-процесуальним законодавством, з тим, щоб у призначений час відбувся розгляд справи.

У цивільній справі суддя-доповідач здійснює процесуальні дії, передбачені ст. 299 ЦПК, доповідає про їх проведення колегії суддів. Дійшовши висновку про виконання підготовчих дій у достатньому обсязі і готовність справи до розгляду в апеляційній інстанції, колегія суддів за доповіддю судді-доповідача постановляє ухвалу про закінчення підготовчих дій.

Вирок, рішення, ухвала і постанова суду, які набрали законної сили, є обов’язковими для усіх державних органів, установ, організацій і підприємств, службових осіб і громадян та підлягають виконанню на усій території України. Звернення до виконання цих документів покладено на суд, який їх постановив. Суддя апеляційного суду здійснює контроль за зверненням до виконання судових рішень, які постановлені по першій інстанції під його головуванням. Порядок звернення судових рішень до виконання передбачений Інструкцією з діловодства в апеляційних загальних судах.

У відповідності з розпорядженням голови суду або його заступника — суддя може проводити узагальнення судової практики, аналізувати апеляційну практику судової палати, брати участь в роботі по наданню методичної допомоги місцевим судам у застосуванні законодавства тощо.

Стаття 29. Голова апеляційного суду

1. Голова апеляційного суду:

1) представляє суд як орган державної влади у зносинах з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами;

2) визначає адміністративні повноваження заступників голови апеляційного суду;

3) контролює ефективність діяльності апарату суду, вносить Голові Державної судової адміністрації України подання про призначення на посаду керівника апарату суду, заступника керівника апарату суду та про звільнення їх з посад, а також про застосування до керівника апарату суду, його заступника

заохочення або накладення дисциплінарного стягнення відповідно до законодавства;

4) видає на підставі акта про обрання на посаду судді чи звільнення судді з посади відповідний наказ;

5) повідомляє Вищу кваліфікаційну комісію суддів України про наявність вакантних посад у апеляційному суді в десятиденний строк з дня їх утворення;

6) забезпечує виконання рішень зборів суддів апеляційного суду;

7) контролює ведення та аналіз судової статистики, організовує вивчення та узагальнення судової практики, дбає про інформаційно-аналітичне забезпечення суддів з метою підвищення якості судочинства;

8) забезпечує виконання вимог щодо підвищення кваліфікації суддів апеляційного суду;

9) здійснює інші повноваження, визначені законом.

2. Голова апеляційного суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження.

3. У разі відсутності голови апеляційного суду його адміністративні повноваження здійснює один із заступників голови суду за визначенням голови суду, за відсутності такого визначення — заступник голови суду, який має більший стаж роботи на посаді судді, а в разі відсутності заступника голови суду — суддя цього суду, який має більший стаж роботи на посаді судді.

На голову апеляційного суду покладена організація роботи у суді і керівництво нею. Крім цього, він здійснює функції судді, тобто бере безпосередню участь у здійсненні правосуддя.

Основна функція суду полягає в розгляді справ у суворій відповідності з вимогами закону, винесенні законних та обґрунтованих судових рішень і своєчасному зверненні їх до виконання.

Як керівник суду, здійснюючи покладені на нього організаційні функції, голова суду має створити всі умови для нормальної роботи апеляційного суду, а також організувати надання методичної допомоги керівництву місцевих судів у цьому питанні.

Необхідним елементом організації роботи є правильний розподіл головою суду обов’язків між заступниками, щоб кожен з них відповідав за певну ділянку роботи. Крім організації роботи судових палат, на заступників голови суду може покладатися і здійснення організаційного керівництва окремими підрозділами апарату суду. Такий розподіл обов’язків оформлюється наказом голови суду і доводиться до виконавців.

Чітка організація статистичного обліку і систематичний аналіз статистичних даних є необхідною передумовою підвищення рівня організаційного керівництва судом і, зрештою, — поліпшення судової діяльності. Особисту відповідальність за організацію статистичного обліку, його достовірність і своєчасність подання статистичної інформації у відповідні органи несе голова апеляційного суду. Він розподіляє конкретні обов’язки по веденню статистичного обліку і звітності між працівниками суду і здійснює контроль за якістю роботи, організовує роботу осіб, які ведуть статистичний облік.

Голова апеляційного суду організовує роботу по вивченню і узагальненню судової практики в апеляційному суді з метою забезпечення правильного і єдиного застосування закону при здійсненні правосуддя судами. Ця робота включає в себе безпосереднє вивчення і узагальнення судової практики в апеляційному суді, а також організацію її вивчення суддями апеляційного суду в місцевих судах,

Судова практика розгляду справ безпосередньо апеляційним судом, як правило, аналізується в міру необхідності, наприклад, у зв’язку з неоднаковим вирішенням питань правового характеру, допущеними помилками або за певний період (квартал, півріччя, рік тощо). Результати узагальнення обговорюються на нарадах судових палат, семінарах тощо.

Голова апеляційного суду особисто представляє суд у зносинах з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування, громадянами та організаціями.

Голова апеляційного суду внаслідок низки причин (відрядження, хвороба, відпустка тощо) може бути відсутнім, і в цей період його обов’язки виконує один із заступників голови суду за визначенням голови суду, а за відсутності такого визначення — заступник голови суду, який має більший стаж роботи на посаді судді, а в разі відсутності заступника голови суду — суддя цього суду, який має більший стаж роботи на посаді судді.

Повноваження голови апеляційного суду мають ту ж природу, що й голови місцевого суду. Зміст їх також практично ідентичний (див. коментар до ст. 24 цього Закону).

Однак, на відміну від голови місцевого суду, голова апеляційного суду може мати не одного, а до трьох заступників (при чому в апеляційних судах, кількість суддів в якому перевищує тридцять п’ять, їх не може бути більше трьох).

Окрім того, голова апеляційного суду вносить пропозиції щодо утворення судових палат у складі апеляційного суду. Щоправда, роботу судової палати організовує секретар, який контролює здійснення аналізу та узагальнення судової практики у справах, віднесених до компетенції палати, інформує збори суддів апеляційного суду про діяльність судової палати тощо.

Стаття 30. Заступники голови апеляційного суду

1. Заступники голови апеляційного суду здійснюють адміністративні повноваження, визначені головою суду.

Відповідно до ст. 26 цього Закону, голова апеляційного суду має заступників у кількості не більше трьох. При чому із змісту коментованої статті ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», що у разі призначення в апеляційного суді усіх трьох заступників, жоден з них не буде першим, тобто не відрізнятиметься за своїм правовим статусом від інших колег — заступників голови суду.

На заступників голови апеляційного суду покладається, здебільшого, здійснення частини адміністративних повноважень голови суду, визначених статтею 29 цього Закону. Це, зокрема,

— контроль за роботою по зверненню судових рішень до виконання;

— надання допомоги суддям в підготовці аналітичних документів;

— аналіз та узагальнення причин судових помилок тощо.

Заступники голови апеляційного суду призначаються на посаду у тому ж порядку, що й голова апеляційного суду. Вони виконують ті обов’язки, які визначив їм голова суду. Безумовно, вони також зобов’язані виконувати всі передбачені законом функції судді з розгляду справ у першій інстанції і в апеляційному порядку.

У разі відсутності голови апеляційного суду його адміністративні повноваження здійснює один із заступників голови суду за визначенням голови суду, за відсутності такого визначення — заступник голови суду, який має більший стаж роботи на посаді судді, а в разі відсутності заступника голови суду — суддя цього суду, який має більший стаж роботи на посаді судді (див. ст. 29 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

Глава 4. ВИЩІ СПЕЦІАЛІЗОВАНІ СУДИ

Стаття 31. Види і склад вищих спеціалізованих судів

1. У системі судів загальної юрисдикції діють вищі спеціалізовані суди як суди касаційної інстанції з розгляду цивільних і кримінальних, господарських, адміністративних справ.

2. Вищими спеціалізованими судами є: Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України.

3. До складу вищого спеціалізованого суду входять судді, обрані на посаду судді безстроково, з числа яких призначаються голова суду та його заступники. У вищому спеціалізованому суді, кількість суддів у якому перевищує сорок п’ять, може бути призначено не більше трьох заступників голови суду.

4. У вищому спеціалізованому суді утворюються палати з розгляду окремих категорій справ у межах відповідної судової юрисдикції. Судову палату очолює секретар судової палати, який призначається з числа суддів цього суду. Рішення про утворення судової палати, ії склад, а також про призначення секретаря судової палати приймаються зборами суддів вищого спеціалізованого суду за пропозицією голови суду. Секретар судової палати організовує роботу відповідної палати, контролює здійснення аналізу та узагальнення судової практики у справах, віднесених до компетенції палати, інформує збори суддів вищого спеціалізованого суду про діяльність судової палати.

5. У вищому спеціалізованому суді діє пленум вищого спеціалізованого суду для вирішення питань, визначених цим Законом. Склад і порядок діяльності пленуму вищого спеціалізованого суду визначаються цим Законом.

6. При вищому спеціалізованому суді утворюється Науково-консультативна рада, статус якої визначається цим Законом.

7. Вищий спеціалізований суд має офіційний друкований орган та може бути співзасновником інших друкованих видань.

У ч. 1 ст. 125 Конституції України міститься припис, за яким система судів загальної юрисдикції будується за принципом територіальності і спеціалізації. На виконання цього положення у коментованому Законі виокремлено в системі судів загальної юрисдикції суди, які мають розглядати спори, що виникають у конкретній сфері правовідносин, оскільки, як свідчить практика, спеціалізація завжди дає більший ефект, ніж універсальна (загальна) діяльність. Фактично в судах загальної юрисдикції спеціалізація завжди неформально існувала. Що стосується Верховного Суду України (за коментованим Законом, щоправда, палати в ньому не утворюються), апеляційних загальних судів, то наявність у них палат, де розглядається певна категорія справ, є не що інше як спеціалізація, хоча Закон на це прямо і не вказує.

Коментована стаття визначає поняття, види, порядок утворення, склад та структуру вищих спеціалізованих судів.

Вищими судовими органами у системі спеціалізованих судів України є: Вищий господарський суд України — відносно спеціалізованих судів, які розглядають господарські спори; Вищий адміністративний суд України — відносно спеціалізованих судів, які розглядають спори, що виникли у сфері публічних правовідносин; Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ — відносно розгляду в касаційній інстанції справ, вирішених судовими палатами відповідно з цивільних або кримінальних справ апеляційних загальних судів.

Останній утворено Указом Президента України «Про Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ» від 12 серпня 2010 року № 810/2010 з 1 жовтня 2010 року.

Вищі спеціалізовані суди складаються з професійних суддів, які обрані на посаду безстроково, тобто мінімальний практичний досвід їх роботи на посаді професійного судді становить не менше п’яти років. Загальне адміністративне керівництво вищим спеціалізованим судом здійснює голова суду та його заступники, дотримуючись при цьому принципу незалежності суддів та підкорення їх тільки закону. Голова та його заступники призначаються на посаду строком на 5 років з числа суддів даного суду і звільняються з посади у порядку, визначеному статтею 20 цього Закону.

У вищому спеціалізованому суді утворюються судові палати для розгляду окремих категорій справ у межах відповідної спеціалізації судової юрисдикції. Так, відповідно до Наказу Вищого Господарського Суду України від 27 лютого 2003 року № 18 (з наступними змінами) у складі Вищого господарського суду діють такі судові палати:

1.1. Судова палату з розгляду справ про банкрутство.

Судова палата з розгляду справ про банкрутство розглядає справи про банкрутство.

1.2. Судова палату з розгляду справ у спорах між господарюючими суб’єктами.

Судова палата розглядає справи у господарських спорах про:

— право власності та інші речові права;

— укладення, зміну і розірвання договорів;

— визнання угод недійсними і застосування наслідків їх недійсності (за винятком справ за участю податкових органів);

— розрахунки за продукцію, товари, послуги;

— невиконання чи неналежне виконання зобов’язань, що виникають з договорів;

— цінні папери, корпоративне управління та реалізацію корпоративних прав;

— захист ділової репутації суб’єктів підприємницької діяльності;

— інші справи у господарських спорах, що виникають між господарюючими суб’єктами.

1.3. Судова палату з розгляду справ, що виникають з податкових та інших відносин, пов’язаних з державним регулюванням діяльності господарюючих суб’єктів.

Судова палата розглядає справи у господарських спорах, що виникають з податкових відносин, а також про:

— визнання недійсними актів органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та інших установ і організацій, що здійснюють контроль за підприємницькою діяльністю;

— спонукання органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та інших установ і організацій видати акт або вчинити дії, необхідні для здійснення підприємницької діяльності;

— стягнення штрафних санкцій за порушення встановленого порядку підприємницької діяльності;

— про повернення стягнутих з суб’єктів підприємницької діяльності у безспірному порядку сум штрафних санкцій;

— створення, реорганізацію і ліквідацію юридичних осіб, скасування державної реєстрації суб’єктів підприємницької діяльності;

— продовження строку адміністративного арешту активів платника податків;

застосування:

— земельного законодавства;

— митного законодавства;

— законодавства про захист економічної конкуренції та захист від недобросовісної конкуренції;

— законодавства про зовнішньоекономічну діяльність;

— бюджетного законодавства (справи за участю Рахункової палати, органів контрольно-ревізійної служби, Державного казначейства);

— інші справи у господарських спорах, пов’язаних з державним регулюванням діяльності господарюючих суб’єктів.

1.4. Судова палату з розгляду справ у господарських спорах, пов’язаних із захистом права на об’єкти інтелектуальної власності.

Судова палата з розгляду справ у господарських спорах, пов’язаних із захистом права на об’єкти інтелектуальної власності, розглядає справи у господарських спорах про захист авторського права і суміжних прав, захист права на об’єкти промислової власності (винаходи, корисні моделі, промислові зразки, знаки для товарів і послуг, сорти рослин, інші об’єкти).

Матеріали справ разом з касаційними скаргами передаються до судових палат управлінням документального забезпечення Вищого господарського суду України відповідно до встановленої цим наказом спеціалізації.

Контроль за додержанням порядку, розподілу справ між судовими палатами покладається на керівника апарату.

Судові палати вищого спеціалізованого суду формуються зборами суддів цього суду за пропозицією голови суду. Судову палату очолює секретар судової палати, який призначається з числа суддів цього суду. Він організовує роботу відповідної палати, контролює здійснення аналізу та узагальнення судової практики у справах, віднесених до компетенції палати, інформує збори суддів вищого спеціалізованого суду про діяльність судової палати.

Для вирішення загальних питань, що виникають у діяльності спеціалізованих судів України, однакового застосування законодавства у відповідній судовій юрисдикції нижчестоящими судами у вищому спеціалізованому суді діє Пленум вищого спеціалізованого суду, який є колективним органом. До його складу входять всі судді вищого спеціалізованого суду. Пленум вирішує питання, передбачені ст. 36 цього Закону.

Вищі спеціалізовані суди можуть мати свої друковані органи. Це положення Закону забезпечує оперативне доведення інформації яро конкретні судові рішення, узагальнення судової практики, постанови Пленуму до суддів, прокурорів, адвокатів, установ і організацій, інших суб’єктів правозастосовної діяльності (див. коментар до ст. 37 цього Закону).

Оскільки робота суддів пов’язана з опрацюванням великого масиву нормативно-правових актів, інших актів органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових та службових осіб, коментована стаття передбачає можливість утворення при вищих спеціалізованих судах науково-консультативних рад, які займалися б роз’ясненням таких актів та їх науковим обґрунтуванням, що дасть можливість уникнути можливих помилок при розгляді конкретних справ. Головним завданням науково-консультативних рад є опрацювання питань, пов’язаних з роз’ясненням законодавства, подання висновків щодо проектів законів та інших нормативно-правових актів, а також опрацювання інших питань, пов’язаних з необхідністю наукового забезпечення діяльності вищого спеціалізованого суду. Саме тому до цих рад поряд із суддями, які мають значний досвід роботи і схильність до наукового осмислення судової практики зі складних питань застосування законодавства, входять також провідні науковці-фахівці в певних галузях права.

Статус Науково-консультативної ради вищого спеціалізованого суду визначається статтею 37 цього Закону.

Стаття 32. Повноваження вищого спеціалізованого суду

1. Вищий спеціалізований суд:

1) розглядає справи відповідної судової юрисдикції в касаційному порядку згідно з процесуальним законом;

2) у випадках, передбачених процесуальним законом, розглядає справи відповідної судової юрисдикції як суд першої або апеляційної інстанції;

3) аналізує судову статистику, вивчає та узагальнює судову практику;

4) надає методичну допомогу судам нижчого рівня з метою однакового застосування норм Конституції та законів України у судовій практиці на основі її узагальнення та аналізу судової статистики; дає спеціалізованим судам нижчого рівня рекомендаційні роз’яснення з питань застосування законодавства щодо вирішення справ відповідної судової юрисдикції;

5) здійснює інші повноваження, визначені законом.

Як і будь-який державний орган, вищий спеціалізований суд наділений законодавцем відповідними повноваженнями. На вищий спеціалізований суд поширюється дія ч.2 ст. 19 Конституції України, в якій зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Наприклад, Вищий господарський суд України розглядає справи лише в касаційному порядку, оскільки господарські апеляційні суди розглядають справи лише в апеляційному порядку. Вищий адміністративний суд України, крім розгляду в касаційному порядку справ адміністративної юрисдикції, має розглядати в апеляційному порядку справи, розглянуті апеляційними судами у першій інстанції, а також у визначених процесуальним законом випадках — справи у першій інстанції.

Частина 2 ст. 124 Конституції України визначила, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Таким чином, цим конституційним приписом зобов’язано суди приймати рішення навіть у разі відсутності відповідної норми права, застосовуючи при цьому власний розсуд, аналогію, прецедент. Тобто у разі відсутності відповідної норми права суд повинен діяти за власною ініціативою на підставі конституційних норм. Крім того, ч. 3 ст. 8 Основного Закону держави вказує на те, що норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Вищий спеціалізований суд розглядає в касаційному порядку справи відповідної юрисдикції, а також може розглядати інші справи у випадках, визначених процесуальним законом.

Як відомо, без аналізу діяльності суду неможливо визначити ефективність його роботи, тому до повноважень вищих спеціалізованих судів віднесено таку функцію як ведення судової статистики, оскільки вищий спеціалізований суд є вищою інстанцією у системі спеціалізованих судів відповідної юрисдикції і всі показники роботи мережі цих судів концентруються в одному місці, яким визначено вищий спеціалізований суд. Статистичні відомості про кількість і категорії судових справ є достатньо репрезентативними і універсальними показниками процесів у правовідносинах, що відбуваються і змінюються в суспільстві. Вони слугують надійною емпіричною базою для наукових досліджень, є підставою для внесення пропозицій щодо необхідності зміни чинного законодавства, дозволяють своєчасно виявляти наявні диспропорції тих чи інших суспільних відносин і виробляти науково обґрунтовані шляхи їх подолання.

Вищий спеціалізований суд вивчає та узагальнює як власну судову практику, так і судову практику нижчестоящих судів. Така функція дає можливість виявити недоліки, які допускаються у судовій практиці при розгляді справ, своєчасно на них реагувати, що, в свою чергу, є додатковою гарантією захисту прав і свобод людини і громадянина.

Кінцевою стадією вивчення і узагальнення судової практики є розроблення на основі її результатів заходів по усуненню недоліків в організації роботи судів, підвищенню рівня кваліфікації суддів і працівників апарату судів в окремих галузях правозастосування, надання роз’яснень з питань застосування спеціалізованими судами законодавства при вирішенні тих чи інших категорій справ тощо. Це також є ефективним засобом внутрішнього контролю за додержанням законності в організації діяльності судів та однаковим застосуванням законодавства суддями.

Використовуючи дані судової статистики, беручи до уваги виявлені недоліки при узагальнені судової практики, вищий спеціалізований суд надає методичну допомогу судам нижчого рівня з метою однакового застосування ними норм Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів у практичній діяльності. Це здійснюється різними засобами, серед яких: надіслання відповідних листів нижчестоящим судам; безпосередній виїзд на місця суддів вищого спеціалізованого суду для надання практичної допомоги; проведення навчання з суддями; видання рекомендацій, постанов, положень тощо. Особливо важливими є рекомендаційні роз’яснення при зміні законодавчої та нормативної бази, зміні регулювання відповідних правовідносин,

Справи у вищому спеціалізованому суді розглядаються колегіально, у кількості не менше трьох суддів. Це пов’язано з тим, що вищий спеціалізований суд є фактично останньою судовою інстанцією, до якої особа може звернутися за захистом своїх прав і законних інтересів, тому законодавцем з метою недопущення судової помилки передбачено колегіальний розгляд справи. Сам же процесуальний порядок колегіального розгляду справи передбачено у відповідних законах. Конкретні форми колегіальності визначаються процесуальним законодавством, як і порядок утворення складу суддів для розгляду конкретної справи.

Узагальнюючи вищезазначене, можна дійти висновку, що повноваження вищого спеціалізованого суду утворюють певну систему, яка складається з судових, аналітичних, методичних та організаційних повноважень. Поряд з цими спеціалізований суд наділений ще одним повноваженням, яке випливає з його статусу у гілці спеціалізованих судів — це правороз’яснювальне повноваження.

Вказані повноваження розподіляються між структурними утвореннями вищого спеціалізованого суду. Оскільки судді розподілені між судовими палатами, можна стверджувати, що судові повноваження реалізуються лише в таких утвореннях як судові палати.

Судові повноваження, які здійснюють судді певної палати у складі колегії суддів, полягають в розгляді у касаційному порядку справ відповідної судової юрисдикції, а також інших справ у випадках, визначених процесуальним законом. Однак судові повноваження Вищого адміністративного суду суттєво відрізняються від судових повноважень Вищого господарського суду.

Як і Вищий господарський, Вищий адміністративний суд України переглядає судові рішення місцевих та апеляційних судів у касаційному порядку як суд касаційної інстанції.

Інші судові повноваження Вищого адміністративного суду тісно пов’язані з судовим захистом виборчих прав громадян та прав на проведення всеукраїнських референдумів.

Предметом оскарження з таких питань є рішення, дії або бездіяльність Центральної виборчої комісії, місцезнаходженням якої є м. Київ. Тому усі рішення, дії або бездіяльність Центральної виборчої комісії (за винятком нижчезазначених) або члена цієї комісії оскаржуються до окружного адміністративного суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на м. Київ.

Апеляційний перегляд вказаних справ здійснює не апеляційний адміністративний суд, а Вищий адміністративний суд. Тобто по таких справах він набуває повноважень суду апеляційної інстанції (ч. 3 ст. 172 Кодексу адміністративного судочинства України).

Окрім того, безпосередньо до Вищого адміністративного суду оскаржуються рішення, дії або бездіяльність Центральної виборчої комісії щодо встановлення нею результатів виборів чи всеукраїнського референдуму. Тому Вищому адміністративному суду як суду першої інстанції підсудні справи:

— щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму;

— щодо скасування реєстрації кандидата на пост Президента України.

Поряд з судовими повноваженнями, тобто здійсненням правосуддя вищий спеціалізований суд веде та аналізує судову статистику, вивчає та узагальнює судову практику як власне вищого суду, так і нижчих спеціалізованих судів. Ці аналітичні повноваження виконує судова палата по справах, віднесених до її компетенції, у зв’язку з чим голова судової палати має право витребувати з відповідного суду справи, судові рішення по яких набули законної сили.

Методичні повноваження вищого спеціалізованого суду полягають у наданні методичної допомоги судам нижчого рівня з метою однакового застосування норм Конституції України та законів у судовій практиці.

Зміст методичної допомоги кожен раз визначається на підставі узагальнення судової практики та аналізу судової статистики. Формами методичної допомоги можуть бути відповіді на запити суддів нижчих судів, інформаційні листи, семінари, рекомендації тощо. Вказані повноваження можуть здійснювати як судові палати, так і суд в цілому.

Правороз’яснювальні повноваження вищого спеціалізованого суду полягають у наданні спеціалізованим судам нижчого рівня рекомендаційних роз’яснень з питань застосування законодавства щодо вирішення справ відповідної судової юрисдикції. Вказаним повноваженням наділений виключно Пленум вищого спеціалізованого суду.

Організаційні повноваження вищого спеціалізованого суду притаманні усім його структурним утворенням. Більшість з них націлена на організацію діяльності палат та Пленуму.

Перелік повноважень вищого спеціалізованого суду не обмежується коментованою статтею і не є вичерпним, на що вказує пункт 5 частини першої коментованої статті. Такі повноваження, зокрема, можуть бути вказані у процесуальному законодавстві.

Стаття 33. Суддя вищого спеціалізованого суду

1. Суддя вищого спеціалізованого суду здійснює судочинство в порядку, встановленому процесуальним законом, а також інші повноваження, визначені законом.

Виходячи з положень Конституції України та цього Закону суддею вищого спеціалізованого суду може бути особа, яка має громадянство України, не молодша 30 років, має вищу юридичну освіту, стаж роботи у галузі права не менш ніж 7 років, з них 5 безпосередньо на посаді судді, Знання державної мови та строк проживання на території України протягом 10 років теж є обов’язковою умовою для зайняття посади судді вищого спеціалізованого суду. Суддя вищого спеціалізованого суду є носієм судової влади.

Як і судді місцевих та апеляційних спеціалізованих судів, судді вищого спеціалізованого суду здійснюють правосуддя в порядку, визначеному процесуальним законом. Суддя як посадова особа має діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Дії судді при здійсненні правосуддя обмежені та регламентовані процесуальним законом, але з урахуванням ч. 2 ст. 124 Конституції України, яка вказує, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини у державі, суддя зобов’язаний приймати рішення навіть при відсутності законодавчої норми.

Крім того, суддя вищого спеціалізованого суду зобов’язаний проводити процесуальні дії, здійснювати організаційні заходи для забезпечення своєчасного та якісного розгляду справи. Процесуальним законом визначений порядок дій судді-доповідача по підготовці конкретної справи до розгляду. Таким чином, суддя поставлений у певні часові межі, зі спливом яких він має прийняти конкретне рішення у справі, при цьому від нього вимагається висока якість її розгляду.

Рішення суду тільки тоді має значення, коли воно виконується, тому суддя вищого спеціалізованого суду повинен здійснювати контроль за своєчасним зверненням до виконання постановлених за його участю судових рішень, тим самим забезпечуючи ефективність, дієвість та оперативність цих рішень, що, в свою чергу підвищує авторитет суду в цілому.

Коментована стаття не дає переліку повноважень судді вищого спеціалізованого суду. Такі повноваження надаються йому також іншими законами, зокрема процесуальними. Це можуть бути як процесуальні, так і організаційні повноваження. Наприклад, надання методичної допомоги суддям нижчого рівня, участь в діяльності органів суддівського самоврядування тощо.

Робота судді вищого спеціалізованого суду пов’язана як з опрацюванням величезного масиву нормативно-правових актів, матеріальних та процесуальних законів, так і з науковим обґрунтуванням тих положень, на які він спирається у своїх рішеннях. Для полегшення роботи у цьому напрямі суддя має помічника, який виковує як технічну, так і науково-організаційну роботу, забезпечуючи процесуальну діяльність судді, а також організацію розгляду судової справи та звернення до виконання судових рішень. Слід відзначити, що робота помічника судді і секретаря судового засідання — це різні категорії діяльності службовців, різна спеціалізація внутрішньо-судової роботи, професійна діяльність з різним обсягом роботи.

На посаду помічника судді вищого спеціалізованого суду може бути зарахований громадянин України, який має вищу юридичну освіту. Згідно з підпунктом «б» п. З ч. 1 розпорядження Кабінету Міністрів України «Про віднесення посад працівників апарату судів загальної юрисдикції до відповідних категорій посад державних службовців» посада помічника судді вищого спеціалізованого суду віднесена до третьої категорії державних службовців. Таким чином, на помічника судді вищого спеціалізованого суду поширюється дія Закону України «Про державну службу», в тому числі і його положення про зарахування на державну службу та її проходження.

Процесуальні роль, права і обов’язки помічника судді процесуальним законодавством не визначені і регулюються лише інструкціями та положеннями відповідних судів. Правовий статус помічників суддів визначено 151 цього Закону.

Стаття 34. Голова вищого спеціалізованого суду

1. Голова вищого спеціалізованого суду:

1) представляє відповідні спеціалізовані суди як орган державної влади у зносинах з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами, а також із судовими органами інших держав та міжнародними організаціями;

2) визначає адміністративні повноваження заступників голови вищого спеціалізованого суду;

3) контролює ефективність діяльності апарату суду, вносить Голові Державної судової адміністрації України подання про призначення на посаду керівника апарату суду, заступника керівника апарату суду та про звільнення їх з посад, а також про застосування до керівника апарату суду, його заступника заохочення або накладення дисциплінарного стягнення відповідно до законодавства;

4) видає на підставі акта про обрання на посаду судді чи звільнення судді з посади відповідний наказ;

5) повідомляє Вищу кваліфікаційну комісію суддів України про наявність вакантних посад у вищому спеціалізованому суді в десятиденний строк з дня їх утворення;

6) вносить відповідно до цього Закону пропозиції щодо утворення відповідних місцевих та апеляційних судів, зміни їх територіальної юрисдикції, а також щодо кількості суддів у них;

7) скликає пленум вищого спеціалізованого суду; вносить на розгляд пленуму подання про призначення на посаду секретаря пленуму; виносить на розгляд пленуму питання та головує на його засіданнях;

8) інформує пленум вищого спеціалізованого суду про стан правосуддя у відповідній судовій юрисдикції та практику вирішення окремих категорій справ;

9) забезпечує виконання рішень зборів суддів вищого спеціалізованого суду;

10) контролює ведення та аналіз судової статистики, організовує вивчення та узагальнення судової практики, дбає про інформаційно-аналітичне забезпечення суддів з метою підвищення якості судочинства;

11) забезпечує виконання вимог щодо підвищення кваліфікації суддів вищого спеціалізованого суду;

12) здійснює інші повноваження, визначені законом.

2. Голова вищого спеціалізованого суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження.

3. У разі відсутності голови вищого спеціалізованого суду його адміністративні повноваження здійснює один із заступників голови суду за визначенням голови суду, за відсутності такого визначення — заступник голови суду, який має більший стаж роботи на посаді судді, а в разі відсутності заступника голови суду — суддя цього суду, який має більший стаж роботи на посаді судді.

Вимоги до голови суду аналогічні тим, що встановлені законом і до судді вищого спеціалізованого суду, оскільки голова такого суду призначається із складу суддів цього ж суду. Призначення на посаду голови вищого спеціалізованого суду здійснюється відповідно до ст. 20 цього Закону.

Голова вищого спеціалізованого суду є керівником суду, і на нього як на керівника законом покладається низка обов’язків, за виконання яких він несе персональну відповідальність. Крім того, він має у своєму розпорядженні матеріальні (фінансові, організаційно-технічні тощо) ресурси, певний обсяг державно-владних повноважень.

Успішна робота суду, як і будь-якої установи, в першу чергу залежить від її організації. Саме голова вищого спеціалізованого суду здійснює організаційне керівництво всією діяльністю суду. Основу такого керівництва становить право голови видавати обов’язкові до виконання розпорядження чи накази і забезпечувати їх виконання тими, на кого вони спрямовані.

Для більш успішної і ефективної роботи суду голова вищого спеціалізованого суду має заступників. Він же розподіляє між своїми заступниками функціональні обов’язки. Розподіл обов’язків серед заступників голови фіксується письмовим розпорядженням голови.

Голова суду своїм наказом по суду зараховує на посаду судді особу, щодо якої є відповідний акт про обрання суддею і яка написала заяву та подала трудову книжку. Час видання акта про обрання суддею вищого спеціалізованого суду і час зарахування на посаду судді цього ж суду можуть не співпадати у тих випадках, коли особа, обрана суддею, не мала змоги своєчасно розрахуватися з останнього місця роботи, була у відпустці за останнім місцем роботи, у відрядженні тощо.

У разі припинення повноважень судді вищого спеціалізованого суду голова суду повідомляє Вищу кваліфікаційну комісію суддів України про наявність вакантних посад у вищому спеціалізованому суді в десятиденний строк з дня їх утворення.

Голова суду скликає Пленум вищого спеціалізованого суду та головує на його засіданнях. Керуючи роботою Пленуму, голова відкриває і закриває його засідання, надає учасникам, а також особам, запрошеним на засідання, слово для виступу, внесення пропозицій, ставить внесені пропозиції на голосування, забезпечує повний і об’єктивний розгляд усіх питань, поставлених на його обговорення, підписує постанови Пленуму, прийняті під його головуванням.

Оскільки організація ведення та аналізу судової статистики, вивчення і узагальнення судової практики має особливо важливе значення для виконання завдань вищого спеціалізованого суду щодо надання методичної допомоги судам нижчого рівня з метою однакового застосування норм Конституції та законів України у судовій практиці, надання рекомендаційних роз’яснень спеціалізованим судам з питань застосування законодавства щодо вирішення справ відповідної судової юрисдикції, планування перспектив зміни мережі спеціалізованих судів та кількості в них суддів тощо, то загальне керівництво цією відповідальною ділянкою роботи вищого спеціалізованого суду покладено на голову суду.

Секретаріати судових палат вищого спеціалізованого суду спільно з відповідними структурними підрозділами суду, основними завданнями яких є ведення судової статистики та узагальнення судової практики, виконують значний обсяг роботи. До зазначеної роботи можуть залучатися головою суду також інші підрозділи суду, інші спеціалізовані суди (місцеві, апеляційні), наукові та навчальні заклади.

Робота по вивченню і узагальненню судової практики спеціалізованих судів проводиться за планами роботи суду, в яких зазначаються теми узагальнень, строки їх проведення, виконавці.

Матеріали судової статистики та узагальнення судової практики розглядаються президією вищого спеціалізованого суду, яка приймає відповідні рекомендації стосовно підготовки цих матеріалів на Пленум вищого спеціалізованого суду або пропозицій для розгляду Верховним Судом України.

Враховуючи дані аналізу судової статистики щодо навантаження на суддів та інші фактори, голова вищого спеціалізованого суду вносить пропозиції Міністру юстиції України для внесення останнім подання Президенту України щодо утворення відповідних місцевих та апеляційних спеціалізованих судів, зміни їх територіальної юрисдикції, а також щодо кількості суддів у них.

Відповідно до ч. 1 ст. 130 Конституції України фінансування вищого спеціалізованого суду, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Вищий спеціалізований суд здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету щодо свого фінансового забезпечення. Видатки на утримання цього суду визначаються у Державному бюджеті У країни окремим рядком і не можуть бути скорочені в поточному фінансовому році.

Пропозиції щодо фінансування витрат на утримання суду та організаційного забезпечення його діяльності в установленому Бюджетним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами порядку подає голова вищого спеціалізованого суду на основі попередніх розрахунків потреб, які складає апарат суду на чолі з керівником апарату.

Варто звернути увагу на те, що вищі спеціалізовані суди фінансуються окремим рядком у Законі України про державний бюджет встановлена сума фінансування спеціалізованих судів.

Інформуючи Пленум Верховного Суду України про діяльність вищого спеціалізованого суду його голова висвітлює напрями діяльності суду залежно від питання, що розглядається Пленумом Верховного Суду України. Періодичність та обсяг інформації залежить від плану роботи Пленуму Верховного Суду України.

Про діяльність вищого спеціалізованого суду його голова може щорічно направляти письмову інформацію Пленуму Верховного Суду України, а на його засіданні зазначену інформацію викладає усно.

Голова вищого спеціалізованого суду представляє суд та відповідну систему спеціалізованих судів у зносинах з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування, громадянами і організаціями, органами влади та організаціями інших держав. Виходячи з положень коментованої статті у зазначених зносинах голова суду не потребує спеціального доручення і діє самостійно. Водночас це зобов’язує його особисто представляти вищий спеціалізований суд та відповідну систему спеціалізованих судів у зазначених зносинах — надавати відповіді на звернення, проводити зустрічі, особистий прийом, прес-конференції, офіційні візити тощо з питань, що стосуються вищого спеціалізованого суду та системи спеціалізованих судів відповідної юрисдикції. Заступники голови суду та інші особи мають такі права лише за спеціальним дорученням голови суду.

Як керівник державного органу, голова вищого спеціалізованого суду наділений правом з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видавати накази та розпорядження.

У разі відсутності голови вищого спеціалізованого суду його адміністративні повноваження здійснює один із заступників голови суду за визначенням голови суду, за відсутності такого визначення — заступник голови суду, який має більший стаж роботи на посаді судді, а в разі відсутності заступника голови суду — суддя цього суду, який має більший стаж роботи на посаді судді.

Судові повноваження голови вищого спеціалізованого суду полягають в тому, що він може головувати в судових засіданнях колегій суддів при розгляді будь-якої справи, аби вона належала до юрисдикції цього суду.

Адміністративні повноваження полягають в тому, що він контролює ефективність діяльності апарату суду, вносить Голові Державної судової адміністрації України подання про призначення на посаду керівника апарату суду, заступника керівника апарату суду та про звільнення їх з посад, а також про застосування до керівника апарату суду, його заступника заохочення або накладення дисциплінарного стягнення відповідно до законодавства, видає на підставі акта про обрання на посаду судді чи звільнення судді з посади відповідний наказ, а також визначає адміністративні повноваження заступників голови вищого спеціалізованого суду.

Організаційні повноваження, якими наділений голова вищого спеціалізованого суду, полягають у тому, що він:

1) повідомляє Вищу кваліфікаційну комісію суддів України про наявність вакантних посад у вищому спеціалізованому суді в десятиденний строк з дня їх утворення;

2) вносить пропозиції щодо утворення відповідних місцевих та апеляційних судів, зміни їх територіальної юрисдикції, а також щодо кількості суддів у них;

3) скликає пленум вищого спеціалізованого суду; вносить на розгляд пленуму подання про призначення на посаду секретаря пленуму; виносить на розгляд пленуму питання та головує на його засіданнях;

4) забезпечує виконання рішень зборів суддів вищого спеціалізованого суду;

5) контролює ведення та аналіз судової статистики, організовує вивчення та узагальнення судової практики, дбає про інформаційно-аналітичне забезпечення суддів з метою підвищення якості судочинства;

6) забезпечує виконання вимог щодо підвищення кваліфікації суддів вищого спеціалізованого суду.

Представницькі повноваження голови суду полягають в тому, що він представляє вищий спеціалізований суд та відповідні спеціалізовані суди у зносинах з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами, а також із судовими органами інших держав та міжнародними організаціями. Окрім того, голова вищого спеціалізованого суду входить до складу Пленуму Верховного Суду України, де на засадах рівності бере участь у вирішенні усіх питань, що входять до компетенції Пленуму. Окрім того, голова вищого спеціалізованого суду інформує Пленум Верховного Суду України про діяльність вищого спеціалізованого суду про стан правосуддя у відповідній судовій юрисдикції та практику вирішення окремих категорій справ.

Перелік повноважень голови вищого спеціалізованого суду, закріплений у ст. 34 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», не є вичерпним. Голова суду може виконувати а інші повноваження, передбачені законом.

Стаття 35. Заступники голови вищого спеціалізованого суду

1. Заступники голови вищого спеціалізованого суду здійснюють адміністративні повноваження, визначені головою суду.

Заступники голови вищого спеціалізованого суду призначаються на зазначені адміністративні посади у порядку, визначеному статтею 20 коментованого Закону з числа суддів даного суду. Ці посадові особи здійснюють частину адміністративних повноважень, належних голові суду, за його визначенням відповідно до цього Закону.

Перелік цих повноважень, закріплений у ст. 34 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», також не є вичерпним.

Стаття 36. Пленум вищого спеціалізованого суду

1. Пленум вищого спеціалізованого суду діє у складі всіх суддів вищого спеціалізованого суду для вирішення питань, пов’язаних із забезпеченням єдності судової практики у справах відповідної судової юрисдикції, та інших питань, віднесених до його повноважень цим Законом.

2. Пленум вищого спеціалізованого суду:

1) призначає за поданням голови вищого спеціалізованого суду з числа суддів вищого спеціалізованого суду та звільняє з посади секретаря пленуму вищого спеціалізованого суду;

2) узагальнює з метою забезпечення однакового застосування норм права при вирішенні справ відповідної судової юрисдикції практику застосування матеріального і процесуального закону;

3) заслуховує інформацію про стан правосуддя у відповідній судовій юрисдикції та практику вирішення окремих категорій справ;

4) приймає рішення про звернення до Верховного Суду України про направлення конституційного подання щодо конституційності законів та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим та щодо офіційного тлумачення Конституції та законів України;

5) затверджує Регламент пленуму вищого спеціалізованого суду;

6) за результатами узагальнення судової практики дає роз’яснення рекомендаційного характеру з питань застосування спеціалізованими судами законодавства при вирішенні справ відповідної судової юрисдикції;

7) затверджує положення про Науково-консультативну раду вищого спеціалізованого суду та визначає її персональний склад;

8) визначає персональний склад редакційної колегії друкованого органу вищого спеціалізованого суду;

9) розглядає та вирішує інші питання, віднесені законом до його повноважень.

3. Пленум вищого спеціалізованого суду скликається головою вищого спеціалізованого суду в разі потреби або на вимогу не менш як п’ятої частини від складу суддів вищого спеціалізованого суду, але не рідше двох разів на рік. Про день і час скликання пленуму його учасники повідомляються не пізніш як за десять днів до засідання. У, цей же строк надсилаються матеріали щодо питань, які виносяться на розгляд пленуму.

4. Засідання пленуму вищого спеціалізованого суду є повноважним за умови присутності на ньому не менше двох третин від складу пленуму.

5. На засідання пленуму можуть бути запрошені судді судів відповідної спеціалізації, представники органів державної влади, наукових установ, громадських організацій, засобів масової інформації та інші особи.

6. Постанови пленуму приймаються відкритим голосуванням більшістю голосів членів пленуму, підписуються головуючим на засіданні пленуму та секретарем пленуму і публікуються в офіційному друкованому органі вищого спеціалізованого суду.

7. Секретар пленуму вищого спеціалізованого суду організовує роботу секретаріату пленуму, підготовку засідань пленуму, забезпечує ведення протоколу та контролює виконання постанов, прийнятих пленумом вищого спеціалізованого суду.

Для вирішення загальних питань діяльності усієї гілки судів певної спеціалізації у вищому спеціалізованому суді діє Пленум вищого спеціалізованого суду.

Пленум вищого спеціалізованого суду діє, як зазначалося, для вирішення питань, пов’язаних із забезпеченням єдності судової практики у справах відповідної судової юрисдикції, та інших питань, віднесених до його повноважень цим Законом.

Повноваження Пленуму, які перелічені у частині другій коментованої статті, не є вичерпними. Він може розглядати і вирішувати інші питання, віднесені законом до його компетенції.

Коментована стаття визначає коло осіб, які беруть участь у роботі Пленуму, його компетенцію, періодичність скликання, повноважність засідань Пленуму та порядок прийняття його рішень тощо.

До складу Пленуму входять усі судді вищого спеціалізованого суду, включаючи його голову та заступників. Конкретне число членів Пленуму визначається кількістю суддів, обраних на день засідання до вищого спеціалізованого суду.

Частина 2 коментованої статті визначає повноваження Пленуму вищого спеціалізованого суду як колективного органу щодо вирішення загальних питань діяльності відповідних спеціалізованих судів загальної юрисдикції.

Голова вищого спеціалізованого суду вносить на розгляд Пленуму питання, які мають загальне значення для правильного і однакового застосування законодавства спеціалізованими судами при вирішенні справ відповідної судової юрисдикції, як правило, у відповідності з планами роботи вищого суду, за результатами вивчення і узагальнення судової практики та аналізу судової статистики.

Роз’яснення Пленуму можуть надаватися не тільки щодо застосування спеціалізованими судами матеріального законодавства при вирішенні справ відповідної судової юрисдикції, а й питань процесуального права, удосконалення судової діяльності спеціалізованих судів тощо.

При невідповідності роз’яснень законодавства вищого спеціалізованого суду роз’ясненням Пленуму Верховного Суду України суди використовують постанови Пленуму Верховного Суду, який може визнати нечинними постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду.

Періодичне заслуховування Пленумом інформації голови вищого спеціалізованого суду про діяльність відповідних спеціалізованих судів, а також повідомлень про практику вирішення судових справ сприяє об’єктивній інформованості Пленуму про стан здійснення судочинства у системі спеціалізованих судів, плануванню подальшої роботи судів, з’ясуванню необхідності роз’яснень чи змін законодавства.

На своїх засіданнях Пленум приймає рішення про звернення до Верховного Суду України про направлення конституційного подання щодо конституційності законів та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим та щодо офіційного тлумачення Конституції та законів України.

Пленум вищого спеціалізованого суду скликається не рідше двох разів на рік. Пленум вищого спеціалізованого суду скликається головою вищого спеціалізованого суду в разі потреби або на вимогу не менш як п’ятої частини від складу суддів вищого спеціалізованого суду, але не рідше двох разів на рік. Про день і час скликання пленуму його учасники повідомляються не пізніш як за десять днів до засідання. У цей же строк надсилаються матеріали щодо питань, які виносяться на розгляд пленуму.

На засідання Пленуму можуть бути запрошені судді судів відповідної юрисдикції, члени Науково-консультативної ради, представники органів законодавчої і виконавчої влади, наукових установ, громадських організацій, ЗМІ та інші особи. Вони не є учасниками Пленуму, але з дозволу головуючого можуть висловити свої пропозиції і зауваження щодо обговорюваних питань.

Правильність визначення повноважності Пленуму має важливе значення для прийняття постанов Пленуму шляхом голосування. Засідання Пленуму вищого спеціалізованого суду є повноважним, якщо в ньому беруть участь не менше двох третин складу Пленуму. Саме в такому складі Пленум має повноваження вирішувати питання, віднесені до його компетенції.

Постанови Пленуму приймаються відкритим голосуванням більшістю голосів членів пленуму, підписуються головуючим на засіданні пленуму та секретарем пленуму і публікуються в офіційному друкованому органі вищого спеціалізованого суду.

Секретар пленуму вищого спеціалізованого суду організовує роботу секретаріату пленуму, підготовку засідань пленуму, забезпечує ведення протоколу та контролює виконання постанов, прийнятих пленумом вищого спеціалізованого суду.

Стаття 37. Науково-консультативна рада та офіційний друкований орган вищого спеціалізованого суду

1. Науково-консультативна рада утворюється при вищому спеціалізованому суді з числа висококваліфікованих фахівців у галузі права для попереднього розгляду проектів постанов вищого спеціалізованого суду, підготовка яких потребує наукового забезпечення.

2. Порядок організації та діяльності Науково-консультативної ради визначається положенням, що затверджується пленумом вищого спеціалізованого суду.

3. Вищий спеціалізований суд має офіційний друкований орган, в якому публікуються матеріали судової практики вищого спеціалізованого суду та інших судів відповідної судової юрисдикції, матеріали з питань організації діяльності судів відповідної судової юрисдикції та інші матеріали.

Науково-консультативна рада при вищому спеціалізованому суді є дорадчим органом і утворюється з числа висококваліфікованих фахівців у галузі права для попереднього розгляду проектів постанов вищого спеціалізованого суду, підготовка яких потребує наукового забезпечення.

Законом не передбачено строк, на який утворюється Науково-консультативна рада. Як показує практика Верховного Суду України, така рада утворюється строком на п’ять років з числа вчених, суддів та інших фахівців, які за характером своєї діяльності пов’язані з роботою судів.

До складу Науково-консультативної ради входять голова Науково-консультативної ради, його заступники, вчений секретар, які обираються на організаційному засіданні ради, члени ради. Цей склад затверджується Пленумом вищого спеціалізованого суду за поданням Голови вищого спеціалізованого суду.

Науково-консультативна рада вивчає питання, що виникають у судовій діяльності, і на підставі вимог закону та наукового аналізу судової практики розробляє і подає вищому спеціалізованому суду рекомендації по проектах роз’яснень Пленуму вищого спеціалізованого суду, по матеріалах узагальнень судової практики і аналізу судової статистики, по проектах конституційних звернень вищого спеціалізованого суду до Конституційного Суду України щодо необхідності офіційного тлумачення положень Конституції України, по проектах інструкцій, методичних листів та інших документів, які розробляються вищим спеціалізованим судом з питань правового характеру, які виникають у судовій практиці, а також висновки щодо проектів законів та інших нормативно-правових актів.

На засіданнях ради можуть обговорюватися теоретичні праці та практичні посібники з питань права, судочинства та організації судової діяльності.

Членам Науково-консультативної ради надається можливість бути присутніми на засіданнях Пленуму вищого спеціалізованого суду і брати участь в обговоренні загальних питань судової діяльності, в установленому порядку ознайомлюватися з матеріалами судової практики і судової статистики вищого спеціалізованого суду та інших судів, ініціювати перед Науково-консультативною радою та керівниками вищого спеціалізованого суду питання щодо поліпшення судової практики і вдосконалення законодавства, конституційності законів та інших правових актів, необхідності офіційного тлумачення положень Конституції та законів України,

З числа членів Науково-консультативної ради можуть утворюватись секції, робочі групи для вивчення та обговорення окремих питань судової практики та організації діяльності судів.

Плани роботи Науково-консультативної ради затверджуються на її засіданнях,

Для участі в засіданні ради можуть бути запрошені наукові та практичні працівники, спеціалісти з різних галузей науки, які не є її членами.

На засіданнях Науково-консультативної ради забезпечується всебічне творче обговорення питань, що розглядаються.

Про роботу Науково-консультативної ради її голова в разі потреби інформує Пленум вищого спеціалізованого суду.

Робота Науково-консультативної ради висвітлюється у друкованих органах вищого спеціалізованого суду.

Фінансове, матеріально-технічне забезпечення діяльності Науково-консультативної ради здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для забезпечення здійснення правосуддя вищим спеціалізованим судом на підставі затвердженого кошторису.

Порядок організації і діяльності Науково-консультативної ради визначається Положенням, затвердженим Пленумом вищого спеціалізованого суду.

Положення про Науково-консультативну раду при Вищому адміністративному суді України затверджено Постановою Пленуму ВАСУ від 28 грудня 2006 року № 7. Положення про Науково-консультативну раду при Вищому господарському суді України затверджено Постановою Пленуму ВГСУ від 28 лютого 2003 року № 3.

Головним завданням офіційного друкованого органу вищого спеціалізованого суду є сприяння правильному і однаковому застосуванню спеціалізованими судами відповідної юрисдикції Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів при вирішенні ними справ шляхом опублікування матеріалів судової практики і роз’яснень Пленуму вищого спеціалізованого суду з питань законодавства.

В офіційному друкованому органі публікуються роз’яснення Пленуму вищого спеціалізованого суду з питань застосування судами законодавства, постанови і ухвали вищого спеціалізованого суду та судові рішення і ухвали спеціалізованих судів з конкретних судових справ, узагальнення судової практики, аналізи судової статистики, законодавчі та нормативно-правові акти, коментарі до них, матеріали щодо діяльності Пленуму вищого спеціалізованого суду, Науково-консультативної ради, органів суддівського самоврядування та кваліфікаційної комісії, статті з правових питань тощо.

Зокрема, публікація узагальнень судової практики є дієвою формою надання методичної допомоги суддям місцевих та апеляційних спеціалізованих судів, оскільки на конкретних прикладах правильного чи помилкового розгляду справ обґрунтовується правова позиція вищого спеціалізованого суду, як суду касаційної інстанції, з питань застосування законодавства, І хоча ця правова позиція носить рекомендаційний характер, вона допомагає суддям та іншим фахівцям у галузі права однаково розуміти і застосовувати у своїй діяльності законодавство, використовувати позитивний досвід та уникати помилок.

Публікації у друкованому органі вищого спеціалізованого суду мають велике значення і для підвищення кваліфікації суддів, самоосвіта., а також дають можливість обмінятись думками і досвідом вирішення справ відповідної судової юрисдикції, сприяють розвитку наукового і творчого процесу.

Склад редакційної колегії друкованого органу затверджується Пленумом вищого спеціалізованого суду. Редакційна колегія періодично інформує Пленум про свою діяльність.

Слід зазначити, що нині один із діючих вищих спеціалізованих судів України — Вищий господарський суд України має два офіційні друковані видання — Вісник Вищого господарського суду України» та «Збірник рішень Вищого господарського суду України», яким притаманні всі особливості, викладені вище.

Глава 5. ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ

Стаття 38. Верховний Суд України — найвищий судовий орган

1. Верховний Суд України є найвищим судовим органом у системі судів загальної юрисдикції.

2. Верховний Суд України:

1) переглядає справи з підстав неоднакового застосування судами (судом) касаційної інстанції однієї і тієї ж норми матеріального права у подібних правовідносинах у порядку, передбаченому процесуальним законом;

2) переглядає справи у разі встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов’язань при вирішенні справи судом;

3) надає висновок про наявність чи відсутність у діяннях, в яких звинувачується Президент України, ознак державної зради або іншого злочину; вносить за зверненням Верховної Ради України письмове подання про неможливість виконання Президентом України своїх повноважень за станом здоров’я;

4) звертається до Конституційного Суду України щодо конституційності законів, інших правових актів, а також щодо офіційного тлумачення Конституції та законів України.

Відповідно до ст. 125 Конституції України Верховний Суд України є найвищим судовим органом у системі судів загальної юрисдикції.

Найвищість означає, по-перше, що Верховний Суд України очолює судову систему України; по-друге, що він є останньою судовою інстанцією у вітчизняній системі судів загальної юрисдикції, рішення його не підлягають перегляду; по-третє, що він має такі повноваження, які не співпадають за змістом та обсягом з повноваженнями вищих спеціалізованих судів, що очолюють підсистеми спеціалізованої юрисдикції.

Зміст «найвищості» розкритий в Законі України «Про судоустрій і статус суддів», причому вона є характерною не лише для судових, а й для несудових повноважень Верховного Суду України.

Відтворюючи конституційні засади правосуддя, Закон, що коментується, конкретизував положення Конституції і визначив повноваження Верховного Суду України, які перелічені у коментованій статті. Ці повноваження є вичерпними. Верховний Суд України не може здійснювати інші повноваження, не передбачені цим Законом.

Судові повноваження. Судові повноваження Верховного Суду України реалізуються шляхом здійснення правосуддя.

Причому зміст правосудних повноважень цілком визначений місцем Верховного Суду України в судовій системі. Він:

а) переглядає справи з підстав неоднакового застосування судами (судом) касаційної інстанції однієї і тієї ж норми матеріального права у подібних правовідносинах у порядку, передбаченому процесуальним законом;

б) переглядає справи у разі встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов’язань при вирішенні справи судом.

Повноваження по забезпеченню дії принципу верховенства права у правозастосовній діяльності судів визначені на конституційному рівні. Конституція надає Верховному Суду України право на звернення до Конституційного Суду України задля вирішення питань про відповідність Конституції України законів та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим (ст. 150 Конституції України).

Це повноваження Верховного Суду України випливає з наступного. Конституція проголошує визнання та дію в Україні принципу верховенства права. Зміст цього принципу полягає у визнанні людини найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Перелік прав і свобод людини, який не є вичерпним, закріплений Конституцією, яка має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй. При здійсненні судочинства суди вирішують справи на підставі Конституції України, міжнародних актів і міжнародних договорів, що є частиною національного законодавства, законів. У випадках невизначеності в питаннях відповідності закону, який підлягає застосуванню у конкретній справі, Конституції України суд за клопотаннями учасників судочинства або за своєю ініціативою призупиняє провадження по справі і звертається до Верховного Суду України — єдиної судової установи, яка є суб’єктом права на конституційне подання до Конституційного Суду України з вказаних питань. Рішення про звернення до Верховного Суду України щодо постановки такого питання може приймати суд першої, апеляційної чи касаційної інстанції.

Вивчивши зміст рішення, Верховний Суд України на пленарному засіданні вирішує питання про необхідність внесення конституційного подання.

Верховний Суд України є також суб’єктом права на конституційне подання щодо офіційного тлумачення Конституції та законів України. Одночасно з Верховним Судом України суб’єктами цього права є також громадяни України, іноземці, особи без громадянства та юридичні особи. Однак у Верховного Суду України (як і в обмеженого кола суб’єктів, визначених в Законі «Про Конституційний Суд України») є певні переваги у більш стислих строках розгляду справи у порівнянні з громадянами та юридичними особами: строк провадження по справі не повинен перевищувати трьох місяців, а в разі визнання Конституційним Судом України вирішення питання невідкладним строк розгляду подання не повинен перевищувати одного місяця. Строк же розгляду конституційних звернень громадян та юридичних осіб не повинен перевищувати шести місяців.

Реалізуючи ці повноваження, Верховний Суд України звертався з конституційними поданнями до Конституційного Суду з таких, наприклад, питань: щодо офіційного тлумачення положень ч. 1 і ч. 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), з приводу чого Конституційним Судом було прийняте рішення; щодо відповідності Конституції (конституційності) положень деяких пунктів і частин статей 1, 8, 18, 25, 30, 31, 32, 33, 37, 38, 48 Закону України «Про Вищу раду юстиції», з приводу чого Конституційним Судом України також було прийняте рішення. Рішення про звернення Верховного Суду до Конституційного приймається Пленумом ВСУ.

Третій вид повноважень Верховного Суду України, що має певне політичне забарвлення, сформульовано в Законі таким чином: Верховний Суд України надає висновок про наявність чи відсутність у діяннях, в яких звинувачується Президент України, ознак державної зради або іншого злочину; вносить за зверненням Верховної Ради України письмове подання про неможливість виконання Президентом України своїх повноважень за станом здоров’я.

Ці повноваження випливають з наступних положень. Президент України є главою держави, гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції, прав і свобод людини і громадянина. Задля того, щоб він міг реалізовувати своє призначення, його конституційно-правовий статус складається як з норм, що гарантують йому можливість реалізовувати свої конституційні повноваження, так і з норм, що передбачають можливу відповідальність глави держави.

До перших належать, зокрема, норми, закріплені у ст. 105 Конституції України, серед яких є користування правом недоторканності на час виконання своїх повноважень.

До других належать норми, закріплені у ч. 2 ст. 108 Конституції, які передбачають можливість дострокового припинення повноважень Президента України у разі «… 2) неможливості виконувати свої повноваження за станом здоров’я, 3) усунення з поста в порядку імпічменту».

Реальна влада глави держави залежить не стільки від обсягу належних йому конституційних повноважень, скільки від форми правління, характеру політичного режиму, співвідношення сил у державі в той чи інший проміжок часу, а дуже часто і від особистих властивостей особи, котра обіймає цю посаду. В умовах, коли кожен з носіїв влади — Президент і законодавчий орган — у значній мірі відокремлені один від одного, оскільки мають фіксований мандат всенародного обранця, можуть біль- шменш самостійно функціонувати протягом усього строку конституційних повноважень, пошук точок дотику між ними, компромісу, особливо коли вони є представниками різних політичних сил, може бути вельми складним. Тому не виключена можливість дострокового усунення Президента з посади, до того ж підстави для цього можуть бути як реальними, так і надуманими. Саме тому у ланцюгу послідовних ланок процедури імпічменту чи визнання неможливості виконання повноважень за станом здоров’я центральна ланка належить Верховному Суду України.

Незалежний, неупереджений, неполітизований, а отже, й об’єктивний колегіальний орган, який складається з найдосвідченіших професіоналів, здатний дати висновок щодо наявності чи відсутності в діяннях, в яких звинувачується Президент України, ознак державної зради або іншого злочину, а також чи дійсно неможливе виконання Президентом України своїх повноважень за станом здоров’я, чи це просто безпідставне використання одного із засобів політичної боротьби.

Стаття 39. Склад Верховного Суду України

1. До складу Верховного Суду України входять двадцять суддів — по п’ять суддів від кожної спеціалізованої юрисдикції (цивільної, кримінальної, господарської, адміністративної), з числа яких обираються Голова Верховного Суду України та його заступник.

2. Суддею Верховного Суду України може бути особа, яка має стаж роботи на посаді судді не менше п’ятнадцяти років або суддя Конституційного Суду України.

3. У Верховному Суді України діє Пленум Верховного Суду України для вирішення питань, визначених Конституцією України та цим Законом. Склад і порядок діяльності Пленуму Верховного Суду України визначаються цим Законом.

4. При Верховному Суді України утворюється Науково-консультативна рада, статус якої визначається цим Законом.

5. Верховний Суд України має офіційний друкований орган та може бути співзасновником інших друкованих видань.

Кількість суддів Верховного Суду України становить 20 суддів — по 5 суддів від кожної спеціалізації (спеціалізованої юрисдикції) — цивільної, кримінальної, господарської, адміністративної. З числа цих суддів обираються Голова ВСУ та його заступник.

У Верховному Суді України діє Пленум, який складається з усіх суддів, обраних до Верховного Суду України (детальніше про це див. коментар до ст. 45 цього Закону).

Науково-консультативна рада при Верховному Суді України є її дорадчим органом, завданням якого є розробка науково обґрунтованих рекомендацій з правових питань судової практики. Про порядок утворення і діяльності Науково- консультативної ради при ВСУ див. коментар до ст. 46 цього Закону.

Верховний Суд має офіційний друкований орган, який може бути співзасновником інших видань. На сьогодні офіційним друкованим органом ВСУ є Вісник Верховного Суду України.

Стаття 40. Суддя Верховного Суду України

1. Суддя Верховного Суду України:

1) бере участь у розгляді справи в порядку, встановленому процесуальним законом;

2) бере участь у розгляді питань, що виносяться на засідання Пленуму Верховного Суду України;

3) аналізує судову практику, вносить у встановленому порядку пропозиції щодо вдосконалення законодавства та його застосування;

4) здійснює інші повноваження, визначені законом.

Суддя Верховного Суду України є посадовою особою державної влади і носієм судової влади в Україні. Відповідно до ст. 127, 129 Конституції України він наділений повноваженнями здійснювати правосуддя і виконувати свої обов’язки на професійній основі в порядку, встановленому процесуальним законом, при цьому є незалежним і підкоряється лише закону, нікому не підзвітний, недоторканний і незмінюваний.

Суддя Верховного Суду України має статус, закріплений у Конституції України та Законі, що коментується.

Відповідно до коментованого Закону суддею Верховного Суду України може бути громадянин України, який володіє державною мовою, має вищу юридичну освіту, стаж роботи у галузі права не менш як п’ятнадцять років або є суддею Конституційного Суду України. Отже, суддею цього суду може бути суддя з великим досвідом роботи — фахівець високої кваліфікації.

Суддя Верховного Суду України обирається Верховною Радою України безстроково, він не може належати до політичних партій та профспілок, брати участь у будь-якій політичній діяльності, мати представницький мандат, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу, крім наукової, викладацької та творчої. Суддею не може бути особа, яка має судимість, обмежена у дієздатності або визнана недієздатною за рішенням суду.

Суддя Верховного Суду України звільняється з посади органом, що його обрав, з підстав, передбачених ч. 5 ст. 126 Конституції України.

При розгляді справ, що знаходяться в його провадженні, суддя здійснює необхідні процесуальні та організаційні заходи з метою забезпечення своєчасного та якісного їх розгляду. Він вивчає справи, бере участь у складі колегії суддів у судовому засіданні з розгляду справи, за його участю вирішуються питання, що виникають у судовому засіданні і при постановлені судового рішення у розглянутій справі.

Суддя Верховного Суду України бере участь у розгляді справи в порядку, встановленому процесуальним законом; бере участь у розгляді питань, що виносяться на засідання Пленуму Верховного Суду України; аналізує судову практику, вносить у встановленому порядку пропозиції щодо вдосконалення законодавства та його застосування.

Перелік повноважень судді ВСУ, що міститься у частині першій коментованої статті, не є вичерпним і може бути розширений за рахунок інших повноважень, визначених законом.

Стаття 41. Голова Верховного Суду України

1. Голова Верховного Суду України:

1) представляє суд як орган державної влади у зносинах з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами, а також із судовими органами інших держав та міжнародними організаціями;

2) визначає адміністративні повноваження заступника Голови Верховного Суду України;

3) скликає Пленум Верховного Суду України; вносить на розгляд Пленуму подання щодо призначення на посаду секретаря Пленуму; виносить на розгляд Пленуму питання та головує на його засіданнях;

4) видає на підставі акта про обрання на посаду судді Верховного Суду України або звільнення судді з посади відповідний наказ;

5) повідомляє Вищу кваліфікаційну комісію суддів України про наявність вакантних посад у Верховному Суді України в десятиденний строк з дня їх утворення;

6) контролює ефективність діяльності апарату суду, вносить Голові Державної судової адміністрації України подання про призначення на посаду керівника апарату суду, заступника керівника апарату суду та про звільнення їх з посад, а також про застосування до керівника апарату суду, його заступника заохочення або накладення дисциплінарного стягнення відповідно до законодавства;

7) інформує Пленум Верховного Суду України про діяльність Верховного Суду України;

8) здійснює інші повноваження, визначені законом.

2. Голова Верховного Суду України з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження.

3. У разі відсутності Голови Верховного Суду України його адміністративні повноваження здійснює заступник Голови Верховного Суду України, а за відсутності заступника Голови — суддя цього суду, який має більший стаж роботи на посаді судді.

Голова Верховного Суду України є керівником суду і здійснює загальне організаційне керівництво його діяльністю і, поряд з Пленумом Верховного Суду України, на якому колегіально обговорюються та вирішуються численні організаційні питання, має широкі повноваження із спрямування та організації роботи суду, представляє всю систему судів загальної юрисдикції у зносинах з іншими органами державної влади України, органами місцевого самоврядування, а також з судовими органами інших держав та міжнародними організаціями,

Виходячи з положень коментованої статті у зазначених зносинах Голова ВСУ не потребує спеціального доручення і діє самостійно. Водночас це зобов’язує його особисто представляти Верховний Суд України і всю систему судів загальної юрисдикції у зазначених зносинах — надавати відповіді на звернення, проводити зустрічі, особистий прийом, офіційні візити тощо з питань, що стосуються Верховного Суду України і судів загальної юрисдикції. Заступник Голови суду та інші судді ВСУ отримують такі права лише за спеціальним дорученням Голови ВСУ.

У здійсненні організаційного керівництва Голова Верховного Суду України спирається на свого заступника, який здійснює адміністративні повноваження Голови ВСУ у разі його відсутності.

Голова Верховного Суду: 1 Представляє суд як орган державної влади у зносинах з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами, а також із судовими органами інших держав та міжнародними організаціями; 2) визначає адміністративні повноваження заступника Голови Верховного Суду України; 3) скликає Пленум Верховного Суду України; вносить на розгляд Пленуму подання щодо призначення на посаду секретаря Пленуму; виносить на розгляд Пленуму питання та головує на його засіданнях; інформує Пленум Верховного Суду про діяльність Верховного Суду; 4) видає на підставі акта про обрання на посаду судді Верховного Суду України або звільнення судді з посади відповідний наказ; 5) з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження; 6) повідомляє Вищу кваліфікаційну комісію суддів України про наявність вакантних посад у Верховному Суді України в десятиденний строк з дня їх утворення; 7) контролює ефективність діяльності апарату суду, вносить Голові Державної судової адміністрації України подання про призначення на посаду керівника апарату суду, заступника керівника апарату суду та про звільнення їх з посад, а також про застосування до керівника апарату суду, його заступника заохочення або накладення дисциплінарного стягнення відповідно до законодавства.

Повноваження Голови Верховного Суду України, названі вище, обумовлені тим, що він, по-перше, є суддею, а по-друге, керівником установи, яка є найвищим судовим органом у системі судів загальної юрисдикції.

Тому ці повноваження можна поділити на декілька груп: судові, адміністративні, організаційні та представницькі. Адміністративні та суддівські повноваження Голови Верховного Суду за своїм змістом тотожні аналогічним повноваженням голів нижчих судів, а організаційні та представницькі мають певну відмінність.

Суддівські повноваження Голови Верховного Суду України полягають в тому, що він головує в судових засіданнях Верховного Суду України при розгляді будь-якої справи.

Організаційні повноваження, якими наділений Голова Верховного Суду України, полягають у тому, що він:

— визначає обов’язки заступника Голови Верховного Суду України;

— скликає Пленум Верховного Суду України, вносить питання на його розгляд і головує на його засіданнях;

— на підставі акту про обрання суддею Верховного Суду України або припинення повноважень судді видає відповідний наказ;

— повідомляє Вищу кваліфікаційну комісію суддів України про наявність вакантних посад у Верховному Суді України;

— контролює ефективність діяльності апарату суду, вносить Голові Державної судової адміністрації України подання про призначення на посаду керівника апарату суду, заступника керівника апарату суду та про звільнення їх з посад, а також про застосування до керівника апарату суду, його заступника заохочення або накладення дисциплінарного стягнення відповідно до законодавства.

Представницькі повноваження Голови Верховного Суду України виявляються в тому, що він представляє Верховний Суд України та систему судів загальної юрисдикції у зносинах з іншими органами державної влади України, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами, а також з судовими органами інших держав і міжнародними організаціями.

Голова Верховного Суду України за посадою входить до складу Вищої ради юстиції.

Голова Верховного Суду України з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази та розпорядження.

Перелік повноважень, зазначених у частині першій коментованої статті, не є вичерпним, оскільки Голова Верховного Суду України може здійснювати й інші визначені законом функції, спрямовані на організацію ефективної діяльності Верховного Суду України та судів загальної юрисдикції.

Стаття 42. Порядок обрання Голови Верховного Суду України

1. Голова Верховного Суду України обирається на посаду строком на п’ять років та звільняється з посади Пленумом Верховного Суду України більшістю голосів від загального складу Пленуму шляхом таємного голосування.

2. Пленум Верховного Суду України з питання обрання Голови Верховного Суду України скликається не пізніше одного місяця з дня припинення повноважень попереднього Голови Верховного Суду України.

3. Процедура обрання на посаду Голови Верховного Суду України та звільнення його з посади встановлюється Регламентом Пленуму Верховного Суду України, що затверджується Пленумом. Зміна регламентної процедури менше ніж за шість місяців до закінчення строку повноважень Голови Верховного Суду України не допускається.

Згідно із статтею 128 Конституції України і ч. 1 цієї статті Голова Верховного Суду України обирається на посаду Голови ВСУ з числа суддів ВСУ строком на п’ять років та звільняється з посади Пленумом ВСУ (див. коментар до ст. 43 ЗУ) більшістю голосів від загального складу Пленуму (мінімум 11 суддів ВСУ) шляхом таємного голосування.

Процедуру обрання Голови Верховного Суду України та звільнення його з цієї посади встановлено ст. 4 та 9 Регламенту Пленуму Верховного Суду України.

Вибори Голови Верховного Суду України проводяться не пізніше одного місяця з дня припинення повноважень попереднього Голови ВСУ чи відкриття вакансії з інших підстав. Він обирається з числа суддів Верховного Суду України за їх пропозицією (усною або письмовою), висловленою на засіданні Пленуму.

Кандидатура на посаду Голови Верховного Суду У країни може бути запропонована і шляхом самовисунення.

При обранні Голови Верховного Суду України на засіданні Пленуму головує Заступник Голови Верховного Суду України. Не може бути головуючим суддя, кандидатура якого включена до списку кандидатів на посаду Голови Верховного Суду України. Якщо кандидатами на цю посаду є Заступник Голови Верховного Суду України, то на засіданні головує інший суддя Верховного Суду України, найстарший за віком.

На засіданні Пленуму відкритим голосуванням затверджується форма Бюлетеня для таємного голосування по виборах Голови Верховного Суду України, форма протоколу голосування, проекти яких готуються секретаріатом Пленуму, головуючий також вносить пропозицію про створення лічильної комісії по організації та проведенню виборів Голови Верховного Суду України.

До списку кандидатів на посаду Голови Верховного Суду України може включатися будь-яке число суддів Верховного Суду України, які дали згоду балотуватися на цю посаду; вони заслуховуються на засіданні Пленуму. Судді, які входять до складу Пленуму, можуть ставити кандидатам запитання та брати участь в обговоренні їхніх кандидатур.

Список кандидатів на посаду Голови Верховного Суду України затверджується на засіданні Пленуму відкритим голосуванням, про що робиться запис у протоколі, який підписується головуючим і передається до лічильної комісії.

Лічильна комісія забезпечує виготовлення бюлетенів для таємного голосування за кількістю суддів, присутніх на засіданні Пленуму, і забезпечує таємність голосування.

Обраним на посаду Голови Верховного Суду України вважається кандидат, за якого подано більшість голосів від загального складу Пленуму. Обрання Голови Верховного Суду України затверджується на підставі протоколу таємного голосування постановою Пленуму.

У разі коли жоден із кандидатів на посаду Голови Верховного Суду України не одержав необхідної кількості голосів, за рішенням лічильної комісії проводиться повторне голосування по двох кандидатах, які одержали найбільшу кількість голосів. Якщо два кандидати і більше одержали однакову кількість голосів, по цих кандидатах проводиться повторне голосування. Якщо один із кандидатів одержав більшу кількість голосів, але не одержав необхідної їх кількості, а наступні за ним два кандидати і більше — однакову кількість голосів, повторне голосування проводиться по цих кандидатах.

Якщо при повторному голосуванні Голову Верховного Суду України не обрано, проводяться нові вибори з висуванням нових кандидатур.

Постанова Пленуму про обрання Голови Верховного Суду України підписується головуючим та секретарем Пленуму і скріплюється гербовою печаткою Верховного Суду України. Копія цієї постанови надсилається Президенту України, Верховній Раді України та Кабінету Міністрів України.

Матеріали засідання Пленуму, на якому вирішувалося питання про вибори Голови Верховного Суду України, здаються в опечатаному вигляді за актом на зберігання до архіву Верховного Суду України секретарем Пленуму в присутності головуючого на засіданні Пленуму та обраного Голови Верховного Суду України.

Дострокове звільнення Голови Верховного Суду України з посади відбувається в порядку, визначеному статтею 43 коментованого Закону.

Стаття 43. Порядок дострокового звільнення з посади Голови Верховного Суду України

1. Голова Верховного Суду України може бути достроково звільнений з посади з підстав, встановлених законом. Повноваження Голови Верховного Суду України також припиняються достроково внаслідок висловлення йому недовіри Пленумом Верховного Суду України.

2. Порядок дострокового припинення повноважень Голови Верховного Суду України внаслідок висловлення йому недовіри Пленумом Верховного Суду України визначається виключно цією статтею. Регламент Пленуму Верховного Суду України щодо цього порядку не застосовується.

3. Питання про висловлення недовіри Голові Верховного Суду України розглядається Пленумом Верховного Суду України за поданням не менш як п’ятої частини суддів від складу Пленуму Верховного Суду України, скріпленим їх підписами. Подання має бути вмотивованим.

4. Для проведення Пленуму Верховного Суду України з питання висловлення недовіри Голові Верховного Суду України судді, визначені в частині третій цієї статті, створюють організаційний комітет та призначають його голову і заступника, про що складається протокол.

5. Організаційний комітет забезпечує підготовку і проведення Пленуму Верховного Суду України з питання висловлення недовіри Голові Верховного Суду України у двадцятиденний термін з дня його створення. Учасники засідання Пленуму Верховного Суду України повідомляються організаційним комітетом про день і час скликання Пленуму Верховного Суду України та питання, що виноситься на його розгляд, з надсиланням відповідних матеріалів у порядку, встановленому цим Законом. Внесення до порядку денного Пленуму Верховного Суду України інших питань, крім висловлення недовіри Голові Верховного Суду України, забороняється.

6. Засідання Пленуму Верховного Суду України з питання висловлення недовіри Голові Верховного Суду України є повноважним за умови присутності на ньому більше половини суддів від складу Пленуму Верховного Суду України. На засіданні Пленуму Верховного Суду України головує голова організаційного комітету, а в разі його відсутності — заступник голови організаційного комітету.

7. Головуючий виносить на затвердження Пленуму Верховного Суду України пропозиції щодо секретаря засідання Пленуму Верховного Суду України, персонального складу лічильної комісії, а також форми бюлетня та протоколу голосування, які затверджуються відкритим голосуванням.

8. Питання про висловлення недовіри Голові Верховного Суду України розглядається за участі Голови Верховного Суду України або без його участі. Голова Верховного Суду України по суті порушених питань може також надати письмові пояснення, які висвітлюються ним або уповноваженою ним особою на засіданні Пленуму Верховного Суду України.

9. Організаційний комітет визначає порядок проведення засідання та процедуру голосування з урахуванням вимог цього Закону та здійснює контроль за її дотриманням.

10. Рішення про висловлення недовіри Голові Верховного Суду України приймається шляхом таємного голосування більшістю голосів від складу Пленуму Верховного Суду України.

11. Рішення про висловлення недовіри Голові Верховного Суду України оформлюється Постановою Пленуму Верховного Суду України, яка підписується головуючим та секретарем засідання, обраним Пленумом Верховного Суду України за пропозицією головуючого.

12. Висловлення недовіри Голові Верховного Суду України не позбавляє його повноважень судді Верховного Суду України. У разі дострокового припинення повноважень Голови Верховного Суду України обрання Голови Верховного Суду України здійснюється в порядку, встановленому цим Законом.

13. Питання про недовіру Голові Верховного Суду України не може ініціюватися протягом року з дня його розгляду на засіданні Пленуму Верховного Суду України.

14. Порядок звільнення з посади Голови Верховного Суду України з підстав, не пов’язаних з висловленням йому недовіри Пленумом Верховного Суду України, визначається законом та Регламентом Пленуму Верховного Суду України.

Голова Верховного Суду України може бути достроково звільнений з посади з підстав, встановлених законом. Повноваження Голови Верховного Суду України також припиняються достроково внаслідок висловлення йому недовіри Пленумом Верховного Суду України.

Виключно коментованою статтею ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» визначається порядок дострокового припинення повноважень Голови Верховного Суду України внаслідок висловлення йому недовіри Пленумом. Порядок звільнення з посади Голови Верховного Суду України з підстав, не пов’язаних з висловленням йому недовіри Пленумом, визначається цим Законом та Регламентом Пленуму Верховного Суду України.

Звільнення Голови ВСУ шляхом висловлення йому недовіри відбувається в такому порядку:

1) внесення вмотивованого (такого, що містить виклад причин для висловлення недовіри) подання про висловлення недовіри Голові ВСУ не менш як однією п’ятою частиною суддів від складу Пленуму ВСУ (4 судді ВСУ), скріплене їх підписами;

2) створення суддями ВСУ, які внесли подання про висловлення недовіри Голові ВСУ, організаційного комітету, призначення його голови і заступника, оформлення створення оргкомітету і призначення керівництва відповідним протоколом;

3) забезпечення оргкомітетом підготовки і проведення Пленуму ВСУ для розгляду питання щодо висловлення недовіри Голові ВСУ у двадцятиденний термін з дня його створення; повідомлення учасників засідання Пленуму Верховного Суду України про день і час скликання Пленуму та питання, що виноситься на його розгляд (тільки одне питання — висловлення недовіри Голові ВСУ), з надсиланням відповідних матеріалів; визначення з урахуванням вимог коментованої статті порядку проведення засідання Пленуму та процедури голосування щодо винесеного на його розгляд питання;

4) проведення під головуванням голови оргкомітету або (в разі його відсутності) його заступника засідання Пленуму ВСУ з питання висловлення недовіри Голові ВСУ за умови присутності на ньому більше половини суддів від складу Пленуму (більше 10 суддів ВСУ);

5) винесення головуючим (головою або заступником голови оргкомітету) на засіданні Пленуму ВСУ пропозиції щодо секретаря засідання Пленуму, персонального складу лічильної комісії, а також форми бюлетня та протоколу голосування, які затверджуються відкритим голосуванням;

6) надання можливості Голові ВСУ, щодо якого розглядається питання про висловлення недовіри, надати Пленуму ВСУ свої письмові пояснення по суті порушень питань, які висвітлюються ним або уповноваженою ним особою на засіданні Пленуму;

7) прийняття Пленумом ВСУ шляхом таємного голосування більшістю від складу Пленуму ВСУ (мінімум 11 суддів ВСУ) рішення про висловлення недовіри Голові ВСУ, яке оформлюється Постановою Пленуму, яка підписується головуючим та секретарем засідання, обраним Пленумом за пропозицією головуючого.

Відповідно до частини 12 коментованої статті, висловлення недовіри Голові Верховного Суду України не позбавляє його повноважень судді Верховного Суду. У разі дострокового припинення повноважень Голови ВСУ обрання нового Голови Верховного Суду має здійснюватися у порядку, визначеному статтею 42 цього Закону.

Стаття 44. Заступник Голови Верховного Суду України

1. Заступник Голови Верховного Суду України обирається на посаду строком на п’ять років та звільняється з посади Пленумом Верховного Суду України більшістю голосів від загального складу Пленуму шляхом таємного голосування.

2. Заступник Голови Верховного Суду України може бути достроково звільнений з посади у порядку, встановленому Регламентом Пленуму Верховного Суду України.

3. Заступник Голови Верховного Суду України здійснює адміністративні повноваження, визначені Головою Верховного Суду України, та інформує Пленум Верховного Суду України про свою діяльність.

Голова Верховного Суду України має одного заступника, який згідно з цією статтею наділений адміністративними повноваженнями, визначеними Головою Верховного Суду України.

Заступник Голови ВСУ здійснює керівництво роботою структурних підрозділів апарату Верховного Суду України, організовує його роботу тощо.

Заступник Голови ВСУ за відсутності Голови Верховного Суду України здійснює його повноваження.

Заступник Голови Верховного Суду України має право брати безпосередню участь у здійсненні правосуддя. Він може головувати в судових засіданнях, бути доповідачем у конкретних судових справах.

Згідно з ч. 2 цієї статті та ст. 5 Регламенту Пленуму Верховного Суду України Заступник Голови Верховного Суду України призначається на посаду Пленумом ВСУ з числа суддів Верховного Суду України строком на п’ять років шляхом таємного голосування.

Призначення судді ВСУ на посаду Заступника Голови ВСУ здійснюється не пізніше трьох місяців з дня закінчення повноважень судді, призначеного на цю посаду, чи відкриття відповідної вакансії з інших підстав, за правилами, передбаченими ст. 4 Регламенту Пленуму Верховного Суду України щодо обрання Голови Верховного Суду України.

Призначеним на посаду Заступника Голови Верховного Суду України вважається суддя, за якого подано більшість голосів від загального складу Пленуму (мінімум 11 з 20). На засіданні Пленуму при призначенні судді на вказану посаду головує Голова Верховного Суду України.

Заступник Голови Верховного Суду України згідно з ч. 3 цієї статті та ст. 9 Регламенту Пленуму Верховного Суду України може бути достроково звільнений з посади за його заявою, за поданням Голови Верховного Суду України, погодженим із

Радою суддів України, за ініціативою Ради суддів України або за поданням не менше ніж половини суддів від загального складу Пленуму за їх підписами (не менше 10 суддів ВСУ).

Процедура звільнення судді із посади Заступника Голови ВСУ аналогічна процедурі звільнення Голови Верховного Суду України. Звільнення із цієї адміністративної посади не позбавляє особу повноважень судді Верховного Суду України (також див. коментар до ст. 43 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

Стаття 45. Пленум Верховного Суду України

1. Пленум Верховного Суду України є колегіальним органом, повноваження якого визначаються Конституцією України та цим Законом. До складу Пленуму Верховного Суду України входять усі судді Верховного Суду України.

2. Пленум Верховного Суду України:

1) обирає на посади та звільняє з посад Голову Верховного Суду України, його заступника у порядку, встановленому цим Законом;

2) призначає на посаду з числа суддів Верховного Суду України за поданням Голови Верховного Суду України та звільняє з посади секретаря Пленуму Верховного Суду України;

3) заслуховує інформацію Голови Верховного Суду України, заступника Голови Верховного Суду України про їх діяльність;

4) надає висновки щодо проектів законодавчих актів, які стосуються судової системи та діяльності Верховного Суду України;

5) приймає рішення про звернення до Конституційного Суду України з питань конституційності законів та інших правових актів, а також щодо офіційного тлумачення Конституції та законів України;

6) надає висновок про наявність чи відсутність у діяннях, в яких звинувачується Президент України, ознак державної зради або іншого злочину; вносить за зверненням Верховної Ради України письмове подання про неможливість виконання Президентом України своїх повноважень за станом здоров’я;

7) затверджує Регламент Пленуму Верховного Суду України.

3. Засідання Пленуму Верховного Суду України є повноважним за умови присутності на ньому не менше двох третин від складу Пленуму, крім випадків, встановлених цим Законом.

4. На засідання Пленуму можуть бути запрошені представники органів державної влади, наукових установ, громадських організацій, засобів масової інформації та інші особи.

5. Пленум Верховного Суду України скликається Головою Верховного Суду України в разі потреби або на вимогу не менш як четвертої частини від складу суддів Верховного Суду України, але не рідше одного разу на три місяці. У разі відсутності Голови Верховного Суду України Пленум скликається його заступником. Законом також може бути встановлена інша процедура скликання Пленуму Верховного Суду України. Про день і час скликання Пленуму та питання, що виносяться на його розгляд, учасники засідання Пленуму повідомляються не пізніш як за десять днів до засідання. У цей же строк надсилаються матеріали щодо питань, які виносяться на розгляд Пленуму.

6. Засідання Пленуму веде Голова Верховного Суду України, а в разі його відсутності — заступник Голови Верховного Суду України відповідно до Регламенту. У випадках, встановлених цим Законом, засідання Пленуму веде голова організаційного комітету, створеного для проведення Пленуму Верховного Суду України з питання висловлення недовіри Голові Верховного Суду України, або його заступник.

7. Порядок роботи Пленуму Верховного Суду України встановлюється цим Законом та прийнятим відповідно до нього Регламентом Пленуму Верховного Суду України.

8. Пленум Верховного Суду України приймає з розглянутих питань постанови. Постанови Пленуму Верховного Суду України підписуються головуючим на засіданні Пленуму та секретарем Пленуму і публікуються в офіційному друкованому органі Верховного Суду України.

9. Секретар Пленуму Верховного Суду України організовує роботу секретаріату Пленуму, підготовку засідань Пленуму, забезпечує ведення протоколу та контролює виконання постанов, прийнятих Пленумом Верховного Суду України.

10. Особливості проведення Пленуму Верховного Суду України з розгляду окремих питань, у тому числі щодо процедури скликання, повноважності засідання, порядку роботи, процедури голосування, порядку прийняття рішень та підписання постанов, прийнятих Пленумом Верховного Суду України, встановлюються законом.

Пленум Верховного Суду України є конституційним органом, що входить до складу судової системи України. Відповідно до частини першої коментованої статті, до складу Пленуму Верховного Суду України входять усі судді Верховного Суду України (всього 20).

Розглядуваний Закон наділив Пленум Верховного Суду України широкими повноваженнями. Відповідно до цих повноважень Пленум ВСУ:

1) обирає на посади та звільняє з посад Голову Верховного Суду України, його заступника у порядку, встановленому цим Законом (див. коментар до ст. 42 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»);

2) призначає на посаду з числа суддів Верховного Суду України за поданням Голови Верховного Суду України та звільняє з посади секретаря Пленуму Верховного Суду України;

3) заслуховує інформацію Голови Верховного Суду України, заступника Голови Верховного Суду України про їх діяльність;

4) надає висновки щодо проектів законодавчих актів, які стосуються судової системи та діяльності Верховного Суду України;

5) приймає рішення про звернення до Конституційного Суду України з питань конституційності законів та інших правових актів, а також щодо офіційного тлумачення Конституції та законів України;

6) надає висновок про наявність чи відсутність у діяннях, в яких звинувачується Президент України, ознак державної зради або іншого злочину; вносить за зверненням Верховної Ради України письмове подання про неможливість виконання Президентом України своїх повноважень за станом здоров’я (ст. 110, 111 Конституції України);

7) затверджує Регламент Пленуму Верховного Суду України.

Специфіка повноважень Пленуму Верховного Суду України полягає у тому, що він не розглядає кримінальних, цивільних, господарських і адміністративних справ, а дає роз’яснення судам загальної юрисдикції з питань застосування законодавства.

Роз’яснення Пленуму Верховного Суду України мають велике значення для забезпечення однакового розуміння законів. Вони містять важливі принципові рекомендації з питань, що виникають при розгляді судових справ. Роз’яснення даються на підставі вивчення і узагальнення судової практики, аналізів судової статистики, які здійснюються у судових палатах.

Пленум аналізує та обговорює на своїх засіданнях допущені при здійсненні правосуддя помилки, порушення закону, випадки неправильного і неоднакового його розуміння судами, а також координує правозастосовну практику судів, визначаючи її основні напрями, які відповідають актуальним проблемам життя держави.

Реалізація повноважень Пленуму з надання роз’яснень у питаннях судової практики впливає на формування судової практики усіх судів загальної юрисдикції.

Роз’яснення вищих спеціалізованих судів визнаються нечинними за поданням Голови Верховного Суду України або за пропозицією судових палат Верховного Суду України, які готують відповідні документи та проекти постанов Пленуму.

Рішення про звернення до Конституційного Суду України з питань конституційності законів, інших правових актів, а також щодо офіційного тлумачення Конституції України та законів приймається Пленумом за поданням Голови Верховного Суду України або за пропозицією судових палат Верховного Суду України.

Питання про внесення до Верховної Ради України подання про неможливість виконання Президентом України своїх повноважень за станом здоров’я або надання висновку щодо питань, пов’язаних з імпічментом, розглядаються Пленумом за загальними правилами підготовки і проведення Пленуму (див. ст. 2 Регламенту Пленуму Верховного Суду України) за пропозицією Верховної Ради України і на підставі документів, надісланих нею відповідно до її Регламенту.

Відповідно до п. 4 ч. 2 цієї статті та ст. 6 Регламенту Пленуму Верховного Суду України Пленум призначає на посаду секретаря Пленуму одного із суддів Верховного Суду України строком на п’ять років. Призначення здійснюється за поданням Голови Верховного Суду України шляхом таємного голосування. Призначеним на посаду секретаря Пленуму вважається суддя, за якого подано більшість голосів суддів, присутніх на засіданні Пленуму.

Секретаря Пленуму може бути достроково звільнено з посади Пленумом за його заявою, за поданням Голови Верховного Суду України або за поданням не менше ніж половини суддів від загального складу Пленуму за їх підписами.

Призначення на посаду секретаря Пленуму та його дострокове звільнення здійснюється за правилами, передбаченими ст. 4 Регламенту Пленуму Верховного Суду України, тобто за тими самими правилами, що стосуються Голови Верховного Суду України.

Звільнення секретаря Пленуму з посади не позбавляє його повноважень судді Верховного Суду України.

Порядок скликання Пленуму Верховного Суду України, його підготовка і проведення засідань врегульовані Регламентом Пленуму Верховного Суду України. Нині чинний Регламент Пленуму ВСУ затверджено Постановою Пленуму Верховного Суду України від 10 червня 2002 року № 7.

Зокрема, засідання Пленуму є повноважним за умови присутності на ньому не менше ніж двох третин загального складу Пленуму. Судді, що входять до складу Пленуму, та особи, які беруть участь у його роботі, повідомляються про час скликання Пленуму не пізніше ніж за десять днів до засідання. У цей же строк їм надаються (надсилаються) проекти постанов Пленуму, в яких роз’яснюються питання застосування судами законодавства чи якими визнаються нечинними роз’яснення вищого спеціалізованого суду.

На засідання Пленуму, на якому обговорюються питання про надання роз’яснень судам загальної юрисдикції щодо застосування законодавства чи про визнання нечинними роз’яснень вищого спеціалізованого суду, можуть бути запрошені судді інших судів, члени Науково-консультативної ради при Верховному Суді України, інші фахівці у відповідних галузях права. Вони вправі брати участь в обговоренні питань, з яких вони запрошені на засідання Пленуму.

У роботі Пленуму беруть участь Голова Вищої ради юстиції, Генеральний прокурор України та Міністр юстиції України, які висловлюють свою думку з питань, що обговорюються (крім питань про обрання, призначення суддів Верховного Суду України на адміністративні посади та звільнення їх з цих посад). Неявка вказаних посадових осіб на засідання Пленуму не є перепоною для його проведення.

Засідання Пленуму проводиться державною мовою. У разі коли запрошена на засідання особа не володіє державою мовою, вона має право виступати й давати пояснення рідною або іншою мовою, якою володіє, та користуватися послугами перекладача.

Про свій намір висловлюватись іншою мовою та користуватись послугами перекладача особа повинна завчасно повідомити секретаря Пленуму, який вживає заходів до забезпечення перекладу її виступу через управління міжнародно-правового співробітництва Верховного Суду України, на яке покладено обов’язок забезпечення перекладу.

Забезпечення ведення протоколу, в якому письмово фіксується перебіг засідання Пленуму, і фіксування засідання технічними засобами покладаються на Секретаріат Пленуму. Протокол підписується головуючим на засіданні Пленуму та секретарем Пленуму. До нього додається відповідний носій інформації з даними фіксування засідання технічними засобами, а в разі необхідності — і повна чи часткова його письмова розшифровка (стенограма).

Стаття 46. Науково-консультативна рада та офіційний друкований орган Верховного Суду України

1. Науково-консультативна рада утворюється при Верховному Суді України з числа висококваліфікованих фахівців у галузі права для попереднього; розгляду проектів постанов Пленуму Верховного Суду України стосовно надання висновків щодо проектів законодавчих актів та з інших питань діяльності Верховного Суду України, підготовка яких потребує наукового забезпечення.

2. Порядок організації та діяльності Науково-консультативної ради визначається положенням, що затверджується Пленумом Верховного Суду України.

3. Верховний Суд України має офіційний друкований орган, в якому публікуються матеріали судової практики Верховного Суду України та інших судів загальної юрисдикції, матеріали з питань організації діяльності судів загальної юрисдикції та інші матеріали.

Відповідно до вимог цієї статті при Верховному Суді України діє як дорадчий орган на громадських засадах Науково-консультативна рада.

Вона утворюється з числа висококваліфікованих фахівців у галузі права для попереднього розгляду проектів постанов Пленуму Верховного Суду України стосовно надання висновків щодо проектів законодавчих актів та з інших питань діяльності Верховного Суду України, підготовка яких потребує наукового забезпечення.

Наразі Положення про Науково-консультативну раду затверджено постановою Президії Верховного Суду України від 5 жовтня 2007 року № 33 (див. Додатки).

Окрім того, згідно частини третьої коментованої статті, Верховний Суд України має офіційний друкований орган, в якому публікуються матеріали судової практики Верховного Суду України та інших судів загальної юрисдикції, матеріали з питань організації діяльності судів загальної юрисдикції та інші матеріали.

РОЗДІЛ III. ПРОФЕСІЙНІ СУДДІ, НАРОДНІ ЗАСІДАТЕЛІ ТА ПРИСЯЖНІ

Глава 1. ЗАГАЛЬНІ ПОЛОЖЕННЯ СТАТУСУ СУДДІ

Стаття 47. Незалежність судді

1. Суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.

2. Суддя не зобов’язаний давати жодних пояснень щодо суті справ, які перебувають у його провадженні, крім випадків, установлених законом.

3. Суддя має право звернутися з повідомленням про загрозу його незалежності до Ради суддів України, яка зобов’язана невідкладно перевірити і розглянути таке звернення за участю судді та вжити необхідних заходів для усунення загрози.

4. Незалежність судді забезпечується:

1) особливим порядком його призначення, обрання, притягнення до відповідальності та звільнення;

2) недоторканністю та імунітетом судді;

3) незмінюваністю судді;

4) порядком здійснення судочинства, визначеним процесуальним законом, таємницею ухвалення судового рішення;

5) забороною втручання у здійснення правосуддя;

6) відповідальністю за неповагу, до суду чи судді;

7) окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом;

8) належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді;

9) функціонуванням органів суддівського самоврядування;

10) визначеними законом засобами забезпечення особистої безпеки судді, членів його сім’ї, майна, а також іншими засобами їх правового захисту;

11) правом судді на відставку.

5. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, а також фізичні і юридичні особи та їх об’єднання зобов’язані поважати незалежність судді і не посягати на неї.

6. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Суддя як носій судової влади виконує свою діяльність незалежно від законодавчої чи виконавчої влади. Судді під час здійснення судочинства незалежні та підкорюються лише закону. їх гарантії незалежності можна класифікувати на процесуальні, правові, організаційні й матеріальні.

Процесуальні гарантії: 1) передбачена законом процедура здійснення судочинства; 2) таємниця прийняття судового рішення й заборона її розголошення. Вони закріплені у процесуальному законодавстві.

Правові гарантії: 1) заборона під загрозою відповідальності за втручання у справляння судочинства; 2) відповідальність за неповагу до судді чи суду; 3) недоторканність суддів.

Організаційні гарантії: 1) установлений законом порядок формування суддівського корпусу, призначення і звільнення суддів з посади; 2) право судді на відставку; 3) суддівське самоврядування.

Матеріальні гарантії: 1) стабільна й висока матеріальна винагорода за роботу; 2) заборона зменшення рівня матеріальної винагороди суддям і вимога переглядати її рівень у зв’язку з рівнем соціально-економічного розвитку держави; 3) належне соціальне, медичне, побутове, житлове забезпечення суддів.

Принцип незалежності суддів передбачає незалежність: (а) від впливу й думки різних органів державної влади й управління, посадових осіб, громадських організацій, партій чи рухів, засобів масової інформації, окремих громадян; (б) від вищих судів; (в) від висновків слідчого, прокурора та інших осіб; (г) у самому суді, зокрема, незалежність народних засідателів і присяжних від суддів, а суддів — від головуючого (тобто можливість кожного з суддів і народних засідателів вільно брати участь у дослідженні доказів, обговоренні і прийнятті рішень за своїм переконанням, їх непідзвітність будь-кому); (д) суддя не зобов’язаний давати будь-які пояснення по суті розглянутих справ або справ, які знаходяться у його провадженні, а також давати їх будь- кому для ознайомлення не інакше як у випадках і порядку, передбачених законом.

Окремі фахівці-науковці вирізняють організаційну (інституціональну) та функціональну незалежність суддів. Перша полягає в тому, що судді не повинні підкорятися ні законодавчій, ні виконавчій владі і мають бути неупередженими, а визнаний Україною принцип верховенства права, вважають вони, забороняє «приймати законодавчі акти, що анулюють з ефектом зворотної сили рішення суду»; друга — у підкоренні суддів при здійсненні правосуддя тільки Конституції і законам України. Однією з функціональних гарантій є передбачена законом процедура здійснення правосуддя.

Істотною конституційною гарантією незалежності суддів, наголошують науковці, є безстроковість обрання їх на посаду та недоторканність.

Основний Закон України визначає засадничі підходи до забезпечення незалежності та недоторканності суддів, а отже, ставить їх на конституційний рівень. Законами України може бути розширений обсяг незалежності та недоторканності суддів, який повинен бути достатнім для здійснення судом неупередженого та об’єктивного судочинства.

Недоторканність як елемент незалежності суддів виокремлено в Конституції України, а тому тільки вона визначає обсяг і зміст недоторканності суддів (частина третя статті 126). Стосовно інших гарантій незалежності суддів, то, крім Конституції України, вони можуть бути встановлені й законами.

Незалежність суддів полягає в їхньому праві при здійсненні правосуддя бути вільними від будь-якого обмеження, впливу, тиску, погроз, втручань, зокрема, з боку посадових осіб органів державної влади.

Таким чином, незалежність суддів є невід’ємною складовою їхнього статусу, конституційним принципом організації та функціонування судів і професійної діяльності суддів. Незалежність суддів полягає передусім у їхній самостійності, непов’язаності при здійсненні правосуддя будь-якими обставинами та іншою, крім закону, волею.

Гарантована Конституцією України незалежність суддів насамперед забезпечується особливим порядком їх обрання або призначення на посаду та звільнення з посади (пункт 27 частини першої статті 85, частини четверта, п’ята статті 126, частини третя, четверта статті 127, стаття 128, пункт 1 частини першої статті 131); забороною впливу на них у будь-який спосіб (частина друга статті 126); захистом професійних інтересів (частина шоста статті 127); підкоренням суддів при здійсненні правосуддя лише закону (частина перша статті 129); особливим порядком притягнення їх до дисциплінарної відповідальності (пункт 3 частини першої статті 131); гарантуванням державою фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів (частина перша статті 130); забороною суддям належати до політичних партій та профспілок, брати участь у будь-якій політичній діяльності, мати представницький мандат, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу, крім наукової, викладацької та творчої (частина друга статті 127); притягненням до юридичної відповідальності винних осіб за неповагу до суду і судді (частина п’ята статті 129); забезпеченням державою особистої безпеки суддів та їхніх сімей (частина сьома статті 126); здійсненням суддівського самоврядування (частина друга статті 130).

Відповідно до частини першої статті 126 Конституції України гарантії незалежності суддів можуть встановлюватися і законами. Такі гарантії закріплено, зокрема у коментованому Законі, у статтях 376, 377, 378, 379 Кримінального кодексу України тощо.

Питання гарантій незалежності суддів і судів неодноразово ставали предметом розгляду Конституційного Суду України. Так, у Рішенні від 24 червня 1999 року № 6-рп/99 (справа про фінансування судів) Конституційний Суд України зазначив, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів, а важливим механізмом їх забезпечення є встановлений частиною першою статті 130 Конституції України обов’язок держави забезпечувати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини).

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 19 травня 1999 року № 4-рп/99 (справа про запити народних депутатів України) звернення народного депутата України з вимогою чи пропозицією до судів, голів судів або безпосередньо до суддів саме з питань здійснення правосуддя у тих чи інших конкретних справах є неприпустимим (абзац п’ятий пункту 3 мотивувальної частини).

Зазначений підхід щодо забезпечення незалежності суддів закріплено у Конвенції про захист прав людини та основних свобод (4 листопада 1950 року), ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997 року, та в низці інших міжнародних документів, а саме: «Основні принципи незалежності судових органів», ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 року та 40/146 від 13 грудня 1985 року Генеральної Асамблеї ООН, «Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів», затверджені 24 травня 1989 року Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної Ради ООН, Європейська хартія «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, Рекомендації № (94) 12 Комітету Міністрів Ради Європи «Незалежність, дієвість та роль суддів» від 13 жовтня 1994 року та інших. Цей підхід також підтверджується практикою Європейського суду з прав людини.

Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом мають бути реально забезпечені.

Складовою незалежності суддів є їхня недоторканність, призначення якої — забезпечити здійснення правосуддя (див. коментар до ст. 48 Закону).

У Рішенні Конституційного Суду України від 23 грудня 1997 року № 7-зп (справа про Рахункову палату) зазначено, що «встановлення додаткових порівняно з недоторканністю особи гарантій недоторканності для окремих категорій державних посадових осіб має на меті створення належних умов для виконання покладених на них державою обов’язків та захист від незаконного втручання у їх діяльність» (абзац чотирнадцятий пункту 1 мотивувальної частини).

Затвердження Конституцією України гарантій недоторканності суддів зумовлено їхньою професійною діяльністю у відправленні правосуддя.

За Основним Законом України недоторканність судді в разі порушення щодо нього кримінальної справи полягає у тому, що суддя не може бути без згоди Верховної Ради України затриманий чи заарештований до винесення обвинувального вироку судом (частина третя статті 126). Разом з тим відповідно до положення частини першої цієї статті Конституції України недоторканність суддів як гарантія їхньої незалежності у виконанні професійних обов’язків може не обмежуватися обсягом, визначеним у частині третій статті 126 Конституції України.

Додаткові гарантії недоторканності суддів можуть встановлюватися також законами. Зокрема, цим Законом передбачено: недоторканність судді поширюється на його житло, службове приміщення, транспорт і засоби зв’язку, кореспонденцію, належне йому майно і документи; проникнення в житло чи службове приміщення судді, в його особистий чи службовий транспорт, проведення там огляду, обшуку чи виїмки, прослуховування його телефонних розмов, особистий обшук судді, а так само огляд, виїмка його кореспонденції, речей і документів можуть провадитись тільки за вмотивованим рішенням суду, а також за згодою судді у разі прийняття головою відповідного суду рішення про вжиття спеціальних заходів забезпечення безпеки та інші гарантії недоторканності суддів, ухвалені цим Законом.

Згідно з положенням частини другої статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Це стосується і визначеного статтею 55 Конституції України права на судовий захист. Будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів опосередковано може призвести до обмеження можливостей реалізації права на судовий захист.

Одну з найважливіших гарантій незалежності суддів закріплено в положенні частини другої статті 126 Конституції України, за яким вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється. Це означає заборону щодо суддів будь-яких дій незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, установ та організацій, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, громадян та їх об’єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов’язків або схилити їх до винесення неправосудного рішення тощо.

Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.

У Рішенні у справі про незалежність суддів як складову їхнього статусу від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що незалежність суддів є невід’ємною складовою їхнього статусу. Вона є конституційним принципом організації та функціонування судів, а також професійної діяльності суддів, які при здійсненні правосуддя підкоряються лише закону. Незалежність суддів забезпечується насамперед особливим порядком їх обрання або призначення на посаду та звільнення з посади; забороною будь-якого впливу на суддів; захистом їх професійних інтересів; особливим порядком притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності; забезпеченням державою особистої безпеки суддів та їхніх сімей; гарантуванням фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, їх правового і соціального захисту; забороною суддям належати до політичних партій та профспілок, брати участь у будь-якій політичній діяльності, мати представницький мандат, займатися за сумісництвом певними видами діяльності; притягненням до юридичної відповідальності винних осіб за неповагу до суддів і суду; суддівським самоврядуванням.

Недоторканність суддів — один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення — забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Відповідно до положення частини першої статті 126 Конституції України зміст недоторканності суддів як умови виконання ними професійних обов’язків не обмежується визначеною у частині третій цієї статті гарантією, згідно з якою суддя не може бути без згоди Верховної Ради України затриманий чи заарештований до винесення обвинувального вироку судом.

Додаткові гарантії незалежності і недоторканності суддів, крім уже передбачених Конституцією України, можуть встановлюватися також законами. Такі гарантії визначені, зокрема, Законом України «Про судоустрій і статус суддів», що коментується.

Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканності суддів в разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.

Положення частини другої статті 126 Конституції України «вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється» треба розуміти як забезпечення незалежності суддів у зв’язку із здійсненням ними правосуддя, а також як заборону щодо суддів будь-яких дій незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, установ та організацій, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, фізичних та юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов’язків або схилити їх до винесення неправосудного рішення тощо.

На підтвердження вищезазначеного у Постанові «Про незалежність судової влади» від 13 червня 2007 року № 8 Пленум Верховного Суду України наголошує, що відповідно до Конституції України (статті 6, 126, 129) державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Судді при здійсненні правосуддя незалежні й підкоряються лише закону, а вплив на них у будь-який спосіб забороняється. Незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією та законами України.

Гарантії незалежності і недоторканності суддів як носіїв судової влади та самостійності судів як судових органів визначено Конституцією та законами України, зокрема Законом України «Про судоустрій і статус суддів». Такими гарантіями, зокрема, є: здійснення правосуддя виключно судами; особливий порядок призначення, обрання, притягнення до відповідальності та звільнення суддів; здійснення правосуддя відповідно до встановленої законом процедури; таємниця прийняття судового рішення і заборона її розголошення; обов’язковість судового рішення; недопустимість втручання у здійснення правосуддя, впливу на суд або суддів у будь- який спосіб, неповаги до суду та встановлення відповідальності за такі діяння; особливий порядок фінансування та організаційного забезпечення судів; належне матеріальне та соціальне забезпечення суддів, а також визначені законом засоби забезпечення особистої безпеки суддів, їх сімей, майна та інші засоби їх правового захисту; функціонування органів суддівського самоврядування.

Незалежність судової влади, її рівність із законодавчою та виконавчою владою є невід’ємними ознаками правової держави, в якій кожен має право на судовий захист своїх прав і свобод. Незалежність судів встановлена в Україні як конституційний принцип організації та функціонування судів з метою забезпечення права осіб на такий захист. Недоторканність суддів не є особистим привілеєм, а як один з елементів статусу суддів має публічно-правове призначення — забезпечити здійснення правосуддя незалежним, неупередженим і справедливим судом.

Таким чином, реалізація зазначених правових гарантій здійснення правосуддя є необхідною передумовою належного виконання судом своїх конституційних функцій із забезпечення дії принципу верховенства права, захисту прав і свобод людини та громадянина, утвердження і забезпечення яких є головним обов’язком держави (статті 3, 8, 55 Конституції України).

Держава зобов’язана гарантувати, забезпечувати та оберігати незалежність судової влади. її зміцненню має сприяти правильне застосування закону самими суддями.

З метою забезпечення однакового та правильного застосування судами законодавства, що встановлює гарантії незалежності судової влади, Пленум Верховного Суду України постановив дати судам такі роз’яснення:

1. Професійні судді (далі — судді) та залучені у визначених законом випадках для здійснення правосуддя представники народу є носіями судової влади в Україні, які здійснюють правосуддя незалежно від законодавчої та виконавчої влади. Судді є посадовими особами судової влади, які відповідно до Конституції та законів України наділені повноваженнями здійснювати правосуддя і виконувати свої обов’язки на професійній основі в Конституційному Суді України та судах загальної юрисдикції.

При здійсненні правосуддя судді повинні утверджувати гарантовану Конституцією та законами України незалежність та самостійність судів, підвищувати авторитет судової влади, забезпечувати обов’язковість судових рішень шляхом справедливого, неупередженого і своєчасного розгляду та вирішення судових справ, дотримання присяги судді, належного правового реагування на факти тиску на них, втручання в судову діяльність та інші протиправні посягання на правосуддя.

За наявності підстав вважати, що відбувається посягання на незалежність судді щодо неупередженого вирішення судових справ, він повинен вжити заходів для припинення такого посягання та притягнення винних осіб до встановленої законом відповідальності.

2. Виходячи з того, що незалежність суддів є основною передумовою їх об'єктивності та неупередженості, суддя при здійсненні правосуддя підкоряється лише закону і нікому не підзвітний. Суддям забезпечується свобода неупередженого вирішення судових справ відповідно до їх внутрішнього переконання, що ґрунтується на вимогах закону. Рішення в судовій справі має ґрунтуватися на всебічному, повному й об’єктивному дослідженні всіх обставин справи, під час якого не може надаватися перевага правовій позиції будь-якого учасника судового процесу, в тому числі прокурорів, захисників, представників юридичних чи фізичних осіб.

Незалежність суддів при розгляді конкретних судових справ має забезпечуватись і в самому суді. У зв’язку з цим неприпустимими є:

— непроцесуальний вплив на суддю з боку інших суддів, у тому числі тих, що обіймають адміністративні посади в судах;

— встановлення контролю за здійсненням судочинства суддею, виклик його до вищестоящих судів та вимагання звітів чи пояснень про розгляд конкретних справ;

— витребування від судді будь-якої інформації чи довідок про хід та перспективи розгляду справи, іншої інформації, яка може надаватися лише сторонам у справі та іншим особам, визначеним процесуальним законодавством, а також відомостей, які становлять таємницю нарадчої кімнати;

— прийняття суддею від будь-яких осіб та розгляд ним заяв, скарг, інших документів поза встановленим законом процесуальним порядком.

3. Положення частини другої статті 126 Конституції України про те, що вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об’єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов’язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.

Виходячи з того, що вплив на суддів тягне юридичну відповідальність, суди у всіх випадках втручання в їх діяльність і прояву неповаги до суду або судді повинні виносити окремі ухвали чи постанови, а якщо в таких діях вбачаються ознаки відповідного злочину — реагувати згідно з вимогами кримінально-процесуального законодавства України.

Суди повинні належним чином реагувати на порушення учасниками процесу та іншими присутніми в залі судового засідання особами встановленого законом і судом порядку розгляду справ та за наявності підстав вирішувати питання про притягнення винних у вчиненні таких порушень до відповідальності.

4. Суддя не зобов’язаний давати будь-які пояснення щодо розглянутих справ або справ, які знаходяться в його провадженні, а також надавати їх будь-кому для ознайомлення, крім випадків і порядку, передбачених законом.

Порушенням принципів самостійності судів та незалежності суддів слід визнавати, зокрема, витребування від судді пояснень з питань, які підлягають чи були предметом обговорення у нарадчій кімнаті або спроби розкриття таємниці постановлення рішення в інший спосіб, витребовування чи вилучення судових справ, розгляд яких не завершено, а також отримання матеріалів судових справ (копій документів, які містяться у справі, виписок з неї тощо) з порушенням встановленого законом порядку (неповноважним суб’єктом, без належного документального оформлення тощо).

5. Відповідно до закону суддя не може брати участь у розгляді справи і підлягає відводу (самовідводу), якщо він заінтересований у результаті розгляду справи або є інші обставини, які викликають сумнів в об’єктивності та неупередженості судді.

6. Виходячи з того, що чинним законодавством України професійним суддям заборонено виконувати не властиві суду функції, вони не можуть бути членами будь-яких комітетів, комісій по боротьбі зі злочинністю та залучатися до іншої роботи, якщо це може вплинути на їх незалежність і неупередженість при здійсненні правосуддя.

7. Відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Суди повинні дотримуватися встановлених процесуальними законами правил підсудності та підвідомчості спорів, враховувати, що тільки права, свободи та законні інтереси учасників правовідносин, які виникають із визначених законом підстав та інших юридичних фактів, підлягають судовому захисту в передбачений законом та/або договором спосіб.

Не допускається постановлення рішень, що передбачають: неправомірне обмеження прав, свобод та законних інтересів інших осіб, у тому числі обмеження публічної компетенції державних органів, їх посадових чи службових осіб; задоволення вимог осіб, які не є суб’єктами відповідних правовідносин.

Не допускається також постановлення рішень, які спрямовані на завдання шкоди іншим особам, довкіллю, культурній спадщині; надають можливості для зловживання правом; порушують моральні засади суспільства; зобов’язують до вчинення дій, які не є обов’язковими за законом.

8. Звернення до суду здійснюється у формі, порядку, випадках та особами, передбаченими процесуальним законом.

Звернення у справах інших осіб у всіх випадках, а учасників процесу — поза випадками, передбаченими процесуальним законом, розгляду судами не підлягають.

9. Суди не повинні встановлювати особливого порядку (контролю) щодо розгляду звернень, які надійшли від представників влади.

Встановлене статтею 86 Конституції України право народного депутата України на запит є обмеженим і не поширюється на питання, пов’язані зі здійсненням правосуддя у конкретних справах. Звернення народного депутата України з вимогою чи пропозицією до судів, голів судів або безпосередньо до суддів з питань здійснення правосуддя у конкретній справі є неприпустимим і не підлягає розгляду. Залежно від характеру і змісту таких запитів та звернень їх слід розцінювати як втручання в судову діяльність.

Вмотивовування таких запитів і звернень посиланнями на законодавство, що визначає порядок розгляду звернень громадян, статус народних депутатів України чи депутатів місцевих рад тощо не повинні братися до уваги в силу положень частини другої статті 126 Конституції України.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 19 травня 1999 року № 4-рп/99 (справа про запити народних депутатів України) народний депутат України не має права звертатися з вимогами чи пропозиціями до судів, голів судів та до суддів стосовно конкретних судових справ.

Ненадання суддею відповіді на такі запити чи звернення народних депутатів України через незаконність вимог, які вони містять, не утворює складу правопорушення, пов’язаного із порушенням строків і порядку розгляду депутатських запитів та звернень.

10. Відповідно до частини п’ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов’язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Органи, які вирішують питання про дисциплінарну відповідальність та відповідальність за порушення присяги судді, не наділені законом повноваженнями оцінювати законність судового рішення.

Голови судів та інші судді, які обіймають адміністративні посади в судах, органи суддівського самоврядування, Вища кваліфікаційна комісія суддів, Вища рада юстиції, органи та посадові особи законодавчої та виконавчої влади не мають повноважень перевіряти правовий зміст судових рішень.

У випадку, якщо такі дії спричинили притягнення судді до відповідальності, суд, який розглядає скаргу потерпілого судді, одночасно з її задоволенням повинен ініціювати питання про притягнення винних осіб до встановленої законом відповідальності за втручання у діяльність суду.

11. Втручанням у діяльність судових органів слід розуміти вплив на суддю у будь-якій формі (прохання, вимога, вказівка, погроза, підкуп, насильство, критика судді в засобах масової інформації до вирішення справи у зв’язку з її розглядом тощо) з боку будь-якої особи з метою схилити його до вчинення чи невчинення певних процесуальних дій або ухвалення певного судового рішення. При цьому не має значення, за допомогою яких засобів, на якій стадії процесу та в діяльність суду якої інстанції здійснюється втручання.

12. Оскарження судових рішень допускається у випадках, порядку та з підстав, визначених законом.

Оскарження ухвал або інших процесуальних актів суду, якими не завершується провадження у справі (про прийняття заяв і скарг до розгляду, про призначення судових засідань, про виклик осіб, про витребування документів та інших доказів тощо), крім випадків, прямо передбачених процесуальним законом, не допускається.

Прийняття до розгляду будь-якими особами чи органами, крім відповідного апеляційного суду, заяв, у яких оскаржуються судові рішення, їх розгляд, витребування від судів інформації про судові справи у зв’язку з такими заявами, направлення заяв судам, вимоги до суддів про встановлення контролю за розглядом справи судом чи суддею є порушенням незалежності та самостійності суду.

13. Важливими гарантіями незалежності суддів є забезпечення їх особистої безпеки та їх державний захист. У разі коли під час здійснення правосуддя чи у зв’язку з цим виникають обставини, що свідчать про наявність небезпеки для життя, здоров’я, житла чи майна судді або його близьких родичів, відповідно до Закону України від 23 грудня 1993 року № 3781-ХІІ «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» головам судів необхідно вживати заходів для безперешкодного здійснення правосуддя, контролювати виконання органами внутрішніх справ таких заходів безпеки, як здійснення особистої охорони цих осіб, їх житла, майна, видача зброї чи засобів індивідуального захисту тощо.

Згідно із Законом України від 23 грудня 1993 року № 3782-ХІІ «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві» безпека учасників кримінального судочинства є важливим засобом запобігання втручанню у здійснення правосуддя. У зв’язку з цим суди в кожному конкретному випадку виявлення спроб вплинути на цих осіб повинні вживати заходів до захисту їх життя, здоров’я, житла та майна.

Якщо будуть встановлені дані, які свідчать про перешкоджання явці свідка, потерпілого, експерта до суду або примушування їх до відмови від дачі показань чи висновку, до дачі завідомо неправдивих показань чи висновку шляхом погрози вбивством, насильством, знищенням їхнього майна чи майна їх близьких родичів або розголошення відомостей, що їх ганьблять, про підкуп з тією ж метою свідка, потерпілого чи експерта, а також про погрозу вчинити зазначені дії з помсти за раніше дані показання чи висновок, суд повинен вжити заходів щодо притягнення винних у цьому осіб до кримінальної відповідальності.

14. При розгляді справ про надання судді житла на підставі слід мати на увазі, що судді, які потребують поліпшення житлових умов, забезпечуються благоустроєним житлом протягом шести місяців не тільки безпосередньо після обрання чи призначення на посаду, а й у разі виникнення необхідності поліпшення житлових умов під час виконання обов’язків судді.

15. Відповідно до чинного процесуального законодавства України судді вправі оскаржити в судовому порядку рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, якщо з їх вини не забезпечується виконання вимог статей Закону України «Про судоустрій статус суддів» та інших нормативно-правових актів України, якими передбачено гарантії незалежності суддів (наприклад, незабезпечення або неналежне забезпечення житла судді комунальними послугами, засобами протипожежної та охоронної сигналізації, відмова чи невиправдана тяганина при встановленні індивідуального домашнього телефону тощо).

16. У кожному випадку, коли буде встановлено, що особа вчинила умисні дії, які свідчать про неповагу до суду, необхідно вирішувати питання про притягнення винних до відповідальності за статтею 1853 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Неповага до суду може виражатись у злісному ухиленні від явки в суд свідка, потерпілого, позивача, відповідача, у непідкоренні зазначених осіб та інших громадян розпорядженню головуючого, порушенні порядку під час судового засідання, а також у вчиненні будь-ким інших дій, які свідчать про явну зневагу до суду або встановлених у суді правил.

17. Згідно з положеннями Закону України «Про судоустрій і статус суддів» незалежність суддів забезпечується, зокрема, їх недоторканністю, яка поширюється і на майно судді та членів його сім’ї. Оскільки це майно перебуває під особливим захистом держави, то при його пошкодженні або знищенні збитки судді чи членам його сім’ї відшкодовуються в повному обсязі за рахунок коштів державного бюджету. За наявності спору він вирішується в судовому порядку.

18. При розгляді судових справ, у тому числі справ за спорами з приводу судового захисту гарантій самостійності судів, незалежності та недоторканності суддів, слід виходити з того, що в разі невідповідності положень правового акта Конституції чи закону України належить застосовувати положення Конституції або закону України.

Ухвалюючи рішення, суди повинні неухильно дотримувати вимог статті 92 Конституції України, згідно з якою судоустрій, судочинство, статус суддів визначаються виключно законами України.

19. Відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод.

Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії, а тому постанови Верховної Ради України та інші підзаконні акти державних органів, якими визначаються питання судоустрою, судочинства і статусу суддів, у тому числі щодо встановлення порядку призначення суддів на адміністративні посади та їх звільнення, терміну повноважень суддів, не підлягають застосуванню як такі, що суперечать Конституції України.

Не підлягають застосуванню акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийняті в період, коли повноваження таких органів чи посадових осіб припинені з підстав, передбачених Конституцією України, а також у разі втрати такими органами чи посадовими особами повноважень щодо прийняття законів, постанов, указів, розпоряджень та інших актів.

20. Згідно з пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання) держава гарантує досягнутий рівень незалежності суддів і забороняє при прийнятті нових законів та інших нормативних актів, внесенні змін до них скасовувати чи звужувати існуючі гарантії незалежності суддів, у тому числі заходи їх правового захисту та матеріального і соціального забезпечення.

21. Недоторканність судді в разі порушення щодо нього кримінальної справи полягає в тому, що його не може бути без згоди Верховної Ради України затримано чи заарештовано до винесення обвинувального вироку судом (частина третя статті 126 Конституції України). У провадженні про адміністративні правопорушення суддя взагалі не може бути затриманий чи заарештований, оскільки таке провадження не передбачає винесення судом вироку.

Стаття 48. Недоторканність судді

1. Суддя є недоторканним. Суддя не може бути без згоди Верховної Ради України затриманий чи заарештований до винесення судом обвинувального вироку.

2. Суддя, затриманий за підозрою у вчиненні діяння, за яке встановлена кримінальна чи адміністративна відповідальність, повинен бути негайно звільнений після з’ясування його особи. Суддя не може бути підданий приводу чи примусово доставлений до будь-якого органу чи установи, крім суду.

3. Кримінальна справа щодо судді може бути порушена лише Генеральним прокурором України або його заступником.

4. Відсторонення судді від посади у зв’язку з притягненням до кримінальної відповідальності здійснюється Вищою кваліфікаційною комісією суддів України на підставі вмотивованої постанови Генерального прокурора України.

5. Проникнення в житло або інше володіння судді чи його службове приміщення, особистий чи службовий транспорт, проведення там огляду, обшуку чи виїмки, прослуховування його телефонних розмов, особистий обшук судді, а так само огляд, виїмка його кореспонденції, речей і документів можуть провадитися лише за судовим рішенням.

6. Підсудність справи щодо обвинувачення судді у вчиненні злочину визначається Головою Верховного Суду України. Справа не може розглядатися тим судом, у якому обвинувачений обіймає чи обіймав посаду судді.

7. За шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.

Недоторканність суддів є важливою гарантією їх незалежності.

Недоторканність суддів полягає в тому, що носій судової влади не може бути:

— без згоди Верховної Ради України затриманий чи заарештований до винесення обвинувального вироку судом;

— притягнений до відповідальності й покараний за прийняття судового рішення або інші дії, пов’язані зі здійсненням своїх посадових функцій. Це може мати місце, лише коли встановлено його вину в зловживанні своєю владою або вчиненні іншого злочину у сфері службової діяльності;

— затриманий за підозрою у вчиненні злочину, приведений чи примусово доставлений у будь-який державний орган у порядку провадження у справах про адміністративні правопорушення. У разі затримання судді за підозрою у вчиненні злочину чи адміністративного правопорушення, стягнення за яке накладається в судовому порядку, він має бути негайно звільнений після з’ясування його особи.

Гарантії недоторканності поширюються на житло, службове приміщення судді, його особистий і службовий транспорт, телефонні розмови, кореспонденцію, речі й документи. Проникнення в його житло чи службове приміщення, особистий чи службовий транспорт, проведення там огляду, обшуку чи виїмки, прослуховування телефонних розмов, обшук судді, а так само огляд, виїмка його кореспонденції, речей і документів можуть провадитись тільки за вмотивованим рішенням суду, а також за згодою судді в разі прийняття головою відповідного суду рішення про вжиття спеціальних заходів безпеки.

Гарантії недоторканності поширюються не лише на суддів, а й на народних засідателів і присяжних на час їх залучення до виконання в суді обов’язків, пов’язаних з провадженням судочинства.

За суддею, який знаходиться у відставці, зберігаються такі ж гарантії недоторканності, як і до виходу у відставку.

Стаття 49. Відповідальність за неповагу до суду чи судді

1. Прояв неповаги до суду чи судді з боку осіб, які є учасниками процесу або присутні в судовому засіданні, тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Встановлена Конституцією України і нормою статті 49 цього Закону відповідальність за неповагу до суду та судді є ще однією гарантією правового статусу суддів, їх незалежності та недоторканності.

Відповідальність за прояв неповаги до суду чи судді з боку осіб, які є учасниками процесу або присутні в судовому засіданні, передбачена статтею 185-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Згідно частини 1 зазначеної статті, неповага до суду може виражатись у злісному ухиленні від явки в суд свідка, потерпілого, позивача, відповідача або в непідкоренні зазначених осіб та інших громадян розпорядженню головуючого чи в порушенні порядку під час судового засідання, а так само вчинення будь-ким дій, які свідчать про явну зневагу до суду або встановлених у суді правил. Окрім того, проявом неповаги до суду вважається також злісне ухилення експерта, перекладача від явки в суд. Всі ці дії тягнуть за собою накладення штрафу від двадцяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (від 340 до 1700 грн).

Стаття 50. Посвідчення судді

1. Судді, голови судів та їх заступники, судді у відставці, народні засідателі та присяжні мають посвідчення, зразки яких затверджуються Радою суддів України.

2. Посвідчення судді, голови суду, заступника голови суду, судді у відставці підписує керівник органу, який його призначив чи обрав на посаду.

3. Посвідчення Голови Верховного Суду України, його заступника підписує секретар Пленуму Верховного Суду України.

4. Посвідчення народних засідателів, присяжних підписує голова суду, в якому народний засідатель, присяжний здійснює правосуддя.

5. Вручення посвідчення здійснює особа, яка його підписала, або за й дорученням інша особа.

Професійні судді, судді у відставці, а також народні засідателі і присяжні мають посвідчення встановленого зразка.

Зразки посвідчення судді, голови суду та його заступника, судді у відставці, а також посвідчення народного засідателя та посвідчення присяжного затверджуються Радою суддів України.

Посвідчення судді, голови суду, заступника голови суду, суд ді у відставці підписує керівник органу, який його призначив чи обрав на посаду.

Посвідчення Голови Верховного Суду України, його заступника підписує секретар Пленуму Верховного Суду України.

Посвідчення народних засідателів, присяжних підписує голова суду, в якому народний засідатель, присяжний здійснює правосуддя.

Посвідчення судді, голови суду, заступника голови суду, судді у відставці, народного засідателя, присяжного — це офіційний документ установленого зразка, що посвідчує особу власника, якому він виданий, як носія судової влади, який здійснює правосуддя, а судді, крім того, — як посадової особи органу державної влади, що в конституційному порядку наділена повноваженнями здійснювати правосуддя і виконувати свої обов’язки на професійній основі у суді загальної юрисдикції чи Конституційному Суді України.

За видовими ознаками посвідчення професійного судді є таким, що посвідчує статус особи і наділяє її владними повноваженнями, має чинність на всій території України і у своїх реквізитах містить основні права та конституційні гарантії недоторканності.

Посвідчення судді за дією в часі відноситься до постійних документів, оскільки щодо суддів, призначених на посаду судді вперше (на 5 років) і суддів, обраних безстроково, вони підписуються різними посадовими особами і діють весь час перебування на конкретній посаді.

Посвідчення народного засідателя і присяжного мають чинність тільки протягом часу участі у розгляді судової справи або часу залучення до здійснення судочинства. У своїх реквізитах посвідчення мають містити основні конституційні гарантії недоторканності та термін дії.

У зв’язку з припиненням повноважень судді, народного засідателя, присяжного посвідчення повертається установі, що його видала. Загублене посвідчення вважається недійсним.

Підроблення в використання підробленого посвідчення тягне за собою кримінальну відповідальність за ст. 358 КК України, а в разі самовільного присвоєння владних повноважень — і за ст. 353 КК України.

Наразі зразки посвідчень, передбачених коментованою статтею, затверджені різними органами влади.

Так, зразки посвідчення судді у відставці затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 22 лютого 2008 року № 65.

Глава 2. СУДДЯ

Стаття 51. Статус судді

1. Суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений чи обраний суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.

2. Судді в Україні мають єдиний статус незалежно від місця суду в системі судів загальної юрисдикції чи адміністративної посади, яку суддя обіймає в суді.

Судова влада в Україні належить лише судам в особі суддів та представникам народу, які у визначених законом випадках залучаються до здійснення правосуддя. Судді наділені виключним правом реалізовувати судову владу, вирішувати всі правові конфлікти, що виникають у суспільстві, вони виконують свої обов’язки на професійній основі. Судді незалежні і підкорюються лише Конституції та законам України. Прояв неповаги до судді передбачає встановлену законом відповідальність. Вимоги та рішення суддів при здійсненні ними повноважень обов’язкові для виконання тими суб’єктами, до яких вони звернені. Невиконання вимог та рішень суддів тягне встановлену законом відповідальність.

Передумовою здійснення суддями судової влади є їх єдиний правовий статус, який закріплено у відповідних нормативно-правових актах. В юридичній літературі правовий статус суддів часто ототожнюють з їх правовим становищем. Зазвичай під правовим статусом суддів розуміють порядок набуття статусу, сукупність їх прав та обов’язків, вимоги, що ставляться до суддів, правові гарантії, які дозволяють суддям здійснювати свої повноваження згідно з законом, порядок притягнення суддів до юридичної відповідальності та звільнення з посади.

Основні засади правового статусу суддів визначені в статтях 126–130 Конституції України, цьому Законі, Законі «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», главах 3, 4 Закону України «Про Конституційний Суд України», процесуальних кодексах та інших нормативно-правових актах.

В правничій літературі для позначення суддівської спільноти застосовується термін «корпус суддів». Слово «corpus» має латинське походження, воно означає — тіло, склад, звід та вживається у розумінні: зібрання однорідного до одного цілого; самостійний склад людей; усі службовці одного відомства як цілого; корпорація, громада, суспільство, товариство, стан, союз людей одного звання, ремесла; корпоративне зібрання за званнями, станами, походженнями, промислами. Таким чином, суддівський корпус є збірною категорією, яка об’єднує всіх осіб, які у встановленому законом порядку набули право здійснювати судову владу.

Згідно з Конституцією до справляння правосуддя залучаються професійні судді та у визначених законом випадках — народні засідателі і присяжні.

Професійні судді — це громадяни України, які відповідно до Конституції України та цього Закону призначені чи обрані суддями, займають штатну суддівську посаду в одному з судів України, передбачених Конституцією та Законом України «Про судоустрій і статус суддів» та здійснюють правосуддя на професійній основі. До професійних суддів належать судді Конституційного Суду України та судді судів загальної юрисдикції, а саме судді загальних судів, у тому числі й судді спеціалізованих судів. Можливо також проводити диференціацію між суддями залежно від рівня суду, в якому вони працюють: судді місцевих, апеляційних, вищих спеціалізованих судів, Верховного Суду України та Конституційного Суду України. Але всі професійні судді в Україні мають єдиний статус і різняться лише за повноваженнями та компетенцією. Особливості правового становища суддів судів загальної юрисдикції визначаються Законом України «Про статус суддів» та гл. 9 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а суддів Конституційного Суду — Законом України «Про Конституційний Суд України».

Для здійснення судової влади закон надає суддям необхідні права, обов’язки та повноваження, передбачає певні гарантії їх реалізації. Велика відповідальність судді як носія судової влади, наділеного правом вирішувати всі правові конфлікти, що виникають у суспільстві, передбачає необхідність встановлення певних вимог до кандидатів на цю посаду, особливої процедури добору та заняття посади судді, а також притягнення до відповідальності та звільнення з посади носія судової влади.

Стаття 52. Незмінюваність судді

1. Судді, який обіймає посаду безстроково, гарантується перебування на посаді до досягнення ним шістдесяти п’яти років, за винятком випадків звільнення судді з посади або відставки судді відповідно до цього Закону.

2. Суддю не може бути переведено до іншого суду без його згоди.

Передбачене даною статтею положення про незмінюваність професійних суддів є однією з гарантій, яка забезпечує їх незалежність.

Судді, обрані Верховною Радою України (крім суддів Конституційного Суду України), перебувають на посаді до досягнення шістдесяти п’яти років, інші судді — до закінчення строку, на який вони обрані чи призначені.

Дострокове звільнення судді з посади допускається лише у випадках: (а) неможливості виконувати ним свої повноваження за станом здоров’я; (б) порушення суддею присяги або вимог щодо несумісництва; (в) набрання законної сили обвинувальним вироком стосовно нього; (г) припинення громадянства судді; (д) визнання його безвісно відсутнім або оголошення померлим; (е) подання суддею заяви про відставку або звільнення за власним бажанням.

Суддя не може бути переведений на іншу посаду або в інший суд без його згоди. За згодою судді він може бути переведений з одного суду до іншого того самого рівня і спеціалізації у порядку, передбаченому статтею 73 цього Закону.

Звільнення судді з адміністративної посади в суді (посади голови суду, його заступника тощо) не припиняє його повноважень судді.

Міжнародним співтовариством розроблено засади незалежності судових органів, які викладені, зокрема, в рекомендації Комітету міністрів Ради Європи від 13 жовтня 1994 року № (94)12 «Незалежність, дієвість та роль суддів», де вказано, що орган, який уповноважений приймати рішення щодо кар’єри суддів, повинен бути незалежним від уряду та адміністративних органів; у Європейській хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, в якій передбачається, що рішення про службове підвищення судді виносяться органом, незалежним від виконавчої та законодавчої влади; в Основних принципах незалежності судових органів, схвалених резолюціями від 29 листопада 1985 року № 40/32 та від 13 грудня 1985 року № 40/146 Генеральної Асамблеї ООН, в яких зазначається, що усунення від посади чи звільнення судді мають бути предметом незалежної перевірки. На цьому наголошується і в Рішенні Конституційного Суду України від 16 травня 2007 року № 1-рп/2007.

Стаття 53. Вимоги щодо несумісності

1. Перебування на посаді судді несумісне із зайняттям посади в будь-якому іншому органі державної влади, органі місцевого самоврядування та з представницьким мандатом.

2. Суддя не має права поєднувати свою діяльність з підприємницькою або адвокатською діяльністю, будь-якою іншою оплачуваною роботою (крім викладацької, наукової і творчої діяльності), а також входити до складу керівного органу чи наглядової ради підприємства або організації, що має на меті одержання прибутку.

3. Суддя не може належати до політичної партії чи професійної спілки, виявляти прихильність до них, брати участь у політичних акціях, мітингах, страйках.

4. Суддю за його заявою може бути відряджено для роботи у Вищій раді юстиції, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України, Національній школі суддів України зі збереженням заробітку за основним місцем роботи.

У ч. 2 ст. 127 Конституції України міститься положення, за яким від суддів вимагається утримання від: (а) будь-якої участі у політичній або профспілковій діяльності, отримання якого-небудь представницького мандата; (б) обіймання будь-яких інших оплачуваних посад, виконання іншої оплачуваної роботи, крім наукової, викладацької та творчої.

Заборона брати участь у будь-якій політичній або профспілковій діяльності, мати представницький мандат. Така вимога щодо суддів обґрунтовується тим, що ніякі політичні уподобання судді не повинні впливати на справедливість винесеного ним рішення. Адже основним принципом діяльності судді є його незалежність, неупередженість, а належність судді до якої-небудь політичної партії чи професійного об’єднання, на думку законодавця, створює цьому загрозу. Судові рішення повинні ґрунтуватися виключно на законі, праві, забезпечуючи тим самим підтримання існуючого в державі режиму законності.

Запровадження такого обмеження щодо політичних прав суддів обумовлюються історичним досвідом становлення держави, традиціями, коли одержати посаду судді і зберегти її без партійного квитка було майже неможливо. Пам’ятаючи сумний досвід диктату КПРС, при якому «партійна дисципліна» була основним засобом здійснення тиску на суддів, законодавці більшості країн колишнього СРСР закріпили щодо суддів заборону належати до політичних партій і профспілок та брати участь у будь-якій політичній діяльності. Але існуюче формулювання правової норми є надто категоричним. Суддя не може бути позбавлений права участі у виборчому процесі при формуванні органів законодавчої влади та органів місцевого самоврядування, тим більше неможливо контролювати його особистісні уподобання щодо ідей та програм тієї чи іншої партії (особливо в умовах багатопартійності) або політичного діяча, адже ці процеси вже лежать у внутрішній, емоційній сфері людини. Крім того, положення п. 2 ст. 60 Закону «Про судоустрій і статус суддів» гарантує, що політичні уподобання кандидата в судді не можуть бути підґрунтям для відмови в зайнятті посади. Однак важко уявити собі політично заангажованого кандидата, який відразу після призначення на посаду судді став би «політично нейтральним». Тому доцільніше розглядати цю вимогу як суб’єктивну неупередженість судді, тобто відсутність упередженості при розгляді суддею конкретної справи, пов’язаної з прихильністю будь яким ідеям, членством у будь-яких організаціях, особистими або іншими симпатіями. Однією із гарантій дотримання суддею вимоги щодо неупередженості при розгляді справи є процесуальний інститут відводу судді, який на законних підставах усуває його від розгляду справи, якщо виникає сумнів у його незалежності та неупередженості.

Сьогодні необхідність існування заборони щодо політичної діяльності суддів пов’язана зі зламуванням стереотипів, історичних традицій, становленням авторитету суддів у суспільстві. Але такий «жорсткий» підхід до обмеження політичних прав суддів є тимчасовим явищем на період побудови правової держави, формування громадянського суспільства. Свобода кожного носія судової влади від ідейного або емоційного тиску в першу чергу пов’язана з принципами верховенства права і правової держави, здійснення судової влади лише на підставі Конституції й закону. Умовами, що забезпечують неупереджене здійснення суддею своїх професійних функцій, мають стати надійне законодавче закріплення незалежності суддів, високий рівень їх професійної правосвідомості, внутрішнє сприйняття кожним суддею правил змагальності судового процесу. Саме такий підхід до статусу носія судової влади забезпечить йому високий авторитет у суспільстві.

Заборона займатися будь-якою іншою професійною діяльністю, крім наукової, викладацької та творчої. В Європейській хартії про статус суддів (п. 4.2) підкреслюється, що «суддя вільно може займатися різними видами діяльності, крім його службових повноважень, зокрема і тими, котрі є виявленням його прав громадянина. Однак ця свобода може (і повинна) бути обмежена в тій мірі, в якій зовнішній вигляд цієї діяльності є несумісним з довірою відносно неупередженості і незалежності судді чи з професійною необхідністю уважно й у розумний строк розглядати справи».

Законодавство України щодо суддів встановлює заборону обіймання будь-яких інших оплачуваних посад, виконання іншої оплачуваної роботи, крім наукової, викладацької та творчої. Вимога про несумісність обумовлюється декількома обставинами. По-перше, забороняючи поєднувати судову діяльність з іншою, крім дозволеної законом, законодавець прагне зберегти незалежність судової влади. По-друге, це обмеження прав людини, яка обіймає посаду судді, спрямовано на забезпечення належного і сумлінного виконання професійних функцій. Так, ст. 5 Закону України «Про статус суддів» встановлює, що суддя має право займатися дозволеним видом додаткової трудової діяльності лише у вільний від роботи час. По-третє, зазначена заборона запобігає можливості використання суддею свого службового становища в особистих цілях, що сприяє збереженню необхідного авторитету судової влади, безсторонності суддів.

Заборонити судді займатися викладацькою, науковою або творчою діяльністю практично неможливо. Крім того, творча, викладацька чи наукова діяльність має сприяти підвищенню професійного рівня судді, збагаченню його знань, утвердженню його статусу як фахівця найвищої категорії.

Таким чином, інша (несудова) діяльність судді повинна відповідати таким ознакам: (а) вона повинна містити ознаки передбаченої Законом викладацької, наукової або творчої діяльності та (б) не перешкоджати виконанню основних обов’язків носія судової влади.

Стаття 54. Права та обов’язки судді

1. Права судді, пов’язані зі здійсненням правосуддя, визначаються Конституцією України, процесуальним та іншими законами.

2. Суддя має право брати участь у суддівському самоврядуванні для вирішення питань внутрішньої діяльності суду в порядку, встановленому законом. Судді можуть утворювати об’єднання та брати участь у них з метою захисту своїх прав та інтересів, підвищення професійного рівня.

3. Суддя має право вдосконалювати свій професійний рівень та проходити з цією метою відповідну підготовку.

4. Суддя зобов’язаний:

1) своєчасно, справедливо та безсторонньо розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства;

2) дотримуватися правил суддівської етики;

3) виявляти повагу до учасників процесу;

4) додержуватися присяги судді;

5) не розголошувати відомості, які становлять таємницю, що охороняється законом, в тому числі і таємницю нарадчої кімнати і закритого судового засідання;

6) дотримуватися вимог щодо несумісності;

7) подавати щорічно не пізніше 1 квітня до Державної судової адміністрації України для оприлюднення на офіційному веб-порталі судової влади, ведення якого забезпечує Державна судова адміністрація України, декларацію про майновий стан.

5. Декларація про майновий стан повинна містити відомості про доходи, цінні папери, нерухоме, цінне рухоме майно, вклади у банках, фінансові зобов’язання судді, членів його сім’ї та осіб, з якими він спільно проживає або поєднаний спільним побутом, та про видатки судді, якщо разові видатки перевищують розмір його місячного заробітку. Форма декларації та порядок її заповнення затверджуються Міністерством фінансів України.

6. Суддя, призначений на посаду судді вперше, проходить щорічну двотижневу підготовку у Національній школі суддів України. Суддя, який обіймає посаду судді безстроково, проходить двотижневу підготовку у Національній школі суддів України не менше, ніж раз на три роки.

7. Суддя до виходу у відставку або на пенсію може бути нагороджений державними нагородами, а також будь-якими іншими нагородами, відзнаками, грамотами органів державної влади та органів місцевого самоврядування, окрім тих державних, або будь яких інших нагород, відзнак, грамот, пов’язаних зі здійсненням ним правосуддя.

Професійні судді України користуються всіма правами та основними свободами людини і громадянина, за винятком встановлених національним законодавством обмежень, обумовлених особливостями правового статусу. Вони також не звільняються від виконання конституційних обов’язків, як то захист Вітчизни чи сплата податків і зборів, повинні не завдавати шкоди природі, культурній спадщині, неухильно додержуватись Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей тощо.

Права й обов’язки суддів найбільш повно визначають ступінь їх можливої (службової) поведінки. Вказані інститути розкривають зміст правомірної поведінки судді при здійсненні професійної діяльності, встановлюють її конкретний вид та ступінь. Ця можливість забезпечується і гарантується державою. Засобом її закріплення є правові норми. Права й обов’язки судді завжди існують в певних межах — періоді володіння статусом і реалізуються у конкретних правовідносинах, що виникають в умовах здійснення професійних функцій носія судової влади.

Правам суддів притаманні такі характерні риси: по-перше, вони належать конкретному суб’єкту — судді; по-друге, ґрунтуються на нормах позитивного права — Конституції України, Законі Україні «Про статус суддів» та ін.; по-третє, являють собою забезпечену державою і правом можливість певної поведінки, спрямованої на досягнення соціального блага; по-четверте, їх виникнення обумовлюється конкретним юридичним фактом — призначенням (обранням) на посаду судді; по-п’яте, зміст та обсяг прав суддів визначаються специфікою правового статусу носіїв судової влади в конкретній державі; по-шосте, забезпечуються загальними (економічними, політичними, ідеологічними, організаційними) і спеціальними (юридичними) гарантіями; по-сьоме, їх порушення тягне юридичну відповідальність.

Усі права суддів можна умовно поділити на статусні і процесуальні.

Статусні права суддів забезпечують особливий їх правовий статус і правовий захист, підкреслюють їхнє виключне правове становище в державі. Серед широкого кола статусних прав суддів слід виділити: право на повагу професійної честі й гідності; право на особисту і майнову недоторканність; право на незмінюваність з посади на протязі строку, на який суддю призначено (обрано); право на кар’єру; право на відставку; право на соціальний і правовий захист; право на одержання матеріальної винагороди за свою працю; інші права, передбачені трудовим і пенсійним законодавством; право на поліпшені житлові умови; право на пільги з житлово-комунального, транспортного та іншого обслуговування; право на відпочинок; право на вільний вибір додаткової педагогічної, наукової та іншої оплачуваної творчої діяльності; право на страхові гарантії; право на навчання і підвищення кваліфікації; право на оскарження до відповідного органу рішення про притягнення їх до дисциплінарної відповідальності; право подати заяву про припинення повноважень судді за власним бажанням, інші права, передбачені національним законодавством.

До процесуальних прав належать права, якими суддя наділений для ефективної реалізації своїх службових функцій, а саме: право вимагати від посадових осіб та громадян виконання винесених суддею рішень; порушувати у встановленому законом порядку питання перед Конституційним Судом про перевірку конституційності нормативного акту, отримувати інформацію від посадових осіб та інших громадян у зв’язку зі здійсненням правосуддя; давати доручення відповідним органам про привід осіб до зали судового засідання та інші права, передбачені процесуальним законодавством.

Обов’язки суддів як містять урегульовані нормами права вимоги щодо необхідної поведінки судді, тобто юридичні обов’язки, так і мають характер моральних, які обумовлені вимогами професійного обов’язку та совісті судді. Невиконання або неналежна реалізація суддею обов’язків може призвести до істотних змін у його правовому становищі, навіть до втрати статусу носія судової влади.

Обов’язки суддів мають характер додаткових і не виключають необхідності виконувати конституційні (загальні) та інші зобов’язання, що випливають з цивільно-правових відносин (якщо перебування у таких правовідносинах не суперечить статусу судді).

Правове закріплення обов’язків судді виявляється у певних вимогах до його поведінки. Результатом такої поведінки судді виступає його волевиявлення у формі прийнятих рішень, дій чи бездіяльності в період володіння статусом судді. Поведінка судді може бути законною, тобто відповідати вимогам законодавства України, або незаконною. В останньому випадку вона є підставою для притягнення судді до юридичної відповідальності. Основні вимоги до поведінки судді закріплено у ст. 6 Закону України «Про статус суддів»:

— при здійсненні правосуддя дотримуватися вимог Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та об’єктивний розгляд судових справ з дотриманням установлених законом строків;

— утримуватися від політичної, підприємницької та іншої оплачуваної діяльності, крім наукової, викладацької і творчої, дотримуватися вимог службової дисципліни і розпорядку роботи суду;

— не розголошувати відомості, які становлять державну, службову, комерційну або банківську таємницю, таємницю дорадчої кімнати, відомості про особисте життя громадян та іншу інформацію, про яку вони довідалися під час розгляду справи в судовому засіданні, для забезпечення нерозголошення якої було прийняте рішення про закрите судове засідання;

— не допускати вчинків і будь-яких дій, що ганьблять звання судді і можуть викликати сумнів щодо його об’єктивності, неупередженості та незалежності.

За змістом вимог, що містяться в наведеній правовій нормі, обов’язки судді можна поділити на такі групи: а) дотримання законодавства України при здійсненні професійної діяльності; б) дотримання етичних основ діяльності; в) сумлінне і професійне виконання своїх службових функцій.

A) Дотримання законодавства суддею можна розглядати у двох аспектах: по-перше, вся службова діяльність судді відбувається у встановлених законодавством процесуальних межах, порушення яких є підставою для визнання рішення судді незаконним. По-друге, суддя безпосередньо застосовує норми національного законодавства при вирішенні конкретних спорів про право. Він має право використати будь-яке джерело права, котре є частиною національного законодавства України: Конституцію, інші нормативно-правові акти, прийняті на її підставі, чинні міжнародні договори, згоду на обов’язковість яких надано Верховною Радою України.

Б) Етичні вимоги до поведінки судді закріплені в Кодексі професійної етики судді і являють собою сукупність моральних правил поведінки судді, за допомогою яких можна оцінити його дії з точки зору таких цінностей як справедливість, сумління, гідність, людяність тощо.

Дотримання етичних засад діяльності передбачає утримання суддею від дій, що можуть бути розцінені як використання посадового становища в особистих цілях чи можуть викликати сумнів у його неупередженості, незалежності і справедливості винесених рішень. Суддя зобов’язаний не допускати будь-яких дій, що можуть заподіяти шкоду, порушити нормальну діяльність суду чи дискредитувати судову владу в цілому. Суддя не повинен як під час виконання службових повноважень, так й у приватному житті вчиняти дії, що можуть негативно вплинути на його моральний вигляд, завдати шкоди його професійній та громадській репутації. Під репутацією судді слід розуміти загальновизнані в професійній групі, в суспільстві в цілому уявлення та оцінку поведінки судді як посадової особи судової влади, носія державно владних повноважень.

Для судді, який не дотримується етичних засад діяльності, повинні наставати негативні наслідки, зокрема дисциплінарна відповідальність.

B) Сумлінне і професійне виконання службових функцій у першу чергу передбачає повну самовідданість судді. Він повинен утримуватися від іншої роботи, яка заважає йому належним чином виконувати свої обов’язки та якій він не повинен приділяти увагу протягом свого робочого часу. Йдеться про те, щоб суддя не мав іншої оплачуваної роботи, за винятком наукової, викладацької або творчої. Виконання навіть такої додаткової роботи не повинно позначатися на якості професійної діяльності судді.

Дотримання вимог сумлінного і професійного виконання обов’язків судді передбачає вдосконалення професійної майстерності, систематичне підвищення кваліфікації.

За неналежне виконання цих обов’язків суддя притягується до дисциплінарної відповідальності.

Стаття 55. Присяга судді

1. Особа, вперше призначена на посаду судді, набуває повноважень судді після складення присяги судді такого змісту:

«Я, (ім’я та прізвище), вступаючи на посаду судді, урочисто присягаю об’єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов’язки судді, дотримуватися морально-етичних принципів поведінки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади».

2. Суддя складає присягу під час урочистої церемонії у присутності Президента України. Текст присяги підписується суддею і зберігається в його особовій справі.

Указом Президента України від 11 травня 1999 року (з наступними змінами) встановлюється Порядок складення присяги суддею, вперше призначеним на посаду. Відповідно до цього Порядку, суддя, якого Президент України призначив вперше на посаду професійного судді, складає присягу, текст якої визначено Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Суддя складає присягу у присутності Президента України, Голови Конституційного Суду України, Голови Верховного Суду України, Голови Вищого адміністративного суду України, Голови Вищого господарського суду України, Голови Вищої ради юстиції, Міністра юстиції України, Голови Державної судової адміністрації України в урочистій обстановці у приміщенні, де встановлено Державний Герб України і Державний Прапор України.

В окремих випадках суддя складає присягу, за дорученням Президента України, у присутності голови обласної державної адміністрації, членів відповідної ради суддів, голови відповідного апеляційного суду, суддів суду, в який його призначено, та начальника територіального управління державної судової адміністрації в урочистій обстановці у приміщенні, де встановлено Державний Герб України і Державний Прапор України.

Суддя може запросити на церемонію близьких родичів.

Присягу зачитує сам суддя, а в разі коли її складають кілька суддів — найстаріший за віком суддя, після чого він (вони) скріплює (скріплюють) її текст своїм підписом.

Після складення присяги Президент України або за його дорученням голова обласної державної адміністрації вручає судді посвідчення судді.

Церемонія складення присяги суддею (суддями) завершується виконанням Державного Гімну України.

Підписаний суддею текст присяги зберігається в його особистій справі.

Про складення присяги робиться запис у трудовій книжці судді.

Стаття 56. Етика судді

1. Питання етики суддів визначаються Кодексом суддівської етики, що затверджується з’їздом суддів України.

Кодекс професійної етики судді затверджено V З’їздом суддів України 24 жовтня 2002 року (див. Додатки),

Глава 3. НАРОДНІ ЗАСІДАТЕЛІ ТА ПРИСЯЖНІ

Стаття 57. Статус народного засідателя

1. Народним засідателем є громадянин України, який у випадках, визнане них процесуальним законом, вирішує справи у складі суду разом із суддею, забезпечуючи згідно з Конституцією України безпосередню участь народу у здійсненні правосуддя.

2. Народні засідателі під час розгляду і вирішення справ користуються повноваженнями судді. Народні засідателі виконують обов’язки, визначені пунктами 1–5 частини четвертої статті 54 цього Закону.

Стаття 58. Список народних засідателів

1. До списку народних засідателів у кількості, зазначеній у поданні голови суду, включаються громадяни, які постійно проживають на території, на яку поширюється юрисдикція відповідного суду, відповідають вимогам статті 59 цього Закону і дали згоду бути народними засідателями.

2. Список народних засідателів затверджується рішенням відповідної місцевої ради на чотири роки і переглядається у разі необхідності, але не рідше ніж раз на два роки.

3. Список народних засідателів публікується в друкованих засобах масової інформації відповідної місцевої ради.

Під організацією суду за участі представників народу слід розуміти процедурно врегульовану діяльність уповноважених органів, відповідно до якої, по-перше, складається список громадян для виконання функцій народних засідателів; по-друге, перевіряється відповідність цих осіб вимогам, встановленим до них у законі; по- третє, здійснюється відбір народних засідателів для розгляду конкретної справи, і вони викликаються до суду. Крім того, у це поняття включаються всі інші організаційно-правові аспекти, що виникають у період виконання ними своїх обов’язків (надання послуг та приміщення для народних засідателів; використання часу народних засідателів; компенсація їхніх витрат та забезпечення безпеки).

Формування списку народних засідателів вимагає дотримання кількох умов: 1) здійснення подання головою суду на ім’я голови відповідної місцевої ради; 2) включення до списку лише громадян, які постійно проживають на території, на яку поширюється юрисдикція відповідного суду; 3) включення до списку лише громадян, які відповідають вимогам до народного засідателя, встановленим законом (див. коментар до ст. 59 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»); 4) включення до списку лише громадян, які дали згоду бути народними засідателями.

Список народних засідателів затверджується відповідною місцевою радою за поданням голови місцевого суду. До списку включаються у кількості, зазначеній у поданні голови суду, громадяни, які постійно проживають на території юрисдикції даного суду, відповідають вимогам, встановленим у законі до народних засідателів, і дали згоду бути народними засідателями.

Списки народних засідателів затверджуються на строк чотири роки і переглядаються у разі необхідності, але не рідше, ніж через два роки. Список народних засідателів публікується в друкованих засобах масової інформації відповідної місцевої ради.

На практиці таких списків в Україні практично ніде не сформовано. Прикладом формування списку народних засідателів є Рішення Київської міської ради від 26 червня 2003 року № 521/681 «Про затвердження списку народних засідателів апеляційного суду міста Києва» тощо.

Стаття 59. Вимоги до народного засідателя

1. Народним засідателем може бути громадянин України, який досяг тридцятирічного віку і постійно проживає на території, на яку поширюється юрисдикція відповідного суду.

2. Не підлягають включенню до списків народних засідателів громадяни:

1) визнані судом обмежено дієздатними або недієздатними;

2) які мають хронічні психічні чи інші захворювання, що перешкоджають виконанню обов’язків народного засідателя;

3) які мають не зняту чи не погашену судимість;

4) народні депутати України, члени Кабінету Міністрів України, судді, прокурори, працівники органів внутрішніх справ та інших правоохоронних органів, військовослужбовці, працівники апаратів судів, інші державні службовці, адвокати, нотаріуси;

5) громадяни, які досягли шістдесяти п’яти років;

6) особи, які не володіють державною мовою.

3. Особа, включена до списку народних засідателів, зобов’язана повідомити суд про обставини, що унеможливлюють її участь у здійсненні правосуддя, у разі їх наявності.

Народні засідателі — це громадяни України, покликані разом з професійними суддями вирішувати судові справи, тим самим забезпечуючи безпосередню участь народу в здійсненні правосуддя.

Список народних засідателів за поданням голови місцевого суду затверджується відповідною місцевою радою.

Виходячи з кола прав і обов’язків, які народні засідателі повинні виконувати, здійснюючи правосуддя (участь у розгляді складних кримінальних справ щодо осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочинів, за які законом передбачена можливість призначення покарання у виді довічного позбавлення волі, враховуючи тривалість розгляду таких справ, оскільки нерідко виявляється, що особи, притягнуті, до відповідальності, поряд з названими злочинами, вчинюють ще й багато інших, в яких суд повинен також детально розібратися, тощо), законодавець встановив, хто з громадян може бути включений до списків народних засідателів.

Народним засідателем може бути лише громадянин України, який а) досяг 25-річного віку; б) постійно проживає на території, на яку поширюється юрисдикція суду, до списку народних засідателів якого він включений; в) дав згоду бути народним засідателем.

Перш ніж включити певну особу до списку народних засідателів, необхідно перевірити: чи не визнана ця особа обмежено дієздатною або недієздатною; чи не має вона якогось хронічного психічного або іншого захворювання, у зв’язку з чим не може виконувати обов’язки народного засідателя; чи не має вона не знятої або не погашеної судимості; чи не ведеться щодо неї кримінальна справа. Необхідно з’ясувати, де і ким працює особа, яка підлягає включенню до списку, чи не займає вона якусь посаду, з якою неможливе суміщення обов’язків народного засідателя (депутат, суддя, прокурор, адвокат тощо).

Та обставина, що громадянин визнаний обмежено дієздатним або недієздатним, може бути підтверджена наявністю відповідного рішення суду. Наявність хронічного психічного чи іншого захворювання, що може перешкоджати виконанню обов’язків народного засідателя, встановлюється з відповідних медичних документів, висновку експертизи.

Наявність не знятої чи не погашеної судимості підтверджується вироком суду, матеріалами про звільнення від відбування покарання. Те, що стосовно певної особи проводиться дізнання, досудове слідство чи судовий розгляд кримінальної справи, може бути підтверджено довідкою відповідного органу.

Те, що громадянин займає одну з посад, перелічених у п. 4 ч. 2 статті, що коментується, підтверджується довідкою органу, де він працює.

До списку народних засідателів не може бути включена особа, яка не виявила бажання брати участь у здійсненні правосуддя. Наявність згоди бути народним засідателем має бути підтверджена відповідною заявою цієї особи.

Якщо ж до списку була включена особа, яка не може виконувати обов’язки народного засідателя з причин, названих у ч. 2 статті, що коментується, вона зобов’язана повідомити суд про обставини, які виключають можливість її участі у здійсненні правосуддя. Голова місцевого суду звертається з поданням до голови відповідної місцевої ради про виключення такої особи зі списків при їх перегляді.

Про підстави та порядок увільнення від виконання обов’язків народного засідателя у конкретній справі за розпорядженням голови суду див. ст. 60 цього Закону.

Про права народних засідателів та гарантії їх захисту див. ст. 62 цього Закону.

Стаття 60. Підстави і порядок увільнення від виконання обов’язків народного засідателя

1. Особа, яка відповідно до цього Закону не може бути включена до списку народних засідателів, але включена до нього, увільняється від виконання обов'язків народного засідателя головою відповідного суду.

2. Від виконання обов’язків народного засідателя головою відповідного суду увільняються:

1) особи, які перебувають у відпустці у зв’язку з вагітністю та пологами, у відпустці по догляду за дитиною, а також які мають дітей дошкільного чи молодшого шкільного віку або утримують дітей-інвалідів, інших хворих або членів сім’ї похилого віку;

2) керівники та заступники керівників органів місцевого самоврядування;

3) особи, які через свої релігійні переконання вважають для себе неможливою участь у здійсненні правосуддя;

4) інші особи, якщо голова суду визнає поважними причини, на які вони посилаються.

3. Особи, зазначені в частині другій цієї статті, увільняються від виконання обов’язків народного засідателя за їхньою заявою, поданою до початку виконання цих обов’язків.

4. Увільнення від виконання обов’язків народного засідателя внаслідок відводу (самовідводу) у конкретній справі здійснюється в порядку, встановленому процесуальним законом.

Підстави для звільнення від виконання обов’язків народного засідателя можна класифікувати на дві групи. До першої групи належать обставини, згідно з якими особа не включається до списків народних засідателів і безумовно не може брати участь у справлянні правосуддя незалежно від її бажання. До другої — обставини, відповідно до яких особа звільняється від виконання обов’язків народного засідателя за її проханням.

Не підлягають включенню до списків народних засідателів громадяни:

1) визнані судом обмежено дієздатними або недієздатними;

2) які мають хронічні психічні чи інші захворювання, що перешкоджають виконанню обов’язків народного засідателя;

3) які мають не зняту чи не погашену судимість;

4) народні депутати України, члени Кабінету Міністрів України, судді, прокурори, працівники органів внутрішніх справ та інших правоохоронних органів, військовослужбовці, працівники апаратів судів, інші державні службовці, адвокати, нотаріуси;

5) громадяни, які досягли шістдесяти п’яти років;

6) особи, які не володіють державною мовою.

Особа, включена до списку народних засідателів, зобов’язана повідомити суд про обставини, що виключають можливість її участі у справлянні правосуддя.

Українське законодавство визначає широке коло осіб, які не підлягають включенню до списків народних засідателів та присяжних за станом здоров’я. По-перше, до них належать громадяни, визнані судом обмежено дієздатними або недієздатними, і по-друге, особи, які мають хронічні психічні або інші захворювання, що перешкоджають виконанню обов’язків присяжного.

Така заборона дозволяє уникнути труднощів у судовому процесі при спілкуванні з психічно неврівноваженими людьми і, найголовніше, запобігти винесенню неправосудного вердикту. Звичайно ж особа, хвора на психічне захворювання, яка перебуває на обліку в психоневрологічному диспансері, але не визнана судом недієздатною, об’єктивно не в змозі виконувати обов’язки народного засідателя чи присяжного. Психоневрологічні диспансери повинні надавати органам, що складають списки народних засідателів та присяжних, інформацію про осіб, котрі перебувають на обліку в диспансері.

Досить проблематичною вбачається участь у судовому засіданні в якості народних засідателів сліпих. Фактично ці особи не можуть повноцінно виконувати обов’язки народних засідателів. Участь у здійсненні правосуддя таких осіб, на наш погляд, суперечить принципу безпосередності (ст. 257 КПК України). Тому більш доцільним видається безумовне звільнення таких громадян від виконання обов’язків народних засідателів. Хоча не може бути виключена можливість того, що згодом, при відповідному рівні розвитку техніки, ця категорія осіб може бути допущена до виконання обов’язків народних засідателів.

Складнішою є справа з німими або глухими. Саме цим громадянам необхідні спеціальні умови для повноцінного спілкування — слухові апарати, перекладач для глухонімого і т. д. При виконанні цих умов глухі та німі можуть успішно виконувати обов’язки народних засідателів.

До списків народних засідателів не включаються громадяни, стосовно яких проводиться дізнання, досудове слідство чи судовий розгляд кримінальної справи, або такі, що мають незняту або непогашену судимість. Чинна норма закону дозволяє лише тимчасово виключати обвинувачених, підозрюваних і підсудних з числа потенційних народних засідателів. Якщо згодом стосовно них буде припинено кримінальне переслідування або вони будуть виправдані судом, то вони можуть бути народними засідателями.

Особливо слід зупинитися на становищі осіб, що мають незняту або непогашену судимість. Таке обмеження безумовно необхідне. Однак важливим вбачається тут сам факт наявності судимості. Якщо людина вчинила злочин і за це її засуджено, то її соціально-психологічний підхід до органів правосуддя докорінно змінився, і тут не має значення — зняли їй судимість, погасили її або ж ні. Тому уявляється більш доцільним закріпити в законі норму про те, що не підлягають занесенню до списків народних засідателів раніше засуджені особи.

До списків народних засідателів не включаються також депутати усіх рівнів, члени Кабінету Міністрів України, судді, прокурори, державні службовці апарату судів, працівники органів внутрішніх справ та інших правоохоронних органів, адвокати, нотаріуси.

Традиційним є обмеження бути народними засідателями юристам, які працюють суддями, прокурорами, державними службовцями апарату суду, працівниками органів внутрішніх справ та інших правоохоронних органів, адвокатами і нотаріусами. Оскільки чинне законодавство не містить переліку правоохоронних органів, вбачається, що до кола осіб, котрі є працівниками цих органів, окрім перелічених, слід відносити і працівників Служби безпеки України, податкової служби, митних органів, органів прикордонної охорони, державної виконавчої служби, органів державної охорони.

Окрім того, одна й та сама особа не може бути одночасно включена до списку народних засідателів і до списку присяжних.

Існує також категорія осіб, які, незважаючи на включення до списків народних засідателів, розпорядженням голови суду за їх проханням підлягають звільненню від виконання обов’язків народного засідателя або присяжного. До них належать:

1) особи, які перебувають у відпустці у зв’язку з вагітністю та пологами, у відпустці по догляду за дитиною, а також які мають дітей дошкільного чи молодшого шкільного віку або утримують дітей-інвалідів, інших хворих або членів сім’ї похилого віку;

2) керівники та заступники керівників органів місцевого самоврядування;

3) особи, які через свої релігійні переконання вважають для себе неможливою участь у здійсненні правосуддя;

4) інші особи, якщо голова суду визнає поважними причини, на які вони посилаються.

Ознакою, що поєднує всі ці категорії громадян, є те, що:

— по-перше, усі ці особи включені до списків народних засідателів;

— по-друге, рішення про їх звільнення від виконання обов’язків народних засідателів приймається безпосередньо головою відповідного суду;

— по-третє, звільнення від виконання обов’язків народного засідателя є тимчасовим і не впливає на можливість подальшої участі цих осіб як народних засідателів.

Особам, які досягли віку 65 років, та вагітним жінкам навіть фізично доволі важко знаходитися в процесі по декілька годин поспіль, а матері, в яких є малолітні діти, діти-інваліди, або інші особи, котрі мають хворих або членів сім’ї похилого віку, фізично не можуть залишити їх без догляду. У той же час було б непродуманим кроком однозначно не включати цю категорію громадян до списків народних засідателів. Індивідуальний підхід у кожному конкретному випадку міг би забезпечити право на безумовне виключення зі списків народних засідателів таких осіб згідно з їхньою заявою.

Особливо слід торкнутися проблеми виконання обов’язків народного засідателя особою, яка не володіє мовою судочинства. Хотілося б зазначити, що в жодній країні світу, де успішно діє суд, особи, котрі не розуміють і не знають мову, якою ведеться судочинство, не можуть виконувати обов’язки професійних суддів або судових засідателів. Ця норма повинна мати безспірний характер і в нашому законодавстві.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судочинство в Україні провадиться державною мовою. Особи, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право користуватися рідною мовою та послугами перекладача у судовому процесі. Однак це положення не поширюється на суб’єктів, що здійснюють правосуддя (професійних суддів, народних засідателів і присяжних), оскільки згідно з принципом безпосередності їх внутрішнє переконання у справі має формуватися шляхом безпосереднього сприйняття кожним усього, що відбувається в судовому засіданні. Одне лише припущення, що професійний суддя, народний засідатель або присяжний, які не володіють мовою судочинства, неадекватно сприймають те, що відбувається в судовому засіданні, й осмислюють досліджувані факти опосередковано, через перекладача, породжує недовіру до справедливості судового рішення у справі.

Соціально продуманим слід також вважати підхід українського законодавця у питанні звільнення від обов’язків народного засідателя за їх письмовою заявою, якщо вони за релігійними переконаннями вважають для себе неможливим брати участь у здійсненні правосуддя. Такий підхід дозволяє кожній особі, з огляду на релігійні переконання, вважати себе вільною від участі у здійсненні правосуддя. Безумовно, при реалізації цієї підстави виникатимуть проблеми, оскільки досить важко визначити критерії, за якими голова відповідного суду повинен буде звільняти цих осіб від обов’язків народного засідателя. За законодавством багатьох країн (наприклад, Великої Британії, Російської Федерації та ін.) до категорії громадян, які не можуть виконувати обов’язки судового засідателя за релігійними переконаннями, належать тільки священнослужителі.

Як поважна причина звільнення від виконання обов’язків народного засідателя у конкретній справі повинна фігурувати необ’єктивність, що викликає обґрунтовані сумніви внаслідок вчиненого на цю особу незаконного впливу, наявності в неї упередженої думки, знання нею обставин справи з непроцесуальних джерел, а також інші причини.

Стаття 61. Залучення народних засідателів до виконання обов’язків у суді

1. Суд залучає народних засідателів до здійснення правосуддя у порядку черговості на строк не більше одного місяця на рік, крім випадків, коли продовження цього строку зумовлено необхідністю закінчити розгляд справи, розпочатий за їхньої участі.

2. Письмове запрошення для участі у здійсненні правосуддя надсилається судом народному засідателю не пізніше ніж за сім днів до початку судового засідання. У запрошенні зазначаються права та обов’язки народного засідателя, перелік вимог до народних засідателів, а також підстави для увільнення їх від виконання обов’язків. Одночасно із запрошенням надсилається письмове повідомлення для роботодавця про залучення особи як народного засідателя.

3. Роботодавець зобов’язаний звільнити народного засідателя від роботи на час виконання ним обов’язків зі здійснення правосуддя. Відмова у звільненні від роботи вважається неповагою до суду.

4. Народний засідатель зобов’язаний вчасно з’явитися на запрошення суду для участі в судовому засіданні. Неявка без поважних причин у судове засідання вважається неповагою до суду.

Явка народного засідателя в судове засідання забезпечується в такому порядку.

Не пізніше ніж за тиждень до початку судового засідання народному засідателю судом надсилається письмове запрошення. У письмовому запрошенні зазначаються права та обов’язки відповідно народного засідателя чи присяжного, перелік вимог щодо народного засідателя та підстави для увільнення їх від виконання обов’язків.

Народний засідатель зобов’язаний з’явитися до суду в призначений день, а за наявності поважних причин, які не дають можливості взяти участь у розгляді справи, заздалегідь повідомити про це суд. Неявка у судове засідання без поважних причин вважається неповагою до суду і тягне за собою відповідальність у встановленому законом порядку.

У разі коли народний засідатель працює, суд, який запрошує його для участі у здійсненні правосуддя, зобов’язаний не пізніше як за тиждень до початку судового засідання надіслати письмове повідомлення про це керівництву підприємства, установи, організації за місцем роботи народного засідателя.

Керівник підприємства, установи, організації зобов’язаний увільнити народного засідателя від роботи на весь час виконання ним обов’язків у суді. Керівник, який відмовив у увільненні від роботи працівника для участі у здійсненні правосуддя, притягається до відповідальності за перешкоджання явці до суду народного засідателя за ст. 185^5 КУпАП.

При залученні народних засідателів до здійснення правосуддя суд має дотримуватися черговості та вимог закону, щоб народний засідатель перебував у суді не більше одного місяця на рік. Винятки становлять випадки, коли справа, розгляд якої був розпочатий за участю конкретних засідателів, продовжує розглядатися понад один місяць, оскільки відповідно до ст. 258 КПК справа має бути розглянута в одному й тому самому складі суддів. Порушення вимог закону щодо незмінності складу СУДУ є безумовною підставою для скасування вироку (п. 13 ст. 370 КПК). У випадку коли для розгляду кримінальної справи необхідний значний час, за розпорядженням головуючого в судове засідання може бути викликано одного чи декількох запасних народних засідателів, які перебувають в залі судового засідання з початку розгляду справи, і в разі вибуття народного засідателя із складу суду один з них заміняє вибулого (ст. 259 КПК).

Права народних засідателів та гарантії їх захисту регламентовані цим Законом та кримінально-процесуальним законодавством. Народні засідателі зобов’язані своєчасно з’явитися до суду і при розгляді справи в судовому засіданні дотримувати порядок.

Необхідною умовою об’єктивності народних засідателів є відсутність їх поінформованості про обставини справи. Якщо ж хтось із кандидатів у народні засідателі виявить свою поінформованість про обставини справи або про це стане відомо з відомостей, наданих іншими особами, то суддя повинен вирішити питання про увільнення народного засідателя від участі у розгляді справи.

Стаття 62. Гарантії прав народних засідателів

1. Народним засідателям за час виконання ними обов’язків у суді виплачується винагорода в розмірі їх середньомісячного заробітку чи пенсії, але не менше прожиткового мінімуму для працездатної особи. їм відшкодовуються витрати на проїзд і наймання житла, а також виплачуються добові. Зазначені виплати здійснюються територіальними управліннями Державної судової адміністрації України за рахунок коштів Державного бюджету України.

2. За народними засідателями і присяжними на час виконання ними обов’язків у суді за місцем основної роботи зберігаються всі гарантії та пільги, передбачені законом. Час виконання народним засідателем чи присяжним обов’язків у суді зараховується до всіх видів трудового стажу. Звільнення народного засідателя з роботи або переведення на іншу роботу без його згоди під час виконання ним обов’язків у суді не допускається.

3. На народних засідателів поширюються гарантії незалежності і недоторканності суддів, установлені законом, на час виконання ними обов’язків зі здійснення правосуддя. За обґрунтованим клопотанням народного засідателя заходи безпеки щодо нього можуть вживатися і після закінчення виконання цих обов’язків.

У коментованій статті сформульовані загальні положення, згідно з якими народні засідателі при вирішенні всіх питань, пов’язаних з розглядом справи і постановленням судового рішення, мають такі самі права, як і професійні судді. Більш детально права і обов’язки народного засідателя регламентуються кримінально-процесуальним законодавством.

Народні засідателі під час розгляду справи беруть участь у допитах підсудних, потерпілих, свідків та інших осіб, у дослідженні всіх доказів, документів, прийнятті процесуальних рішень, у тому числі й винесенні вироку. Народні засідателі незалежні від професійного судді, і при прийнятті рішення у справі всі питання вирішуються простою більшістю голосів, при цьому голос професійного судді не має ніяких переваг перед голосом народного засідателя. Народний засідатель, як і професійний суддя, при прийнятті рішення у справі не має права утримуватися від голосування, він вправі викласти свою окрему думку.

На час виконання народними засідателями своїх обов’язків на них поширюються гарантії незалежності і недоторканності професійних суддів: при здійсненні правосуддя вони незалежні від будь-якого впливу, нікому не підзвітні і підкоряються лише закону; їм забезпечується свобода неупередженого вирішення судових справ відповідно до їх внутрішнього переконання, що ґрунтується на вимогах закону. Втручання будь-якого у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою завдати шкоди їх авторитету чи вплинути на неупередженість суду забороняється і тягне передбачену законом відповідальність.

У справі, для розгляду якої необхідний значний час, може бути викликаний запасний народний засідатель, який перебуває в залі судового засідання з початку розгляду справи і в разі вибуття народного засідателя замінює його. На час, коли запасний народний засідатель бере участь у розгляді справи, на нього також поширюються гарантії незалежності і недоторканності професійних суддів.

Народні засідателі, які беруть безпосередню участь у розгляді судових справ, підлягають захисту відповідно до Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів».

Участь народних засідателів у здійсненні судової влади є їхнім громадянським обов’язком. Причому у правовому становищі народних засідателів поєднуються два начала: за способом їх обрання — вони виступають як представники громадськості, а за характером здійснюваної ними діяльності у суді — представниками держави, від імені якої вони діють. Тому діяльності народних засідателів у суді властива низка особливостей, характерних також для професійних суддів. Процесуальне законодавство під суддею безпосередньо розуміє й народного засідателя. Наприклад, при розгляді у суді кримінальної справи народний засідатель має рівні з професійним суддею права при здійсненні правосуддя (ст. 17 КПК), підлягає відводу на тих же підставах, що й суддя (ст. ст. 54–57 КПК), а у разі прийняття завідомо неправосудного вироку — кримінальній відповідальності (ст. 375 КК).

Серед обов’язків народних засідателів можна виокремити наступні:

1) повідомити голову суду про обставини, що виключають можливість його внесення до списку народних засідателів;

2) надати необхідну правдиву інформацію про себе і про стосунки з іншими особами, що беруть участь у справі;

3) своєчасно подати заяву про звільнення від виконання обов’язків народного засідателя у конкретній справі;

4) вчасно з’являтися для участі в судовому засіданні;

5) зберігати порядок у судовому засіданні і підкорятися законним розпорядженням головуючого;

6) не відлучатися із залу судового засідання під час розгляду справи;

7) не спілкуватися у справі з особами, що не входять до складу суду, без дозволу головуючого;

8) не збирати відомості у справі поза судовим засіданням.

Неявка без поважних причин у судове засідання народного засідателя вважається неповагою до суду.

Народний засідатель вправі:

1) брати участь у дослідженні всіх доказів, які мають значення для вирішення питань по справі, що розглядається за їх участі;

2) ставити питання підсудному, потерпілому, свідкам, експертам;

3) брати участь в огляді речових доказів, документів, а також під час провадження судом інших процесуальних дій;

4) просити головуючого роз’яснити норми закону, що стосуються справи, не зрозумілі для нього поняття, зміст оголошених у суді документів;

5) робити письмові нотатки під час судового засідання.

За рахунок Державного бюджету України народним засідателям за час виконання ними обов’язків по здійсненню правосуддя виплачується матеріальна винагорода. Це середньомісячний заробіток або пенсія, яку одержує народний засідатель. Якщо ж середньомісячний заробіток чи пенсія менші, ніж посадовий оклад судді того суду, де народний засідатель брав участь у здійсненні правосуддя, матеріальна винагорода виплачується в розмірі посадового окладу судді.

В разі коли народний засідатель приїжджає з іншого міста і на період розгляду справи в суді наймає житло чи для приїзду до суду користується громадським транспортом, йому виплачуються добові і відшкодовуються витрати на наймання житла та на проїзд.

Відповідно до ст. 119 Кодексу законів про працю на час виконання громадянами обов’язків народного засідателя їм гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Особи, винні в порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством (ст. 265 КЗпП).

Під час виконання народним засідателем обов’язків у суді керівник підприємства, установи, організації незалежно від форми власності не має права звільнити його з роботи або перевести на іншу роботу без його згоди. Не може бути звільнений з роботи чи переведений на іншу роботу народний засідатель і з мотивів виконання ним обов’язків у суді. Дії керівника підприємства, установи, організації, який допустив звільнення чи переведення на іншу роботу народного засідателя за названих обставин без його згоди, є грубим порушенням законодавства про працю і тягнуть відповідальність, передбачену ст. 41 КУпАП.

Для захисту прав і законних інтересів народних засідателів можуть застосовуватися такі заходи: а) їх особиста охорона, охорона їх житла та майна; б) видача їм зброї, засобів індивідуального захисту і сповіщення про небезпеку; в) встановлення телефону за місцем їх проживання; г) використання технічних засобів контролю і прослуховування їх телефонних та інших переговорів, візуальне спостереження; ґ) їх тимчасове розміщення у місцях, що забезпечують безпеку; д) забезпечення конфіденційності даних про об’єкти захисту; е) переведення їх на іншу роботу, направлення на навчання, заміна документів тощо (ст. 5 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів»).

Недоторканність народного засідателя під час його участі у розгляді справи поширюється на їх особистість, житло, службове приміщення, транспорт і засоби зв’язку, кореспонденцію, належне їм майно та документи. Народний засідатель не може бути без згоди Верховної Ради України затриманий чи заарештований до винесення обвинувального вироку судом, якщо він визнаний обвинуваченими по справі, в розгляді якої приймав участь у складі суду. Ця кримінальна справа розглядається у першій інстанції апеляційним судом.

Народний засідатель не зобов’язаний давати будь-які пояснення щодо суті розглянутих справ і нікому не підзвітний.

За прояв неповаги до народного засідателя, а також за перешкоджання посадовою особою під будь-яким приводом явці до суду народного засідателя настає адміністративна відповідальність (ст. 185-3, ст. 185-5 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

Кримінальну відповідальність тягне втручання у будь-якій формі в діяльність народного засідателя з метою перешкодити виконанню ними обов’язків або домогтися винесення неправосудного рішення (ст. 376 КК), а також погроза або насильство щодо народного засідателя, умисне знищення або пошкодження його майна, посягання на життя у зв’язку з його діяльністю, пов’язаною із справлянням правосуддя (ст. ст. 377, 378, 379 КК).

Важливою передумовою справедливого розгляду справи за участі представників народу є належний рівень оплати за виконання обов’язків народних засідателів у суді. Наразі розмір винагороди визначається виходячи з розміру середньомісячного заробітку чи пенсії народного засідателя, але не менш, ніж посадовий оклад судді відповідного суду. У разі коли народний засідатель на момент виконання обов’язків у суді тимчасово не працює, нарахування винагороди провадиться виходячи з розміру посадового окладу судді відповідного суду. Також йому відшкодовуються витрати на проїзд і наймання житла, а також виплачуються добові.

Зазначені виплати здійснюються судом за рахунок коштів, передбачених у Державному бюджеті України.

Кабінет Міністрів України своєю Постановою від 11 жовтня 2002 року № 1506 затвердив Порядок виплати винагороди та відшкодування витрат на проїзд і наймання житла, виплати добових народним засідателям і присяжним за час виконання ними обов’язків у суд і.

Відповідно до цього порядку:

1. З метою нарахування та виплати винагороди за час виконання обов’язків у суді:

народні засідателі і присяжні, звільнені за основним місцем роботи на час виконання обов’язків у суді, подають до суду довідку про звільнення від роботи та довідку про розмір середньомісячної заробітної плати за останні два місяці, що передують залученню працівника до виконання обов’язків у суді. Середньомісячна заробітна плата обчислюється у порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України;

народні засідателі і присяжні за час виконання обов’язків у суді заробітну плату за основним місцем роботи не отримують;

народні засідателі і присяжні, які перебувають на пенсії, подають до суду довідку про розмір пенсії, видану органом Пенсійного фонду за місцем проживання;

народні засідателі і присяжні, які тимчасово не працюють, подають до суду трудову книжку.

2. Розмір винагороди народним засідателям і присяжним за час виконання ними обов’язків у суді обчислюється шляхом множення середньоденного заробітку (пенсії) на кількість днів, протягом яких народний засідатель чи присяжний виконував обов’язки у суді.

Розмір середньоденного заробітку (пенсії) обчислюється шляхом ділення середньомісячної заробітної плати чи пенсії на кількість робочих днів (при нормальній тривалості робочого часу) місяця, в якому проводиться судове засідання.

У разі коли середньомісячна заробітна плата чи пенсія, з якої провадиться нарахування винагороди народним засідателям і присяжним за час виконання ними обов’язків у суді, нижча за розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, обчислення розміру винагороди провадиться виходячи з розміру посадового окладу судді відповідного суду.

У разі коли народний засідатель чи присяжний на момент виконання обов’язків у суді тимчасово не працює, нарахування винагороди провадиться виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (в розрахунку на день).

3. Виплата винагороди народним засідателям і присяжним за час виконання ними обов’язків у суді здійснюється судом за рахунок коштів державного бюджету згідно з кошторисом відповідного суду.

4. Відшкодування витрат на проїзд і наймання житла, виплата добових народним засідателям і присяжним провадяться у розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України для відряджень у межах України.

Стаття 63. Присяжні

1. Присяжними визнаються громадяни України, які у випадках, передбачених процесуальним законом, залучаються до здійснення правосуддя, забезпечуючи згідно з Конституцією України безпосередню участь народу у здійсненні правосуддя.

Статтею 127 Конституції України передбачено, що правосуддя здійснюють професійні судді та, у визначених законом випадках, народні засідателі і присяжні. Участь присяжних у розгляді справ спрямована на реалізацію принципу колегіальності у правосудді. Забезпечення їх участі у функціонуванні органів судової влади є ознакою демократичності, являє собою один із заходів соціального контролю за законністю і справедливістю діяльності суддів.

Присяжні відрізняються від народних засідателів обсягом і змістом своїх повноважень. Як свідчить законодавство багатьох розвинутих країн і світова практика, основна різниця полягає у тому, що вони приймають рішення з питання про винність чи невинність засудженого Присяжні відповідають на питання: чи доведено, що відповідне діяння, у вчиненні якого обвинувачується підсудний, мало місце; чи доведено, що це діяння вчинив підсудний; чи винний він у скоєнні цього діяння. Для вирішення питання про призначення покарання має суттєве значення думка присяжних про те, заслуговує чи не заслуговує підсудний полегкості, але у визначенні міри покарання засудженому і вирішенні Інших складних питань, що виникають при розгляді справи, присяжні не беруть участі

Таким чином, на відміну від народних засідателів, присяжні при здійсненні правосуддя не наділені статусом судді і не володіють усіма його правами.

Відповідно до коментованої статті присяжні залучаються до розгляду справ у випадках, передбачених процесуальним законом.

Присяжні як представники народу, залучені для здійснення правосуддя, є носіями судової влади в Україні і здійснюють правосуддя незалежно від законодавчої та виконавчої влади. Присяжні, як і професійні судді, під час здійснення правосуддя незалежні і підкоряються лише Конституції України і закону.

Суд присяжних закликаний забезпечити реалізацію конституційних засад судочинства: незалежності суддів, змагальності, гласності тощо. Суд присяжних позитивно впливатиме на якість досудового слідства (слідчі розумітимуть, що всі недоліки слідства викриватимуться в ході змагального процесу і суд не візьме на себе роль слідчого, тому вони вживатимуть заходів до виявлення всіх обставин — як тих, що викривають, так і тих, які виправдовують особу, притягнуту до відповідальності); на покращення роботи прокурорів, які в судових засіданнях повинні вміти проводити допити підсудних, потерпілих, свідків, аналізувати докази, виступати в дебатах.

Присяжний — це серйозний контролер діяльності професійного судді при розгляді конкретної справи.

Категорії справ, до розгляду яких залучатимуться присяжні, процесуальним законом ще не визначені. Передбачається, що суди присяжних утворюватимуться для розгляду кримінальних справ про особливо тяжкі злочини, за вчинення яких кримінальним законом передбачена можливість призначення покарання у вигляді довічного позбавлення волі, якщо обвинувачений заявив клопотання про розгляд справи судом присяжних.

Присяжним може бути особа, яка є громадянином України; досягла 30-річного віку; постійно проживає на території, на яку поширюється юрисдикція відповідного суду. Не можуть бути присяжними особи, включені до списку народних засідателів.

Порядок залучення присяжних до здійснення правосуддя регламентується кримінально-процесуальним законодавством.

РОЗДІЛ IV. ПОРЯДОК ЗАЙНЯТТЯ ПОСАДИ СУДДІ СУДУ ЗАГАЛЬНОЇ ЮРИСДИКЦІЇ

Глава 1. ЗАГАЛЬНІ ПОЛОЖЕННЯ

Стаття 64. Вимоги до кандидатів на посаду судді

1. На посаду судді може бути рекомендований громадянин України, не молодший двадцяти п’яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж роботи в галузі права не менш як три роки, проживає в Україні не менш як десять років та володіє державною мовою.

2. Не можуть бути рекомендовані на посаду судді громадяни:

1) визнані судом обмежено дієздатними або недієздатними;

2) які мають хронічні психічні чи інші захворювання, що перешкоджають виконанню обов’язків судді;

3) які мають не зняту чи не погашену судимість.

3. Додаткові вимоги до кандидатів на посаду судді у судах вищого рівня встановлюються цим Законом.

4. Для цілей цієї статті вважається:

1) вищою юридичною освітою — вища юридична освіта, здобута в Україні за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліста або магістра, а також вища юридична освіта за відповідним освітньо-кваліфікаційним рівнем, здобута в іноземних державах та визнана в Україні в установленому законом порядку;

2) стажем роботи у галузі права — стаж роботи особи за спеціальністю після здобуття нею вищої юридичної освіти за освітньо-кваліфікаційним рівнем не нижче спеціаліста.

Професійний суддя — це громадянин України, призначений Президентом України строком на 5 років у разі, якщо він вперше рекомендований на посаду судді, або обраний безстроково Верховною Радою України, і займає штатну суддівську посаду в одному з судів України відповідного рівня спеціалізації (місцевого, апеляційного, вищого спеціалізованого суду чи Верховного Суду України).

Наявність сильної і незалежної судової влади, висока якість і ефективність правосуддя залежать від особистості судді, його світогляду, правосвідомості, юридичної підготовки, професійності, морально-етичних якостей тощо.

Від ділових, особистих, моральних якостей судді залежить, чи здатний він протистояти спробам незаконного втручання у розгляд справ або «телефонному», «мітинговому» праву та іншим незаконним засобам впливу на суд. Високі моральні якості і правосвідомість, глибоке знання і правильне розуміння законодавства, правильне застосування законів мислення у процесі пізнання істини і прийняття рішення по суті, воля, витримка, вміння спокійно розібратися у складних питаннях, мужність, чесність, непідкупність, справедливість — це далеко не вичерпний перелік якостей, якими має володіти суддя.

Як зазначається у Кодексі професійної етики суд ді, затвердженому V з’їздом суддів України 24 жовтня 2002 р., суддя повинен бути прикладом законослухняності, неухильно додержувати присяги, завжди поводитись так, щоб зміцнювати віру громадян у чесність, незалежність, неупередженість і справедливість суду.

Професійні судді не можуть належати до політичних партій і профспілок, брати участь у політичній діяльності, мати представницький мандат, обіймати інші оплачувані посади чи виконувати якусь оплачувану роботу, крім наукової, викладацької та творчої. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, що забезпечує незалежність суддів» від 12 квітня 1996 р. № 4 наголошено, що чинним законодавством суддям заборонено виконувати не властиві суду функції, тому вони не можуть бути членами комітетів, комісій з боротьби зі злочинністю та залучатися до іншої роботи, якщо це може вплинути на їх незалежність при здійсненні правосуддя.

Залежно від того, до суду якого рівня претендує на посаду професійного судді кандидат, до нього висувається ряд вимог з тим, щоб суддею був призначений (обраний) громадянин, який тривалий час проживає в Україні, добре знає країну чинне законодавство, має достатній життєвий досвід і досвід правової роботи, зуміє правильно застосувати законодавство при вирішенні судових справ. Претендент на посаду судді повинен пройти конкурсний відбір і бути рекомендованим до призначення суддею відповідного суду Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.

Зокрема, суддею місцевого суду може бути особа, яка відповідає таким вимогам: а) є громадянином України; б) не молодша двадцяти п’яти років; в) має вищу юридичну освіту; г) має стаж роботи в галузі права (на посадах слідчого, прокурора, адвоката, помічника судді, консультанта у Верховному Суді У країни, вищому спеціалізованому суді, апеляційному суді, Міністерстві юстиції України тощо) не менш як три роки; д) проживає в Україні не менш як десять років; е) володіє державною мовою.

Суддею апеляційного суду може бути громадянин України, який: а) досяг на день обрання тридцяти років; б) має вищу юридичну освіту; в) має стаж роботи в галузі права не менш як п’ять років, в тому числі не менш як три роки на посаді судді; г) володіє державною мовою; д) проживає в Україні не менш як десять років.

Суддею спеціалізованого суду може бути громадянин України, який: а) не молодший тридцяти років; б) проживає в Україні не менш як десять років; в) володіє державною мовою; г) має фахову підготовку з питань юрисдикції спеціалізованого судді, вищу освіту у відповідній галузі знань (адміністративного, господарського права); д) має стаж роботи за спеціальністю не менше п’яти років.

Суддею Верховного Суду України може бути громадянин України, який: а) досяг на день обрання 35 років; б) має вищу юридичну освіту; в) має стаж роботи у галузі права не менш як десять років, в тому числі на посаді судді не менш як п’ять років; г) володіє державною мовою; д) проживає в Україні не менш як десять років.

Особливі вимоги, які пред’являються до кандидатів на зайняття посади судді Конституційного Суду України, визначаються Конституцією України та Законом України «Про Конституційний Суд України».

Суддею Конституційного Суду України може бути громадянин України, який: а) на день призначення досяг сорока років; б) має вищу юридичну освіту; в) має стаж роботи за фахом не менш як десять років (суддею, на посадах юридичного профілю в правоохоронних органах, наукових, навчальних та інших закладах); г) проживає в Україні протягом останніх двадцяти років; д) володіє державною мовою.

Якщо громадянин проживає в Україні з дня народження, але протягом останніх двадцяти років якийсь період проживав на території іншої країни, наприклад, працював у суді, правоохоронних органах чи у навчальному закладі іншої держави, він не може бути призначений суддею Конституційного Суду.

Такі підвищені вимоги до кандидатів на посади суддів Конституційного Суду пояснюються особливим місцем, яке займає цей Суд у судовій системі України — це єдиний орган конституційної юрисдикції в Україні. Судді цього Суду повинні забезпечити чітке і бездоганне виконання покладених на них повноважень, справедливий, якісний і неупереджений розгляд і вирішення справ, віднесених до компетенції Конституційного Суду.

Про порядок добору кандидатів у професійні судді, їх призначення чи обрання див. главу 2 і 3 розділу IV цього Закону.

З метою виключення можливості призначення чи обрання суддею громадянина, який в силу своїх психічних чи інших захворювань або з інших причин не може здійснювати судочинство, у коментованій статті передбачено, що на посаду професійного судді не можуть бути рекомендовані особи, які визнані судом обмежено дієздатними або недієздатними; мають хронічні психічні чи інші захворювання, що перешкоджають виконанню обов’язків судді; щодо яких провадиться дізнання, досудове слідство чи судовий розгляд кримінальної справи, або які мають не зняту чи не погашену судимість. Факт визнання громадянина обмежено дієздатним або недієздатним підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили. Наявність хронічного психічного чи іншого захворювання, що перешкоджає виконанню обов’язків судді, має бути підтверджена відповідним медичним висновком чи висновком психіатричної експертизи. Наявність судимості встановлюється з вироку суду, матеріалів про звільнення особи від відбування покарання. Факт провадження дізнання, досудового слідства чи судового розгляду кримінальної справи підтверджується відповідною довідкою органу, в провадженні якого знаходиться справа.

За вчинення дисциплінарного проступку суддя притягується до дисциплінарної відповідальності, зокрема за порушення; а) законодавства при розгляді судових справ; б) вимог, які ставляться до суддів щодо несумісності: суддя не може належати до політичних партій, профспілок, брати участь у будь-якій політичній діяльності, мати представницький мандат, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу, крім викладацької, наукової та творчої; в) обов’язків, покладених на суддю (судді зобов’язані: при здійсненні правосуддя дотримувати Конституцію та закони України, забезпечувати повний, всебічний та об’єктивний розгляд судових справ з дотриманням встановлених законом строків; додержувати вимоги, що ставляться до суддів, службову дисципліну та розпорядок роботи суду; не розголошувати відомості, що становлять державну, службову, комерційну та банківську таємницю, таємницю нарадчої кімнати, відомості про особисте життя громадян та інші відомості, про які вони дізналися під час розгляду справи в судовому засіданні і для забезпечення нерозголошення яких було прийнято рішення про закрите судове засідання; г) не допускати вчинків та будь-яких дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об’єктивності, неупередженості та незалежності.

Законом передбачена кримінальна відповідальність судді (суддів) за постановлення завідомо неправосудного вироку, рішення, ухвали або постанови (ст. 375 КК), за недопущення чи ненадання своєчасно захисника, а також грубе порушення права обвинуваченого, підсудного на захист (ст. 374 КК).

Підставою для припинення повноважень судді може бути: закінчення строку, на який суддю обрано чи призначено; досягнення суддею 65-ти років; неможливість виконувати свої повноваження за станом здоров’я; порушення суддею вимог щодо несумісності; порушення суддею присяги, набрання законної сили обвинувальним вироком щодо судді; припинення громадянства; визнання судді безвісно відсутнім або оголошення померлим; подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням; смерть судді.

Стаття 65. Добір кандидатів на посаду судді

1. Добір кандидатів на посаду судді здійснюється з числа осіб, які відпою, дають вимогам, установленим Конституцією України та статтею 64 цього Закону, за результатами проходження спеціальної підготовки та складення кваліфікаційного іспиту відповідно до вимог цього Закону.

2. При доборі кандидатів на посаду судді забезпечується рівність їхніх прав незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

3. Кожен, хто відповідає встановленим вимогам до кандидата на посаду судді, має право звернутися до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України з заявою про участь у доборі кандидатів на посаду судді.

Добір суддівських кадрів являє собою сукупність процедур з добору кандидатів на посаду судді на підставі аналізу й оцінки його професійних та особистих якостей, ступеня їх відповідності вимогам, встановленим законом, і вибір найбільш підготовлених кандидатів для виконання посадових обов’язків.

Кандидат на посаду судді — це особа, яка виявила бажання зайняти посаду судді, відповідає встановленим законодавством вимогам, пройшла спеціальну підготовку, склала кваліфікаційний іспит у порядку, встановленому цим Законом, і щодо якої внесене подання відповідному органу про призначення чи обрання на посаду судді.

Інститут кандидата на посаду судді існує вже у досить розвинутому вигляді у більшості країн світу. В цих країнах сформульовані вимоги до кандидатів на посади суддів, нормативно закріплена процедура оцінки знань, навичок, умінь, ділових та моральних властивостей кандидата, обов’язково передбачається навчання кандидатів на посади суддів у спеціальному учбовому закладі та стажування в суді. Тільки після цього порушується питання про можливість обрання конкретної особи на посаду судді.

На сучасному етапі розвитку суспільства та держави правові основи статусу кандидата на посаду судді закладено Конституцією і законами України «Про судоустрій і статус суддів», «Про Вищу раду юстиції». У цих нормативно-правових актах сформульовано перелік вимог, що висуваються до кандидатів, передбачені обмеження щодо допуску певних категорій осіб до здійснення судової влади, визначена компетенція відповідних органів щодо добору кандидатів, розроблено процедуру оцінки професійно важливих властивостей кандидатів та вступу їх на посаду. При доборі кандидатів на посади суддів забезпечується рівність їх прав незалежно від походження, соціального та майнового стану, расової та національної приналежності, статі, політичних поглядів, релігійних переконань та інших обставин.

У Загальній декларації прав людини проголошено, що всі люди народжуються вільними й рівними за своєю гідністю і правами. Кожна людина має всі права і всі свободи, проголошені цією Декларацією, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового, станового або іншого становища. Відповідно до ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Виходячи з наведених міжнародно-правових норм і конституційних прав і свобод кожному кандидату у професійні судді повинні бути забезпечені такі умови, які унеможливлювали б порушення його прав чи якусь дискримінацію з боку осіб, які здійснюють добір кандидатів,

Вивчення кадрових питань судів, прогнозування необхідної потреби в спеціалістах, ведення статистичного і персонального обліку даних про кадри судів, роботу з підготовки матеріалів щодо призначення, обрання та звільнення суддів покладено на Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

Добір кандидатів у професійні судді для призначення суддею вперше починається з прийняття заяв від осіб, бажаючих працювати суддями. Відбір проводиться на конкурсній основі з числа осіб, які є громадянами України, віком не молодші двадцяти п’яти років, мають вищу юридичну освіту і стаж роботи в галузі права не менш як три роки, проживають в Україні не менш як десять років і володіють державною мовою.

Кожен громадянин, хто відповідає цим вимогам, вправі звернутися з заявою до ВККСУ щодо рекомендації його для призначення професійним суддею. ВККСУ готує матеріали щодо призначення на посаду судді вперше чи обрання суддею безстроково, які направляє до Вищої ради юстиції.

Секція з питань підготовки подань для призначення суддів уперше Вищої ради юстиції готує подання і направляє його Президентові України.

Вища кваліфікаційна комісія суддів зобов’язана забезпечити формування корпусу професійних суддів, здатних кваліфіковано, сумлінно та неупереджено здійснювати правосуддя. З цією метою Комісія проводять відбір і рекомендування осіб для зайняття посади професійного судді та визначає рівень фахової підготовленості професійних, суддів.

Діючи в межах своїх повноважень щодо формування корпусу професійних суддів, Вища кваліфікаційна комісія суддів: а) перевіряє відповідність кандидатів у судді вимогам закону (чи є громадянином України, чи досяг віку, встановленого для зайняття посади професійного судді у відповідному суді, чи має вищу юридичну освіту і відповідний стаж роботи в галузі права, чи володіє державною мовою та який час проживає в Україні; б) проводить кваліфікаційний іспит кандидатів у судді, оцінює їх професійний рівень; в) приймає рішення про рекомендацію чи нерекомендацію кандидата для призначення на посаду судді.

Після одержання Вищою радою юстиції рішення Вищої кваліфікаційної комісії судів матеріали щодо кандидата на посаду судді вивчаються на секції з питань підготовки подань для призначення суддів уперше та звільнення їх з посад, після чого кандидатура на посаду судді розглядається персонально на засіданні Вищої ради юстиції за доповіддю члена Вищої ради юстиції, який діє за дорученням названої секції. Вища рада юстиції для здійснення своїх повноважень може витребовувати та одержувати необхідну інформацію та судові справи від судів, підприємств, установ, організацій, громадян та їх об’єднань. За результатами обговорення на засіданні приймається один із таких актів: подання про призначення судді чи рішення про відмову в поданні про призначення.

Про порядок призначення судді на посаду вперше див. ст. 72 цього Закону. Вища рада юстиції за рекомендацією Вищої кваліфікаційної комісії суддів вносить подання Президенту України про призначення громадянина України на посаду судді вперше. До подання Вищої ради юстиції додаються відповідні документи (див. ст. 29 Закону «Про Вищу раду юстиції»).

Вища кваліфікаційна комісія суддів України приймає рішення про рекомендацію для обрання суддею безстроково або про відмову в рекомендації для зайняття посади судді безстроково. За її поданням судді обираються безстроково Верховною Радою України, якщо немає обставин, що перешкоджають цьому.

Глава 2. Призначення на посаду судді

Стаття 66. Порядок призначення на посаду судді вперше

1. Призначення на посаду судді вперше здійснюється виключно в порядку, визначеному цим Законом, та включає такі стадії:

1) розміщення Вищою кваліфікаційною комісією суддів України на своєму веб-порталі оголошення про проведення добору кандидатів на посаду судді з урахуванням прогнозованої кількості вакантних посад суддів та опублікування такого оголошення в газетах «Голос України» та «Урядовий кур’єр»;

2) подання особами, які виявили бажання стати суддею, до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України відповідної заяви та документів, визначених цим Законом;

3) здійснення Вищою кваліфікаційною комісією суддів України на основі поданих кандидатами на посаду судді документів перевірки відповідності осіб вимогам, установленим до кандидата на посаду судді, та організація проведення стосовно них спеціальної перевірки в порядку, визначеному законом;

4) складення особами, які відповідають установленим вимогам до кандидата на посаду судді, іспиту перед Вищою кваліфікаційною комісією суддів України на виявлення рівня загальних теоретичних знань у галузі права;

5) направлення кандидатів, які успішно склали іспит та пройшли необхідні перевірки, для проходження спеціальної підготовки у спеціалізованому юридичному вищому навчальному закладі четвертого рівня акредитації;

6) направлення Вищою кваліфікаційною комісією суддів України кандидатів на посаду судді після успішного проходження ними підготовки у спеціалізованому юридичному вищому навчальному закладі четвертого рівня акредитації для проходження спеціальної підготовки у Національній школі суддів України;

7) допуск кандидатів, які успішно пройшли спеціальну підготовку, до складення кваліфікаційного іспиту перед Вищою кваліфікаційною комісією суддів України;

8) визначення Вищою кваліфікаційною комісією суддів України рейтингу кандидатів на посаду судді за результатами складення кваліфікаційного іспиту, зарахування їх до резерву на заміщення вакантних посад судді;

9) оголошення Вищою кваліфікаційною комісією суддів України у разі відкриття вакантних посад суддів конкурсу на заміщення таких посад серед кандидатів, які перебувають у резерві;

10) проведення Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, виходячи з рейтингу кандидата відповідно до кількості наявних вакантних посад судді добору серед кандидатів, які взяли участь у конкурсі, та внесення рекомендації Вищій раді юстиції про призначення кандидата на посаду судді;

11) розгляд на засіданні Вищої ради юстиції відповідно до рекомендації Вищої кваліфікаційної комісії суддів України питання про призначення кандидата на посаду судді та внесення в разі прийняття позитивного рішення подання Президентові України про призначення кандидата на посаду судді;

12) прийняття Президентом України рішення про призначення кандидата на посаду судді.

Однією з гарантій самостійності судів і незалежності суддів є особливий порядок призначення, обрання, притягнення до відповідальності та звільнення суддів.

Перше призначення на посаду професійного судді здійснюється Президентом України, а всі інші судді обираються безстроково Верховною Радою України.

Про порядок добору кандидатів у професійні судді див. ст. 68 цього Закону.

Відповідність кандидатів у судді вимогам, встановленим законом, перевіряє Вища кваліфікаційна комісія суддів. Вона ж проводить кваліфікаційний іспит кандидатів у судді і зараховує осіб, які успішно склали цей іспит, до кадрового резерву (ст. 70 Закону).

Особа, яка виявила бажання бути рекомендованою для призначення на посаду судді вперше, складає кваліфікаційний іспит, який полягає у виявленні знань та рівня професійної підготовки кандидата в судді, ступеня його готовності здійснювати правосуддя з питань юрисдикції даного суду. До складання кваліфікаційного іспиту допускаються особи, які відповідають вимогам, встановленим законом, та подали необхідні документи.

Про проведення добору кандидатів на посаду судді див. коментар до ст. 68 Закону.

Про подання особами, які виявили бажання стати суддею, до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України відповідної заяви та документів, див. коментар до ст. 67 Закону.

Про здійснення Вищою кваліфікаційною комісією суддів України перевірки відповідності осіб вимогам, установленим до кандидата на посаду судді, та організація проведення стосовно них спеціальної перевірки див. коментар до ст. 68 Закону.

Про складення особами, які відповідають установленим вимогам до кандидата на посаду судді, кваліфікаційного іспиту перед Вищою кваліфікаційною комісією суддів України див. коментар до ст. 70 Закону.

Про направлення кандидатів, які успішно склали іспит та пройшли необхідні перевірки, для проходження спеціальної підготовки див. коментар до ст. 69 Закону.

Про допуск кандидатів, які успішно пройшли спеціальну підготовку, до складення кваліфікаційного іспиту перед Вищою кваліфікаційною комісією суддів України та зарахування кандидатів, які успішно склали кваліфікаційний іспит, до резерву на заміщення вакантних посад судді, див. коментар до ст. 70 Закону.

Про оголошення Вищою кваліфікаційною комісією суддів України у разі відкриття вакантних посад суддів конкурсу на заміщення таких посад серед кандидатів, які перебувають у резерві, та внесення ВККСУ рекомендації Вищій раді юстиції про призначення кандидата на посаду судді див. коментар до ст. 71 Закону.

Про прийняття Президентом України рішення про призначення кандидата на посаду судді див. коментар до ст. 72 Закону.

Стаття 67. Подання кандидатом на посаду судді документів до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

1. Для участі у доборі кандидатів на посаду судді особа подає:

1) письмову заяву про участь у доборі кандидатів на посаду судді;

2) копію паспорта громадянина України;

3) анкету кандидата на посаду судді, що містить інформацію про нього;

4) копії дипломів про освіту, науковий ступінь або вчене звання;

5) виписку з трудової книжки про стаж роботи в галузі права;

6) висновок медичної установи про стан здоров’я кандидата (медичні установи, що надають такий висновок, а також форма висновку визначаються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України за погодженням з уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров’я);

7) письмову згоду на збирання, зберігання та використання інформації про кандидата з метою оцінки його готовності до роботи на посаді судді та проведення щодо нього спеціальної перевірки.

Форма і зміст заяви про участь у доборі кандидатів на посаду судді, анкети кандидата на посаду судді затверджуються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України та розміщуються на її офіційному веб-порталі.

Вимагати від кандидата надання документів, не передбачених цією частиною, забороняється.

2. Приймання документів завершується за два дні до проведення добору кандидатів. Заяви, що надійшли після зазначеного строку, не розглядаються.

3. До добору кандидатів на посаду судді допускаються особи, які подали всі необхідні документи. У разі відмови в допуску Вища кваліфікаційна комісія суддів України приймає вмотивоване рішення.

Стаття 67 коментованого Закону визначає перелік документів та відомостей, які зобов’язана подати особа для участі у доборі кандидатів на посаду судді (ст. 68 цього Закону).

Наведений у частині першій коментованої статті перелік є вичерпним, тому вимагати від кандидата надання документів, не включених до цього переліку, категорично забороняється.

Приймання документів завершується за два дні до проведення добору кандидатів (ст. 68 Закону). Заяви, що надійшли після зазначеного строку, не розглядаються.

До добору кандидатів на посаду судді допускаються усі особи, які подали всі необхідні документи, визначені частиною першою цієї статті. У разі відмови в допуску Вища кваліфікаційна комісія суддів України приймає вмотивоване рішення.

Стаття 68. Порядок проведення добору кандидатів на посаду судді

1. Добір кандидатів на посаду судді полягає у проходженні ними анонімного тестування (іспиту) з метою виявлення рівня їх загальних теоретичних знань та проведенні щодо них спеціальної перевірки відповідності їх установленим вимогам до кандидата на посаду судді. Проведення спеціальної перевірки здійснюється і щодо відомостей, поданих кандидатами особисто, у порядку, встановленому законом.

2. Для проведення спеціальної перевірки Вища кваліфікаційна комісія суддів України має право збирати інформацію про кандидата, звертатися із запитами для отримання інформації про кандидата на посаду судді до підприємств, установ, організацій усіх форм власності. За результатами розгляду таких запитів відповідна інформація подається у десятиденний строк до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України. Неподання такої інформації або надання її з порушенням установленого строку тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

3. Організації та громадяни мають право подавати до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України інформацію про кандидатів на посаду судді.

4. Особи, які відповідають установленим вимогам до кандидата на посаду судді, допускаються до складення іспиту.

Добір кандидатів на посаду судді включає:

1) проходження кандидатами анонімного тестування (іспиту) з метою виявлення рівня їх загальних теоретичних знань (ст. 70 цього Закону);

2) проведення щодо кандидатів спеціальної перевірки відповідності їх установленим вимогам до кандидата на посаду судді. Проведення спеціальної перевірки здійснюється і щодо відомостей, поданих кандидатами особисто, у порядку, визначеному коментованою статтею.

Так, відповідно до частини другої цієї статті, для проведення спеціальної перевірки Вища кваліфікаційна комісія суддів України має право збирати інформацію про кандидата, звертатися із запитами для отримання інформації про кандидата на посаду судді до підприємств, установ, організацій усіх форм власності. За результатами розгляду таких запитів відповідна інформація подається у десятиденний строк до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України. Ненадання такої інформації або надання її з порушенням установленого строку тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Організації та громадяни також мають право подавати до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України інформацію про кандидатів на посаду судді.

Особи, які відповідають установленим вимогам до кандидата на посаду судді, допускаються до складення кваліфікаційного іспиту (ст. 70 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

Стаття 69. Спеціальна підготовка кандидата на посаду судді

1. Спеціальна підготовка кандидата на посаду судді включає теоретичну підготовку судді у спеціалізованому юридичному вищому навчальному закладі четвертого рівня акредитації та практичну підготовку в Національній школі суддів України.

2. Програма та порядок проходження спеціальної підготовки кандидатами на посаду судді затверджуються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України за погодженням зі спеціалізованими юридичними вищими навчальними закладами четвертого рівня акредитації та Національною школою суддів України.

3. Спеціальна підготовка проводиться протягом шести місяців за рахунок коштів Державного бюджету України. На період проходження кандидатом підготовки за ним зберігається основне місце роботи, виплачується стипендія в розмірі не менше двох третин-від посадового окладу судді місцевого суду загальної юрисдикції.

4. За результатами спеціальної підготовки кандидати отримують відповідний документ установленого зразка. Матеріали щодо кандидатів, які успішно пройшли спеціальну підготовку, направляються до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України для складення кваліфікаційного іспиту.

5. У разі порушення кандидатом на посаду судді порядку проходження спеціальної підготовки, що призвело до його відрахування, або в разі припинення кандидатом проходження такої підготовки за власною ініціативою він повинен відшкодувати кошти, витрачені на його підготовку.

Спеціальна підготовка кандидата на посаду судді включає:

1) теоретичну підготовку судді у спеціалізованому юридичному вищому навчальному закладі четвертого рівня акредитації. Така підготовка на сьогодні здійснюється в двох вищих навчальних закладах: на факультеті підготовки професійних суддів Національної юридичної академії України ім. Я. Мудрого (згідно Розпорядження Президента України «Про підготовку професійних суддів» від 14 квітня 1999 року № 83/99-рп) та в Інституті підготовки професійних суддів при Одеській національній юридичній академії — нині Національному університеті «Одеська юридична академія» (згідно Указу Президента України «Про Інститут підготовки професійних суддів» від 27 грудня 2001 року № 1272/2001 та Розпорядження Кабінету Міністрів України «Про утворення Інституту підготовки професійних суддів» від 30 травня 2002 року № 278-р).

2) практичну підготовку в Національній школі суддів України, що утворюється на базі Академії суддів України (детальніше про це див. коментар до ст. 81 цього Закону).

Програма та порядок проходження спеціальної підготовки кандидатами на посаду судді затверджуються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України за погодженням зі спеціалізованими юридичними вищими навчальними закладами четвертого рівня акредитації, зокрема, вказаними вище, та Національною школою суддів України.

Спеціальна підготовка проводиться протягом шести місяців за рахунок коштів Державного бюджету України. На період проходження кандидатом підготовки за ним зберігається основне місце роботи, виплачується стипендія в розмірі не менше двох третин від посадового окладу судді місцевого суду загальної юрисдикції.

За результатами спеціальної підготовки кандидати отримують відповідний документ установленого зразка. Матеріали щодо кандидатів, які успішно пройшли спеціальну підготовку, направляються до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України для складення кваліфікаційного іспиту (ст. 70 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»),

У разі порушення кандидатом на посаду судді порядку проходження спеціальної підготовки, що призвело до його відрахування, або в разі припинення кандидатом проходження такої підготовки за власного ініціативою він повинен відшкодувати кошти, витрачені на його підготовку з Державного бюджету України. Порядок такого відшкодування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Стаття 70. Кваліфікаційний іспит

1. Кваліфікаційний іспит є атестуванням особи, яка пройшла спеціальну підготовку і виявила бажання бути рекомендованою для призначення на посаду судді.

2. Кваліфікаційний іспит полягає у виявленні належних теоретичних знань та рівня професійної підготовки кандидата на посаду судді, ступеня його готовності здійснювати правосуддя з питань юрисдикції відповідного суду, а також особистих і моральних якостей кандидата.

3. Кваліфікаційний іспит проводиться шляхом складення кандидатом на посаду судді письмового анонімного тестування та виконання практичного завдання з метою виявлення рівня практичних навичок та умінь у застосуванні закону.

4. Письмове анонімне тестування проводиться Вищою кваліфікаційною комісією суддів України у спеціально відведеному для цього приміщенні, хід тестування фіксується за допомогою технічних засобів відео- та звукозапису.

5. Порядок складення кваліфікаційного іспиту, методика оцінювання визначаються положенням, що затверджується Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.

6. Результати кваліфікаційного іспиту дійсні протягом трьох років.

7. Особа, яка не склала кваліфікаційний іспит, може бути допущена до складення такого іспиту повторно не раніш як через рік. Особа, яка не склала кваліфікаційний іспит повторно, може бути допущена до наступного іспиту не раніш як через два роки.

8. Вища кваліфікаційна комісія суддів України відповідно до кількості набраних кандидатами на посаду судді балів за результатами складення кваліфікаційного іспиту визначає рейтинг кандидатів та зараховує їх до резерву на заміщення вакантних посад суддів.

9. Інформація про результати кваліфікаційного іспиту та місце кандидата на посаду судді за рейтингом є загальнодоступною і розміщується на офіційному веб-порталі Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

10. Результати кваліфікаційного іспиту можуть бути оскаржені до Вищої ради юстиції, яка може скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та зобов’язати її провести повторний кваліфікаційний іспит кандидата на посаду судді, який подав скаргу.

Кваліфікаційний іспит — це атестування особи, яка пройшла спеціальну підготовку відповідно до статті 69 цього Закону та виявила бажання бути рекомендованою для призначення на посаду судді вперше. Воно полягає у виявленні належних теоретичних знань та рівня професійної підготовки кандидата, ступеня його готовності здійснювати правосуддя з питань юрисдикції відповідного суду, а також особистих і моральних якостей кандидата.

Після проходження кандидатом письмового тестування та виконання практичного завдання Вища кваліфікаційна комісія відповідно до кількості набраних балів за результатами складення кандидатами кваліфікаційного іспиту визначає рейтинг кандидатів та зараховує їх до резерву на заміщення вакантних посад суддів, що дає останнім право брати участь у конкурсі на зайняття вакантної посади судді, що проводиться ВККСУ відповідно до статті 71 цього Закону.

Хід складання кваліфікаційного іспиту повинен протоколюватися і фіксуватися за допомогою технічних засобів відео- та звукозапису, а всі матеріали іспиту підлягають зберіганню в архіві як офіційні документи. Результати складеного кваліфікаційного іспиту дійсні протягом трьох років.

Освіченість і професійність суддів є найкращою гарантією незалежності суддів. Щоб забезпечити таку гарантію, застосовується система конкурсного підбору кадрів. В разі, якщо особа не склала кваліфікаційний іспит, вона може бути допущена до його складання повторно не раніш як через рік. А особа, яка не склала кваліфікаційний іспит повторно, може бути допущена до наступного іспиту не раніш як через два роки.

Як визначено у частині восьмій коментованої статті, всі особи, які успішно слали кваліфікаційний іспит, зараховуються Вищою кваліфікаційною комісією суддів до резерву на заміщення вакантних посад суддів.

Відповідно до Положення про формування кадрового резерву на посади суддів місцевих та апеляційних судів, затвердженого Наказом Державної судової адміністрації України від 4 серпня 2006 року № 9, кадровий резерв на посади суддів загальних і спеціалізованих місцевих та загальних і спеціалізованих апеляційних судів (далі — кадровий резерв) створюється для заміщення посад суддів місцевих та апеляційних судів.

Формування кадрового резерву повинно забезпечити усунення недоліків при доборі кандидатів на посади суддів місцевих загальних, місцевих спеціалізованих, апеляційних загальних та апеляційних спеціалізованих судів, яке буде сприяти підвищенню ефективності роботи суддівського корпусу, здатного кваліфіковано, сумлінно та неупереджено здійснювати правосуддя на професійній основі.

Кадровий резерв формується за заявами кандидатів:

1) на посади суддів місцевих загальних і місцевих спеціалізованих судів з:

осіб, які успішно склали кваліфікаційний іспит, але не рекомендовані кандидатами у професійні судді за браком вакантних посад;

осіб, які успішно склали кваліфікаційний іспит, рекомендовані кандидатами у професійні судді, але не рекомендовані Вищою радою юстиції з причин, якщо за кандидата проголосувало менше половини від конституційного складу Вищої ради юстиції (після отримання рішення Вищої ради юстиції);

осіб, які раніше обіймали посаду судді, з часу звільнення яких з посади судді минуло менше встановленого законом строку, необхідного для складання кваліфікаційного іспиту;

суддів, які працюють на посаді судді та бажають перевестися на роботу до іншого суду;

2) на посади суддів апеляційних загальних та апеляційних спеціалізованих суддів з:

суддів місцевих судів, які досягли 30 років, мають вищу юридичну освіту, стаж роботи у галузі права не менше ніж п’ять років, у тому числі не менше ніж три роки на посаді судді;

суддів місцевих судів, які досягли 30 років, мають стаж роботи на посаді судді місцевого суду не менше ніж три роки та мають фахову підготовку з питань юрисдикції спеціалізованого суду (на заміщення посади судді апеляційного спеціалізованого суду);

осіб, які раніше уже обіймали посаду судді не менше трьох років, але на час подання заяви не займають посаду судді і з часу звільнення яких з посади судді минуло менше встановленого законом строку, необхідного для складання кваліфікаційного іспиту;

суддів, які працюють на посаді судді апеляційного суду та бажають перевестися на роботу до іншого апеляційного суду.

Кандидат на посаду судді, який зарахований до кадрового резерву на заміщення вакантної посади судді, перебуває у резерві три роки з моменту складення кваліфікаційного іспиту.

Перебування кандидата у кадровому резерві припиняється у разі:

припинення його громадянства;

набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього;

визнання його безвісно відсутнім або оголошення померлим;

подання ним заяви про відкликання своїх документів про перебування у кадровому резерві;

у зв’язку із закінченням трирічного терміну дії результатів кваліфікаційного іспиту;

досягнення ним 65 років.

Один і той же кандидат на посаду професійного судді може подати заяву про зарахування його до кадрового резерву на посаду судді одночасно до декількох судів України.

Облік осіб, зарахованих до кадрового резерву на посаду суддів, ведеться за датою його зарахування до кадрового резерву Вищою кваліфікаційною комісією суддів України. Для кандидатів на посаду судді вперше строк перебування в кадровому резерві не може перевищувати трьох років із дати складення кваліфікаційного іспиту.

Державна судова адміністрація України розробляє єдині форми списків і надсилає в територіальні управління для заповнення (оформлення). Територіальне управління державної судової адміністрації формує списки кадрового резерву кандидатів на заміщення вакантних посад суддів: загальний та на відповідний суд. Ці списки затверджуються один раз на півроку.

Інформація про зарахування кандидатів до кадрового резерву конкретного суду надсилається голові цього суду.

Контрольні списки кадрового резерву суддів публікуються територіальними управліннями державної судової адміністрації один раз на півроку в місцевих засобах масової інформації та розміщуються на веб-сайті Державної судової адміністрації України.

Поновлення списків кадрового резерву щодо зміни осіб, які перебувають у кадровому резерві, місця роботи, проживання, а також поновлення нових довідок про дієздатність, відсутність судимості проводиться державною судовою адміністрацією у грудні поточного року, але не пізніше 15 січня наступного року, при цьому кандидатами надаються довідки про психіатричний і наркологічний огляд та стан здоров’я.

З особами, зарахованими до відповідного кадрового резерву, проводиться робота згідно із затвердженими Головою Вищої кваліфікаційної комісії суддів та погодженими із Національною школою суддів чи її регіональними відділеннями річними планами, де передбачається:

систематичне навчання шляхом самоосвіти, підготовка та виконання особистого плану;

участь у роботі семінарів, нарад, конференцій з проблемних питань діяльності судової системи;

участь у підготовці проектів актів законодавства, інших нормативних документів;

залучення до аналітичної роботи, підготовки матеріалів до виступів, доповідей для семінарів, нарад та виконання окремих доручень;

проходження практичних занять безпосередньо у судах.

У разі відкриття вакансії на посаду судді остаточне рішення щодо кандидатури, яка рекомендується на заміщення вакансії, приймається Вищою кваліфікаційною комісією суддів України у порядку, визначеному цим Законом.

Стаття 71. Проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді

1. Для проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді Вища кваліфікаційна комісія суддів України розміщує відповідну інформацію на своєму офіційному веб-порталі та публікує таке оголошення в газетах «Голос України» та «Урядовий кур'єр» не пізніше ніж за місяць до проведення конкурсу.

2. В оголошенні про конкурс зазначаються найменування судів, де є вакантні посади судді, кількість таких посад, умови проведення конкурсу, дата, час і місце проведення конкурсу.

3. Кандидати на посаду судді, які перебувають у резерві та виявили бажання взяти участь у конкурсі на заміщення вакантних посад судді, у встановлений строк подають до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України письмові заяви.

4. Вища кваліфікаційна комісія суддів України проводить конкурс на заміщення вакантних посад судді та здійснює добір кандидатів з урахуванням результатів кваліфікаційного іспиту і кількості набраних кандидатами балів. Кількість набраних балів є першочерговим критерієм при проведенні Вищою кваліфікаційною комісією суддів України конкурсного добору кандидатів на зайняття вакантних посад судді. У, разі набрання кандидатами однакової кількості балів перевага надається тому кандидату, який має більший стаж роботи у галузі права.

5. За результатами конкурсного добору Вища кваліфікаційна комісія суддів України надсилає до Вищої ради юстиції відповідно до кількості вакантних посад судді рекомендації про призначення кандидатів суддями.

6. Відповідно до внесеної Вищою кваліфікаційною комісією суддів України рекомендації Вища рада юстиції на своєму засіданні розглядає питання про призначення кандидата на посаду судді та в разі прийняття позитивного рішення вносить подання Президентові України про призначення кандидата на посаду судді.

Для відбору кандидатів для призначення на посаду судді вперше проводиться конкурс на зайняття вакантної посади судді. Для проведення такого конкурсу Вища кваліфікаційна комісія суддів України розміщує відповідну інформацію на своєму офіційному веб-порталі та публікує таке оголошення в газетах «Голос України» та «Урядовий кур’єр» не пізніше ніж за місяць до проведення конкурсу. В оголошенні про конкурс зазначаються найменування судів, де є вакантні посади судді, кількість таких посад, умови проведення конкурсу, дата, час і місце проведення конкурсу.

Кандидати на посаду судді, які перебувають у резерві та виявили бажання взяти участь у конкурсі на заміщення вакантних посад судді, у встановлений строк подають до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України письмові заяви.

Вища кваліфікаційна комісія суддів України здійснює добір кандидатів з урахуванням результатів кваліфікаційного іспиту і кількості набраних кандидатами балів. Остання є першочерговим критерієм при проведенні конкурсного добору кандидатів на зайняття вакантних посад судді. У разі набрання кандидатами однакової кількості балів перевага надається тому кандидату, який має більший стаж роботи у галузі права.

За результатами конкурсного добору Вища кваліфікаційна комісія суддів України надсилає до Вищої ради юстиції відповідно до кількості вакантних посад судді рекомендації про призначення кандидатів суддями, відповідно до якої Вища рада юстиції на своєму засіданні розглядає питання про призначення кандидата на посаду судді та в разі прийняття позитивного рішення вносить подання Президентові України про призначення кандидата на посаду судді (див. ст. 72 цього Закону).

Стаття 72. Призначення на посаду судді

1. Призначення на посаду судді здійснюється Президентом України на підставі подання Вищої ради юстиції протягом тридцяти днів з дня отримання такого подання.

Відповідно до Конституції України Президент України призначає суддів на посаду судді вперше строком на п’ять років. Для призначення особи на посаду судді вперше Президент України видає Указ протягом тридцяти днів з дня отримання подання Вищої ради юстиції про призначення кандидата на посаду судді.

Указом Президента України від 30 червня 2004 року № 697/2004 (з наступними змінами) затверджено Положення, яке визначає порядок розгляду питань та підготовки матеріалів щодо призначення на посаду професійного судді вперше.

Відповідно до цього Положення, перше призначення на посаду професійного судді відповідно до частини першої статті 128 Конституції України здійснюється Президентом України.

Перевірка відповідності кандидатів у судді вимогам, установленим законом, добір, проведення кваліфікаційного іспиту і рекомендування осіб для зайняття посади судді відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» здійснюється ВККСУ. Особа, яка відповідає вимогам до кандидата в судді, встановленим частиною третьою статті 127 Конституції України (далі — кандидат), має право звернутися до Вищої кваліфікаційної комісії суддів із заявою про рекомендацію її для призначення професійним суддею, подавши документи за переліком, визначеним статтею 67 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Кандидатові, який відповідає вимогам, установленим законом, кваліфікаційною комісією суддів надсилається повідомлення про визначені дату і час складання кваліфікаційного іспиту.

Вища рада юстиції за рекомендацією Вищої кваліфікаційної комісії суддів, підготовленої за результатами складання кандидатом кваліфікаційного іспиту, розгляду та перевірки поданих ним документів вносить Президенту України подання про призначення громадянина України на посаду судді вперше. Надіслання такого подання здійснює Голова Вищої ради юстиції.

Попередній розгляд внесеного на розгляд Президентові України Вищою радою юстиції подання про призначення на посаду судді здійснюється в установленому порядку в Адміністрації Президента України.

Призначення громадянина України на посаду судді вперше здійснюється указом Президента України. У разі відхилення Президентом України подання Вищої ради юстиції про призначення громадянина України на посаду судді вперше матеріали щодо призначення повертаються до Вищої ради юстиції.

Стаття 73. Переведення судді до іншого суду в межах п’ятирічного строку

1. Суддя у межах п’ятирічного строку може бути переведений на роботу на посаді судді до іншого місцевого суду за його письмовою заявою до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про рекомендування його на посаду судді відповідного суду.

2. Переведення судді на роботу на посаді судді до іншого суду здійснюється за результатами конкурсу на заміщення вакантної посади судді.

3. У разі участі в конкурсі на заміщення вакантної посади судді в іншому суді того ж рівня і юрисдикції за бажанням судді можуть бути враховані результати його попереднього кваліфікаційного іспиту.

4. За однакових результатів конкурсу перевага надається тому кандидату, який має більший стаж роботи на посаді судді.

5. Переведення судді у межах п’ятирічного строку на роботу на посаді судді до суду іншої юрисдикції здійснюється за результатами складення суддею кваліфікаційного іспиту відповідно до цього Закону.

6. Переведення судді у межах п’ятирічного строку здійснюється Президентом України.

Суддя не може бути переведений на іншу посаду або до іншого суду без його згоди.

Підставою для переведення судді з одного місцевого суду до іншого є його письмова заява. На підставі цієї заяви та подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Президент України видає Указ про переведення судді з одного суду до іншого.

Переведення судді на роботу на посаді судді до іншого суду того ж рівня і юрисдикції здійснюється за результатами конкурсу на заміщення вакантної посади судді. За однакових результатів такого конкурсу перевага надається тому кандидату, який має більший стаж роботи на посаді судді. На підставі заяви судді за результатами такого конкурсу Вища кваліфікаційна комісія суддів України здійснює відповідне подання, на підставі якого Президент України видає Указ про переведення судді з одного суду до іншого.

Заява судді про переведення до суду іншої юрисдикції є підставою для складання таким суддею кваліфікаційного іспиту (ст. 70 цього Закону). У цьому випадку на суддю, що має скласти іспит, голова відповідного суду складає характеристику, в якій відображаються ділові та моральні якості судді, дається оцінка його професійної діяльності. Характеристику на голову суду для складання кваліфікаційного іспиту складає голова відповідного суду вищого рівня.

Подання голови відповідного суду разом з характеристикою, обліковими та іншими матеріалами направляється до ВККСУ для проведення кваліфікаційного іспиту. На підставі заяви судді за результатами складеного ним іспиту Вища кваліфікаційна комісія суддів України здійснює відповідне подання, на підставі якого Президент України видає Указ про переведення судді з суду однієї юрисдикції до суду іншої юрисдикції.

Глава 3. РОЗГЛЯД ПИТАННЯ ПРО ОБРАННЯ НА ПОСАДУ СУДДІ БЕЗСТРОКОВО

Стаття 74. Порядок обрання на посаду судді безстроково

1. Порядок обрання на посаду судді безстроково встановлюється цим Законом та Регламентом Верховної Ради України.

2. Суддя, строк повноважень якого закінчився, за його заявою має бути рекомендований Вищою кваліфікаційною комісією суддів України для обрання його Верховною Радою України на посаду судді безстроково, якщо відсутні визначені законом обставини, що перешкоджають цьому.

3. Обрання на посаду судді безстроково здійснюється в такому порядку:

1) кандидат звертається з письмовою заявою до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про рекомендування його для обрання на посаду судді безстроково;

2) Вища кваліфікаційна комісія суддів України повідомляє про підготовку матеріалів щодо кандидата на посаду судді безстроково на своєму офіційному веб-порталі та в офіційних засобах масової інформації;

3) Вища кваліфікаційна комісія суддів України перевіряє відомості про кандидата, враховує показники розгляду кандидатом справ;

4) Вища кваліфікаційна комісія суддів України приймає рішення про рекомендування чи відмову у рекомендуванні його для обрання на посаду судді безстроково і в разі рекомендування направляє відповідне подання до Верховної Ради України;

5) Верховна Рада України відповідно до подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України приймає рішення про обрання на посаду судді безстроково в порядку, встановленому законом.

Для обрання на посаду судді безстроково вимагається вчинення таких юридичних дій:

1) звернення кандидата з письмовою заявою до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про рекомендування його для обрання на посаду судді безстроково (ст. 75 Закону);

2) повідомлення Вищою кваліфікаційною комісію суддів України про підготовку матеріалів щодо кандидата на посаду судді безстроково на своєму офіційному веб-порталі та в офіційних засобах масової інформації (ст. 76 Закону);

3) здійснення ВККСУ перевірки відомостей про кандидата із врахуванням показників розгляду кандидатом справ (ст. 76 Закону);

4) прийняття ВККСУ рішення про рекомендування чи відмову у рекомендуванні його для обрання на посаду судді безстроково (ст. 77 Закону);

5) направлення ВККСУ подання про обрання кандидата на посаду судді безстроково до Верховної Ради України (ст. 78 Закону);

6) прийняття Верховною Радою України відповідно до подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України рішення про обрання на посаду судді безстроково (ст. 79 Закону, ст. 215 Регламенту Верховної Ради України).

Стаття 75. Звернення кандидата на посаду судді безстроково до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

1. Кандидат на посаду судді безстроково не пізніше ніж за шість місяців до закінчення строку перебування на посаді судді звертається до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України із заявою про рекомендування його для обрання на посаду судді безстроково.

2. Із заявою до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про рекомендування для обрання на посаду судді безстроково може звернутися також кандидат, якого звільнено з посади судді у зв’язку із закінченням строку, на який його було призначено, та який раніше не звертався до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України із заявою про обрання його на посаду судді безстроково, протягом трьох років з часу звільнення.

3. Кандидат, час звільнення якого з посади судді у зв’язку із закінченням строку, на який його було призначено, перевищує зазначений у частині другій цієї статті строк, може бути рекомендований Вищою кваліфікаційною комісією суддів України для обрання на посаду судді безстроково після складення кваліфікаційного іспиту відповідно до вимог цього Закону.

4. Для участі у доборі кандидат на обрання суддею безстроково подає:

1) письмову заяву про рекомендування кандидата для обрання на посаду судді безстроково;

2) копію паспорта громадянина України;

3) анкету кандидата на посаду судді безстроково, що містить інформацію про нього;

4) копії дипломів про освіту, науковий ступінь або вчене звання;

5) виписку з трудової книжки про стаж роботи на посаді судді;

6) висновок медичної установи про стан здоров’я кандидата (медичні установи, що надають такий висновок, а також його форма визначаються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України за погодженням з уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров’я);

7) декларацію про майновий стан;

8) письмову згоду на збирання, зберігання та використання інформації про нього з метою оцінки його готовності до роботи на посаді судді безстроково.

Форма і зміст заяви про рекомендування кандидата для обрання на посаду судді безстроково, анкети кандидата на посаду судді безстроково затверджуються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України та розмішуються на її офіційному веб-порталі.

5. Вимагати від кандидата надання документів, не передбачених цією статтею, забороняється, крім випадків необхідності надання пояснень у зв’язку з інформацією щодо його діяльності на посаді судді.

Коментована стаття встановлює строки і вимоги для звернення судді, призначеного на посаду судді вперше, із заявою про рекомендування його для обрання на посаду судді безстроково Верховною Радою України.

З цією заявою суддя зобов’язаний звернутися до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України не пізніше як за шість місяців до закінчення строку перебування на посаді судді. Та у разі пропущення ним цього строку такий кандидат все ж може бути рекомендований Вищою кваліфікаційною комісією суддів України для обрання на посаду судді безстроково після складення кваліфікаційного іспиту відповідно до вимог цього Закону (див. коментар до ст. 70 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

Для участі у доборі кандидат на обрання суддею безстроково подає: 1) письмову заяву про рекомендування кандидата для обрання на посаду судді безстроково; 2) копію паспорта громадянина України; 3) анкету кандидата на посаду судді безстроково, що містить інформацію про нього; 4) копії дипломів про освіту, науковий ступінь або вчене звання; 5) виписку з трудової книжки про стаж роботи на посаді судді; 6) висновок медичної установи про стан здоров’я кандидата (медичні установи, що надають такий висновок, а також його форма визначаються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України за погодженням з уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров’я); 7) декларацію про майновий стан; 8) письмову згоду на збирання, зберігання та використання інформації про нього з метою оцінки його готовності до роботи на посаді судді безстроково.

Форма і зміст заяви, анкети кандидата на посаду судді безстроково затверджуються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України та розміщуються на її офіційному веб-порталі.

Частиною п’ятою коментованої статті встановлено, що Вища кваліфікаційна комісія суддів України, приймаючи документи кандидата на обрання суддею безстроково за переліком, викладеним вище, не має права вимагати від нього надання будь- яких інших документів, крім тих, що містяться у цьому переліку, за винятком випадків необхідності надання пояснень у зв’язку з інформацією щодо його діяльності на посаді судді.

Стаття 76. Порядок розгляду Вищою кваліфікаційною комісією суддів України питання про обрання кандидата на посаду судді безстроково

1. Вища кваліфікаційна комісія суддів України повідомляє про підготовку матеріалів щодо кандидата на посаду судді безстроково на своєму офіційному веб-порталі та в офіційних засобах масової інформації.

2. Вища кваліфікаційна комісія суддів України розглядає питання, пов’язані з обранням кандидата на посаду судді безстроково, не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку перебування його на посаді судді.

3. Вища кваліфікаційна комісія суддів України здійснює перевірку дотримання кандидатом на посаду судді безстроково вимог статті 127 Конституції України, статей 53, 64 цього Закону, а також розглядає звернення громадян, громадських організацій, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо діяльності кандидата.

4. Кандидат, стосовно якого розглядається питання про обрання на посаду судді безстроково, має право ознайомитися з інформацією щодо його діяльності, запитами Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та відповідями на них.

Порядок розгляду ВККСУ питання про обрання кандидата на посаду судді безстроково встановлюється коментованою статтею Закону та регламентом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Частиною першою цієї статті передбачено обов’язок ВККСУ висвітлювати процес підготовки матеріалів щодо кожного кандидата на посаду судді, чиї заяви знаходяться у провадженні Комісії, на офіційному веб-порталі та в офіційних засобах масової інформації (газети «Голос України» та «Урядовий кур’єр»).

Кандидат, стосовно якого розглядається питання про обрання на посаду судді безстроково, має право ознайомитися з усією інформацією щодо його діяльності, запитами Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, одержаними в ході перевірки дотримання кандидатом вимог статті 127 Конституції України, статей 53, 64 цього Закону, а також розгляду звернень громадян, громадських організацій, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо діяльності кандидата, та відповідями на них.

За результатами розгляду питання ВККСУ ухвалює рішення про рекомендування чи про відмову у рекомендуванні кандидата для обрання на посаду суд ді безстроково (див. коментар до ст. 77 цього Закону).

Стаття 77. Прийняття рішення про рекомендування чи відмову у рекомендуванні кандидата для обрання на посаду судді безстроково

1. Рішення про рекомендування чи відмову у рекомендуванні кандидата для обрання на посаду судді безстроково приймається у присутності кандидата в порядку, встановленому Регламентом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, на засіданні Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та оголошується відразу після прийняття.

2. Рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про відмову у рекомендуванні кандидата для обрання на посаду судді безстроково може бути оскаржено до Вищої ради юстиції у порядку, встановленому Законом України «Про Вищу раду юстиції».

3. У разі залишення Вищою радою юстиції рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про відмову у рекомендуванні кандидата для обрання на посаду судді безстроково в силі Вища рада юстиції вносить Президентові України подання про звільнення цього кандидата з посади судді.

При вирішенні питання про надання Вищою кваліфікаційною комісією суддів України рекомендації судді, строк повноважень якого закінчився, для його обрання на посаду безстроково необхідно виходити зі спеціальної норми, спрямованої на врегулювання цього питання, — ч. 2 ст. 74 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка встановлює, що суддя, строк повноважень якого закінчився, за його заявою має бути рекомендований для обрання суддею безстроково, якщо відсутні визначені законом обставини, що перешкоджають цьому.

Аналіз чинного законодавства на предмет визначення законодавчо встановлених обставин, які унеможливлюють обрання судді на посаду безстроково, дає підстави для висновку про можливість надання Вищою кваліфікаційною комісією суддів України рекомендації навіть суддям, щодо яких провадиться дізнання, досудове слідство чи судовий розгляд кримінальної справи.

Такий висновок обґрунтовується особливістю правового статусу особи, яка відповідно до закону є носієм судової влади в Україні. Згідно коментованого Закону з моменту призначення на посаду судді особа набуває статусу професійного судді і користується всім обсягом прав і обов’язків, передбачених Конституцією та законами України для професійних суддів.

До моменту звільнення з посади на суддю поширюються всі гарантії незалежності суддів. Згідно цього Закону гарантії незалежності судді, включаючи, серед іншого, заходи його правового захисту, поширюються на всіх суддів України. Незалежність суддів забезпечується, зокрема, встановленим законом порядком їх обрання (призначення) та звільнення з посади.

Згідно коментованого Закону в Україні реалізується принцип єдиного статусу суддів, що є невід’ємним елементом забезпечення функціонування судів як єдиної системи. Виходячи з цього, на осіб, які мають статус професійного судді і стосовно яких має розглядатися питання про надання рекомендації для обрання їх на посаду безстроково, поширюється вимога, за якою суддя не може належати до політичних партій та профспілок, брати участь у будь-якій політичній діяльності, мати представницький мандат, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу, крім наукової, викладацької та творчої. Разом з тим таке обмеження громадянських прав не передбачено для інших кандидатів на посаду судді, що свідчить про різний правовий статус окремих категорій осіб: кандидатів, які вперше претендують на посаду судді, а також професійних суддів, чий строк повноважень закінчився, і як, відтак, претендують на обрання на посаду судді безстроково.

Професійний суддя, питання щодо рекомендації якого на посаду має розглядатися, набуває принципово іншого статусу, ніж особа, яка претендує на зайняття суддівської посади вперше. По-перше, обрання здійснюється колегіальним органом шляхом голосування; по-друге, обрання здійснюють на посаду безстроково.

Конституція і коментований Закон, визначаючи умови, за яких особа має право на зайняття посади судді, передбачає, що «не може бути суддею особа, яка має судимість, обмежена у дієздатності або визнана недієздатною за рішенням суду». Встановлюючи зазначене обмеження, Закон не містить норми, яка визначає наслідком для особи, яка вже має статус професійного судді, неможливість перебування на посаді судді, навіть у разі, коли щодо неї провадиться дізнання, досудове слідство чи судовий розгляд кримінальної справи.

Таким чином, ч. 1 ст. 65 Закону «Про судоустрій і статус суддів» передбачає, що добір кандидатів у професійні судді здійснюються з числа осіб, які відповідають вимогам, встановленим Конституцією та статтею 64 цього Закону, за результатами проходження спеціальної підготовки (ст. 69 Закону) та складення кваліфікаційного іспиту (ст. 70 Закону) відповідно до вимог цього Закону.

Вища кваліфікаційна комісія суддів, вирішуючи питання про рекомендацію кандидата для призначення (обрання) на посаду судді, повинна враховувати не тільки результати виконання письмового завдання, усні відповіді на запитання як рівень його професійних знань, а й особисті та моральні якості кандидата. Інформацію такого характеру Вища кваліфікаційна комісія має право витребовувати від органів МВС, СБУ, прокуратури, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, а також громадян та їх об’єднань. Посадові особи, які безпідставно відмовляють у наданні інформації чи ухиляються від її надання, несуть відповідальність відповідно до закону.

Стаття 78. Подання про обрання кандидата на посаду судді безстроково

1. Подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та прийняте нею рішення про рекомендування кандидата для обрання на посаду судді безстроково направляється до Верховної Ради України не пізніш як за місяць до закінчення строку перебування такого кандидата на посаді судді.

2. У поданні зазначаються прізвище, ім’я, по батькові кандидата, найменування та місцезнаходження суду, до якого пропонується обрати кандидата.

Подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та прийняте нею відповідно до статті 77 цього Закону рішення про рекомендування кандидата для обрання на посаду судді безстроково направляється до Верховної Ради України не пізніш як за місяць до закінчення строку перебування такого кандидата на посаді судді.

У цьому подання повинні бути зазначені прізвище, ім’я, по батькові кандидата, а також найменування та місцезнаходження суду, до якого пропонується обрати кандидата

Це подання розглядається Верховною Радою України у порядку, визначеному ст. 79 коментованого Закону та статтею 215 Регламенту Верховної Ради України.

Стаття 79. Розгляд питання та прийняття Верховною Радою України рішення про обрання кандидата на посаду судді безстроково

1. Порядок розгляду питання та прийняття Верховною Радою України рішення про обрання кандидата на посаду судді безстроково встановлюється цим Законом та Регламентом Верховної Ради України.

2. Питання про обрання кандидата на посаду судді безстроково розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок.

3. Розгляд питання про обрання кандидата на посаду судді безстроково на пленарному засіданні Верховної Ради України починається з доповіді Голови

Вищої кваліфікаційної комісії суддів України або члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який діє за його дорученням.

4. Рішення про обрання кандидата на посаду судді безстроково приймається більшістю від конституційного складу Верховної Ради України і оформляється постановою Верховної Ради України.

5. Особа, обрана на посаду судді безстроково, набуває статусу судді з дня набрання чинності відповідною постановою Верховної Ради України.

6. У разі неодержання кандидатом на посаду судді безстроково кількості голосів, визначеної частиною четвертою цієї статті, знову проводиться голосування.

Згідно ст. 215 Регламенту Верховної Ради України, Верховна Рада України відповідно до пункту 27 частини першої статті 85 Конституції України обирає:

1) професійного суддю безстроково, термін повноважень якого на посаді судді закінчився;

2) суддею безстроково особу, яка раніше уже обіймала посаду судді не менше п’яти років, але на час розгляду питання про обрання не займає посаду судді;

3) суддею раніше обраного безстроково до суду іншого рівня або до суду того ж рівня, але іншої спеціалізації.

Подання про обрання суддів безстроково вноситься до Верховної Ради Головою Верховного Суду України щодо судді загального суду, головою відповідного вищого спеціалізованого суду — щодо судді відповідного спеціалізованого суду.

Разом з поданням Голови Верховного Суду України, голови відповідного вищого спеціалізованого суду до Верховної Ради подаються особова справа кандидата на обрання суддею безстроково та відомості щодо кожного кандидата на посаду судді відповідно до вимог, встановлених Конституцією України, цим законом та частиною другою статті 205 Регламенту ВРУ.

Комітет ВРУ з питань правосуддя розглядає подання про обрання кандидата на посаду судді безстроково в місячний строк з дня його надходження до Верховної Ради. Рішення комітету про рекомендацію або нерекомендацію щодо обрання кандидата на посаду судді безстроково подається до Верховної Ради.

За наявності рішення про рекомендацію або нерекомендацію про обрання суддів безстроково Комітет з питань правосуддя вносить пропозиції про включення до порядку денного пленарного засідання Верховної Ради питання стосовно обрання суддів.

Обговорення питання про обрання кандидата на посаду судді безстроково на пленарному засіданні Верховної Ради починається з доповіді Голови Вищої кваліфікаційної комісії суддів України або члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який діє за його дорученням, доповіді Комітету з питань правосуддя щодо рекомендації або не рекомендації щодо обрання кандидата на посаду судді безстроково (останнє положення є колізійним, оскільки містить в собі розбіжності між коментованою статтею Закону «Про судоустрій і статус суддів» та статтею 215 Регламенту ВРУ, що визначає порядок розгляду питання та прийняття Верховною Радою України рішення про обрання кандидата на посаду судді безстроково, і на яку посилається частина перша коментованої статті).

Ще одна суперечність стосується положення частини другої цієї статті, яка встановлює, що питання про обрання кандидата на посаду судді безстроково розглядається без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок, тоді як стаття 215 Регламенту ВРУ передбачає, що за наявності зауважень до кандидата, який обирається на посаду судді безстроково, висловлених на пленарному засіданні Верховної Ради, що потребують додаткової перевірки Комітетом з питань правосуддя, голосування щодо цього кандидата не проводиться взагалі. А повторний розгляд подання щодо нього можливий за умови перевірки зазначеним комітетом дотримання кандидатом на посаду судді безстроково вимог статті 127 Конституції України, вимог цього Закону, а також перевірки звернень громадян та інших звернень щодо діяльності кандидата.

Згідно частини четвертої коментованої статті та статті 215 Регламенту ВРУ, рішення про обрання кандидата на посаду судді безстроково приймається відкритим поіменним голосуванням більшістю голосів народних депутатів від конституційного складу Верховної Ради і оформляється постановою Верховної Ради. Голосування щодо обрання кандидатів на посаду судді безстроково може проводитись як по кожній кандидатурі на посаду окремо, так і за списком кандидатів на посади.

І далі ще одна суперечність норм цього Закону і Регламенту ВРУ. Частина шоста коментованої статті передбачає, що у разі неодержання кандидатом на посаду судді безстроково кількості голосів, необхідної для його обрання (тобто більшості голосів народних депутатів від конституційного складу Верховної Ради), то голосування проводиться знову. Посилань на кількість таких повторних голосувань законодавець не наводить. Разом з тим, саме неодержання кандидатом на посаду судді кількості голосів, необхідної для його обрання, можна вважати необранням кандидата, а згідно положень ст. 215 Регламенту ВРУ у разі, якщо кандидата на посаду судді безстроково не обрано, Вищою радою юстиції вноситься подання про звільнення цього кандидата з посади судді, проте такої можливості на стадії розгляду питання Верховною Радою про обрання на посаду судді безстроково не передбачено. Натомість, Законом, що коментується, у частині третій статті 77 передбачено, що у разі залишення Вищою радою юстиції рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про відмову у рекомендуванні кандидата для обрання на посаду судді безстроково в силі Вища рада юстиції вносить Президентові України подання про звільнення цього кандидата з посади судді. Звідси випливає, що прийняття такого рішення вже на стадії розгляду питання про обрання на посаду судді безстроково Верховною Радою непередбачено.

Стаття 80. Переведення судді, обраного безстроково, до іншого суду

1. Переведення судді, обраного безстроково, з одного суду до іншого суду того самого рівня і спеціалізації здійснюється Президентом України за письмовою заявою судді. До заяви додається довідка Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про наявність вакантних посад у суді, до якого переводиться такий суддя.

2. Переведення судді, обраного безстроково, до суду іншого рівня тієї ж судової спеціалізації здійснюється Верховною Радою України з дотриманням порядку, встановленого цим Законом та Регламентом Верховної Ради України для обрання судді.

3. Переведення судді, обраного безстроково, до суду іншої спеціалізації здійснюється Верховною Радою України за поданням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України за результатами складення суддею кваліфікаційного іспиту відповідно до цього Закону.

Суддя не може бути переведений на іншу посаду або до іншого суду без його згоди.

Підставою для переведення судді з одного суду до іншого суду є його письмова заява.

В разі переведення судді з одного суду до іншого суду того самого рівня і спеціалізації Голова Верховного Суду України — щодо суддів загальних судів, або голова відповідного вищого спеціалізованого суду щодо суддів спеціалізованих судів звертається з поданням до Президента України, До подання додаються заява судді, його біографічні дані, характеристика судді за підписом голови відповідного суду, а також довідка Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про наявність вакантних посад у суді, до якого переводиться такий суддя. На підставі цього Президент України видає Указ про переведення судді з одного суду до іншого.

Переведення судді до суду іншого рівня тієї ж спеціалізації здійснюється Верховною Радою України у порядку, встановленому цим Законом та Регламентом ВРУ для обрання судді (див. коментар до ст. 74 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»). Заява судді про переведення до суду іншої спеціалізації є підставою для складення ним кваліфікаційного іспиту у Вищій кваліфікаційній комісії суддів України (див. ст. 70 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»). За результатами складення цим суддею такого іспиту Вища кваліфікаційна комісія суддів вносить до Верховної Ради України подання про переведення такого судді.

Переведення судді в цьому випадку здійснюється Верховною Радою України в порядку, аналогічному тому, що встановлений для переведення судді до суду іншого рівня тієї ж спеціалізації (див. коментар до ст. 74 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

РОЗДІЛ V. ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ НАЛЕЖНОГО КВАЛІФІКАЦІЙНОГО РІВНЯ СУДДІ

Глава 1. НАЦІОНАЛЬНА ШКОЛА СУДДІВ УКРАЇНИ

Стаття 81. Статус і структура Національної школи суддів України

1. Національна школа суддів України є державною установою зі спеціальним статусом, що забезпечує підготовку висококваліфікованих кадрів для судової системи та здійснює науково-дослідну діяльність. На Національну школу суддів України не поширюється законодавство про вищу освіту.

2. Національна школа суддів України утворюється при Вищій кваліфікаційній комісії суддів України і здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону та статуту, що затверджується Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.

3. Національну школу суддів України очолює ректор, який призначається на посаду Вищою кваліфікаційною комісією суддів України. Проректори Національної школи суддів України призначаються на посади Вищою кваліфікаційною комісією суддів України за поданням ректора Національної школи суддів України.

4. Працівники Національної школи суддів України за умовами оплати пращ прирівнюються до державних службовців.

5. Національна школа суддів України є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням, самостійний баланс і рахунки в органах Державного казначейства України та може мати регіональні відділення.

З метою вирішення питань забезпечення судів кваліфікованими кадрами суддів та працівників апарату судів, а також здійснення науково-дослідної діяльності в галузі судової системи при Вищій кваліфікаційній комісії суддів України утворюється Національна школа суддів України.

Вона функціонуватиме на базі Академії суддів України, утвореної відповідно до Закону України «Про судоустрій» від 7 лютого 2002 року (який втратив чинність) Указом Президента України від 11 жовтня 2002 року № 918/2002. Та, в свою чергу, була утворена і діяла при Державній судовій адміністрації України на базі ліквідованої тим же Указом Української академії суддів при Міністерстві юстиції України.

Необхідно відзначити, що Національна школа суддів України, створення якої передбачено коментованою статтею, не є вищим навчальним закладом відповідно до законодавства України про вищу освіту. Вона є спеціальною державною установою, яка забезпечує підготовку суддів, підготовку, перепідготовку та підвищення кваліфікації працівників апарату судів, здійснює свою діяльність відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статуту, який затверджується Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.

Керівником Національної школи суддів України є ректор Національної школи суддів. Вища кваліфікаційна комісія суддів призначає ректора та за його поданням проректорів Національної школи суддів.

Працівники Національної школи суддів України за умовами оплати праці прирівнюються до державних службовців. Фінансування школи суддів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету. Головним розпорядником бюджетних коштів в аспектів фінансування і матеріально-технічного забезпечення діяльності Національної школи суддів виступає Державна судова адміністрація України.

Національна школа суддів України є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням, самостійний баланс і рахунки в органах Державного казначейства України та може мати регіональні відділення.

Академія суддів України, на базі якої створюється Національна школа суддів, має такі регіональні відділення. Відповідно до Наказу Державної судової адміністрації України від 27 липня 2004 року № 133/04 утворені:

Дніпропетровське регіональне відділення Академії суддів України з поширенням його діяльності на Дніпропетровську, Запорізьку та Кіровоградську області;

Донецьке регіональне відділення Академії суддів України з поширенням його діяльності на Донецьку та Луганську області;

Львівське регіональне відділення Академії суддів України з поширенням його діяльності на Волинську, Закарпатську, Івано-Франківську, Львівську, Рівненську, Тернопільську та Чернівецьку області;

Одеське регіональне відділення Академії суддів України з поширенням його діяльності на Миколаївську, Одеську та Херсонську області;

Севастопольське регіональне відділення Академії суддів України з поширенням його діяльності на Автономну Республіку Крим та місто Севастополь;

Харківське регіональне відділення Академії суддів України з поширенням його діяльності на Полтавську, Сумську, Харківську та Черкаську області.

Навчання суддів та працівників апарату судів загальної юрисдикції Вінницької, Житомирської, Київської, Хмельницької та Чернігівської областей, а також міста Києва проводиться в Академії суддів України у місті Києві.

Стаття 82. Завдання Національної школи суддів України

1. Національна школа суддів України здійснює:

1) практичну підготовку кандидатів на посаду судді;

2) підготовку суддів:

яких призначено на посаду судді вперше;

яких обрано на посаду судді безстроково;

яких призначено на адміністративні посади в судах;

3) періодичне навчання суддів з метою підвищення рівня кваліфікації;

4) підготовку працівників апаратів судів;

5) проведення наукових досліджень з питань удосконалення судочинства;

6) вивчення міжнародного досвіду організації діяльності судів;

7) науково-методичне забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та Вищої ради юстиції.

Формування високопрофесійного суддівського корпусу, здійснення навчання суддів, навчання та підвищення кваліфікації працівників апарату судів є в центрі уваги суспільства і держави при законодавчому врегулюванні питань формування судів і професійної кар’єри суддів. Про це свідчить механізм підбору кандидатів на посади суддів, визначений цим Законом.

Коментованою статтею з метою вирішення питань забезпечення судів кваліфікованими кадрами суддів та працівників апарату запроваджено функціонування при Вищій кваліфікаційній комісії суддів Національної школи суддів України як державної установи із спеціальним статусом, що забезпечує підготовку висококваліфікованих кадрів для судової системи та здійснює науково-дослідну діяльність (див. коментар до ст. 81 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

Завдання ніколи суддів визначені коментованою статтею.

Основні напрями діяльності школи суддів полягають в участі у проектах, що сприяють інноваційним змінам у викладанні актуальних дисциплін, підвищенню якості підготовки викладачів, навчальних планів, програм і навчальних матеріалів; здійсненні зовнішніх зв’язків з організаціями, навчальними і науковими центрами з питань підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації кадрів, проведенні наукових досліджень у цій сфері; культурно-освітній, методичній, видавничій діяльності; організації фінансування та проведенні різного роду конференцій, семінарів, просвітницькій діяльності тощо.

Національна школа суддів для здійснення поставлених перед нею завдань має право в установленому порядку:

— визначати план приймання слухачів з урахуванням пропозицій Вищої кваліфікаційної комісії суддів;

— розробляти, затверджувати та видавати навчально-тематичні, практичні плани і програми, методичні поради, рекомендації, іншу навчально-методичну документацію, конспекти лекцій та навчально-методичні посібники, пов’язані з профілем діяльності Школи;

— розробляти професійні програми підвищення кваліфікації працівників судової системи, тематичних постійно діючих та короткострокових семінарів за узгодженням з ВККСУ;

— здійснювати співробітництво з іншими установами та науково-дослідними організаціями в Україні та за її межами, обмінюватись навчальною та науковою літературою;

— брати участь у діяльності міжнародних організацій, конференціях, симпозіумах, освітніх та наукових програмах тощо;

— відряджати за кордон науково-педагогічні кадри для викладацької та наукової роботи відповідно до міжнародних договорів України, прямих договорів Школи з іноземними партнерами, а також здійснювати інші повноваження відповідно до Статуту Школи суддів, який затверджується Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.

Основними завданнями Національної, школи суддів України є:

1) Практична підготовка кандидатів на посади суддів з числа осіб, які мають вищу юридичну освіту і відповідають вимогам, встановленим Конституцією та цим Законом щодо кандидатів у судді.

2) Підвищення кваліфікації суддів (призначених на посаду судді вперше, обраних на посаду судді безстроково, призначених на адміністративні посади в судах) і працівників апаратів судів.

3) Проведення наукових досліджень з питань удосконалення судочинства.

Досвід проведення судово-правової реформи виявив повну відсутність наукових досліджень проблем законодавства про судоустрій і менеджменту у питаннях організаційного забезпечення судової діяльності. Тому ефективність подальших етапів судово-правової реформи безпосередньо залежить від рівня проведених наукових досліджень.

Два інших основних напрямки: вивчення міжнародного досвіду організації судів і науково-методичне забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції, а також Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та Вищої ради юстиції, по суті, доповнюють науково-дослідну функцію Національної школи суддів, визначену як основну статтею 81 цього Закону. В аспекті науково-методичного забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції Школа суддів допомагатиме, зокрема, і науково- консультативним радам, які діють відповідно до цього Закону при вищих спеціалізованих судах та Верховному Суді України.

РОЗДІЛ VI. ДИСЦИПЛІНАРНА ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ СУДДІ

Глава 1. ПІДСТАВИ ТА ПОРЯДОК ЗАСТОСУВАННЯ ДО СУДДІВ ДИСЦИПЛІНАРНОЇ ВІДПОВІДАЛЬНОСТІ

Стаття 83. Підстави дисциплінарної відповідальності судді

1. Суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження з таких підстав:

1) істотні порушення норм процесуального права при здійсненні правосуддя, пов’язані, зокрема, з відмовою у доступі особи до правосуддя з підстав, не передбачених законом, порушення вимог щодо розподілу та реєстрації справ у суді, правил підсудності чи підвідомчості, необґрунтоване вжиття заходів забезпечення позову;

2) невжиття суддею заходів щодо розгляду заяви, скарги чи справи протягом строку, встановленого законом;

3) порушення вимог щодо неупередженого розгляду справи, зокрема порушення правил щодо відводу (самовідводу);

4) систематичне або грубе одноразове порушення правил суддівської етики, що підриває авторитет правосуддя;

5) розголошення таємниці, що охороняється законом, в тому числі таємниці нарадчої кімнати або таємниці, яка стала відомою судді під час розгляду справи у закритому судовому засіданні;

6) неподання або несвоєчасне подання для оприлюднення декларації про майновий стан, відображення в ній завідомо неправдивих відомостей.

2. Скасування або зміна судового рішення не тягне за собою дисциплінарної відповідальності судді, який брав участь у його ухваленні, крім випадків, коли порушення допущено внаслідок умисного порушення норм права чи неналежного ставлення до службових обов’язків.

Судді як носії судової влади при здійсненні правосуддя є незалежними від будь- якого впливу, нікому не підзвітні і підкоряються лише закону. Держава охороняє самостійність судів і незалежність суддів, встановлюючи спеціальні гарантії, які стосуються не тільки особливого порядку призначення і обрання суддів, а й притягнення їх до відповідальності та звільнення з посади.

Притягнути до відповідальності — в широкому розумінні — означає, що, вважаючи когось винним, можна вимагати від нього звіту за його вчинки (перед судом, органами влади тощо). Юридична відповідальність — це встановлений законодавством і забезпечений державою юридичний обов’язок правопорушника зазнати позбавлення певних благ.

Судді за певних умов можуть бути суб’єктами юридичної відповідальності. Коментована стаття передбачає різновид юридичної відповідальності — дисциплінарну відповідальність суддів, — і підстави, за яких вона може наставати.

Дисциплінарна відповідальність в теорії права розглядається як різновид юридичної відповідальності і здійснюється у формі накладення адміністрацією підприємств, установ, інших організацій дисциплінарних стягнень внаслідок: а) порушень правил внутрішнього розпорядку; б) в порядку підлеглості; в) у відповідності з дисциплінарними статутами і положеннями. До заходів дисциплінарної відповідальності відносяться: зауваження, попередження, догана, переведення на іншу роботу. Питання дисциплінарної відповідальності суддів не можна механічно розглядати в окреслених межах, їх слід розглядати в значно ширшому аспекті. Вони стосуються не тільки неналежного виконання суддею посадових обов’язків, а й порушення ним вимог щодо його статусу та присяги судді. Особливість статусу суддів має суттєвий вплив на визначення:

1) підстав виникнення дисциплінарної відповідальності суддів;

2) кола суб’єктів, які можуть ініціювати питання про дисциплінарну відповідальність суддів;

3) органів, що правомочні вирішувати питання про дисциплінарну відповідальність суддів.

Підстави дисциплінарної відповідальності суддів визначені Конституцією України (п. 5 ч. 4 ст. 126), а також статтею 83 коментованого Закону. Суддя притягується до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку, а саме за:

1) істотні порушення норм процесуального права при здійсненні правосуддя, пов’язані, зокрема, з відмовою у доступі особи до правосуддя з підстав, не передбачених законом, порушення вимог щодо розподілу та реєстрації справ у суді, правил підсудності чи підвідомчості, необґрунтоване вжиття заходів забезпечення позову;

2) невжиття суддею заходів щодо розгляду заяви, скарги чи справи протягом строку, встановленого законом;

3) порушення вимог щодо неупередженого розгляду справи, зокрема порушення правил щодо відводу (самовідводу);

4) систематичне або грубе одноразове порушення правил суддівської етики, що підриває авторитет правосуддя;

5) розголошення таємниці, що охороняється законом, в тому числі таємниці нарадчої кімнати або таємниці, яка стала відомою судді під час розгляду справи у закритому судовому засіданні;

6) неподання або несвоєчасне подання для оприлюднення декларації про майновий стан, відображення в ній завідомо неправдивих відомостей.

Скасування або зміна судового рішення не тягне за собою дисциплінарної відповідальності судді, який брав участь у винесенні цього рішення, якщо при цьому не було допущено навмисного порушення норм права чи несумлінного ставлення до службових обов’язків, що потягло за собою істотні наслідки.

На наш погляд, поведінка судді повинна розглядатись у двох аспектах: на службі в суді і поза ним. Щодо поведінки в суді, то підставами для притягнення до дисциплінарної відповідальності можуть бути:

порушення обов’язків безсторонності (несамоусунення від слухання справи, коли виникає конфлікт інтересів);

порушення обов’язку добропристойності в стосунках із сторонами, їх представниками, свідками, колегами (наприклад, втручання в роботу іншого судді);

порушення закону в зв’язку з кричущою недбалістю або невисловлення своєї думки в письмовій формі, коли цього вимагає закон, або висловлення своєї думки без наведення фактів, які змусили суддю ухвалити таке рішення;

неодноразові або необґрунтовані затримки у постановленні судового рішення або провадженні інших дій, які стосуються виконання судових функцій; будь-яке інше послідовне нехтування своїми обов’язками;

порушення таємниці суду або будь-яке інше порушення дискретності;

участь у діяльності, несумісній з обов’язками судді; передоручення виконання своєї роботи іншій особі; позапроцесуальне внесення змін і доповнень у судові рішення; будь-яка інша поведінка, яка компрометує безсторонність або добропристойність судової влади.

Що стосується поведінки суддів поза судом, то можна навести такі заборони: використання посади судді з метою одержання неправомірних переваг; дружні стосунки з підсудними у кримінальному провадженні, яке здійснює суддя, чи з особою, визнаною винною в адміністративному правопорушенні;

участь у позасудовій діяльності, на яку не було дано згоди з боку уповноваженого на те органу чи посадової особи;

будь-яка інша діяльність чи поведінка, яка загрожує втратою довіри до судової влади, принижує її честь та гідність.

Стаття 84. Дисциплінарне провадження щодо судді

1. Дисциплінарне провадження — це процедура розгляду органом, визначеним законом, звернення, в якому містяться відомості про порушення суддею вимог щодо його статусу, посадових обов’язків чи присяги судді.

2. Право на звернення зі скаргою (заявою) щодо поведінки судді, яка може мати наслідком дисциплінарну відповідальність судді, має кожен, кому відомі такі факти. Вища кваліфікаційна комісія суддів України затверджує та розміщує на своєму офіційному веб-порталі зразок скарги (заяви) щодо неналежної поведінки судді, який може використовуватися для повідомлення Вищій кваліфікаційній комісії суддів України відомостей про порушення суддею вимог щодо його статусу, посадових обов'язків чи присяги судді.

3. Не допускається зловживання правом звернення до органу, уповноваженого здійснювати дисциплінарне провадження, у тому числі ініціювання питання відповідальності судді без достатніх підстав, використання такого права як засобу тиску на суддю у зв’язку з здійсненням ним правосуддя.

4. Дисциплінарну справу щодо судді не може бути порушено за заявою чи повідомленням, що не містять відомостей про наявність ознак дисциплінарного проступку судді, а також за анонімними заявами та повідомленнями.

Коментована стаття визначає дисциплінарне провадження щодо судді як процедуру розгляду визначеним законом органом офіційного звернення, в якому містяться відомості про порушення суддею вимог щодо його статусу, посадових обов’язків чи присяги судді. Законом визначені органи, уповноважені розглядати питання про дисциплінарну відповідальність суддів (ст. 85 цього Закону).

Цей Закон встановлює, що право ініціювати питання про дисциплінарну відповідальність судді, а саме звернутися зі скаргою (заявою) щодо поведінки судді, яка може мати наслідком його дисциплінарну відповідальність, належить кожному, кому відомі такі факти. Для цього Вища кваліфікаційна комісія суддів України затверджує та розміщує на своєму офіційному веб-порталі зразок скарги (заяви) щодо неналежної поведінки судді, який може використовуватися для повідомлення Вищій кваліфікаційній комісії суддів України відомостей про порушення суддею вимог щодо його статусу, посадових обов’язків чи присяги судді.

Коментована стаття ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» містить запобіжну норму, яка застерігає від зловживання правом звернення до ВККСУ чи Вищої ради юстиції (див. ст. 85 Закону). До поняття «зловживання» в даному випадку Закон відносить ініціювання питання відповідальності судді без достатніх на те підстав, а також використання такого права як засобу тиску на суддю у зв’язку із здійсненням ним правосуддя. Останнє, у разі доведеності факту, буде вважатися впливом на суддю, а відтак, порушенням конституційних гарантій його правового статусу.

Ще однією запобіжною нормою є закріплення у частині четвертій коментованої статті норми, за якою дисциплінарна справа щодо судді не може бути порушена за анонімними заявами та повідомленнями. Відтак, звернення до Вищої кваліфікаційної комісії суддів зі скаргою (заявою) щодо поведінки судді має, окрім іншого (див. ч. 2 ст. 84 Закону), відповідати вимогам Закону України «Про звернення громадян».

Стаття 85. Органи, що здійснюють дисциплінарне провадження щодо судді

1. Дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють:

1) Вища кваліфікаційна комісія суддів України — щодо суддів місцевих та апеляційних судів;

2) Вища рада юстиції — щодо суддів вищих спеціалізованих судів та суддів Верховного Суду України.

Процедура притягнення судді до дисциплінарної відповідальності може здійснюватися виключно органами, чітко визначеними цим Законом. З метою забезпечення неупередженого, об’єктивного розгляду питань про дисциплінарну відповідальність суддів такі органи повинні у своїй діяльності бути незалежними, самостійними і здійснювати свої повноваження виключно на підставах, у межах та порядку, передбачених Конституцією України, цим Законом та Законом «Про Вищу раду юстиції».

Дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють:

1) Вища кваліфікаційна комісія суддів України — щодо суддів місцевих та апеляційних судів;

2) Вища рада юстиції — щодо суддів вищих спеціалізованих судів та суддів Верховного Суду України.

В конкретній ситуації при визначенні органу, що буде здійснювати дисциплінарне провадження, повного мірою спрацьовує принцип територіальності та спеціалізації. Тобто суб’єкт ініціювання питання про дисциплінарну відповідальність повинен звертатися до того органу, в межах дисциплінарної юрисдикції якого знаходиться відповідний суд. Наприклад, якщо суддя, що вчинив дисциплінарний проступок, працює у Миколаївському окружному адміністративному суді чи Апеляційному суді Миколаївської області, то звертатися слід до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України. А якщо суддя працює у, скажімо, Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних та кримінальних справ, то звертатися із відповідною скаргою (заявою) суб’єкт ініціювання повинен до Вищої ради юстиції.

Стаття 86. Порядок здійснення дисциплінарного провадження щодо судді

1. Дисциплінарне провадження щодо судді передбачає здійснення перевірки даних про наявність підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, відкриття дисциплінарної справи, її розгляд і прийняття рішення органом, що здійснює дисциплінарне провадження.

2. Перевірка даних про наявність підстав для відкриття дисциплінарної справи та притягнення судді місцевого чи апеляційного суду до дисциплінарної відповідальності здійснюється членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у порядку, встановленому цим Законом.

3. Під час здійснення перевірки член Вищої кваліфікаційної комісії суддів України має право ознайомлюватися з матеріалами судових справ, робити з них копії, опитувати суддів та інших осіб, яким відомі обставини вчинення діяння, що має ознаки дисциплінарного проступку, отримувати за письмовим запитом від органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, керівників підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадян та їх об’єднань необхідну для проведення перевірки інформацію.

4. Орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові особи, керівники підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, об’єднань громадян, громадяни, яким направлено запит члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, зобов’язані протягом десяти днів з дня його отримання надати відповідну інформацію. У разі необхідності зазначений строк може бути подовжений до тридцяти днів, про що член Вищої кваліфікаційної комісії суддів України повідомляє безпосередньо у запиті.

5. Ненадання члену Вищої кваліфікаційної комісії суддів України інформації, а також надання завідомо недостовірної інформації тягне за собою притягнення винних осіб до відповідальності, встановленої законом.

6. Член Вищої кваліфікаційної комісії суддів України за результатами перевірки складає висновок з викладенням фактів та обставин, виявлених у ході перевірки, та пропозицією про відкриття чи відмову у відкритті дисциплінарної справи. Висновок члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та зібрані у процесі перевірки матеріали передаються на розгляд Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

7. Питання про відкриття дисциплінарної справи чи відмову в ії відкритті вирішує Вища кваліфікаційна комісія суддів України.

8. Копія рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про відкриття дисциплінарної справи не пізніш як через три дні з дня його прийняття надсилається судді, щодо якого відкрито дисциплінарну справу, та особі, за зверненням якої порушено справу. До рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, яке надсилається судді, додається висновок члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, складений за результатами перевірки.

9. Розгляд дисциплінарної справи відбувається на засіданні Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, на яке запрошуються особа, за зверненням якої відкрито справу, суддя, стосовно якого відкрито справу, а в разі необхідності й інші заінтересовані особи.

10. У разі неможливості з поважних причин взяти участь у засіданні Вищої кваліфікаційної комісії суддів України суддя, справа стосовно якого розглядається, може надати по суті порушених питань письмові пояснення, які додаються до матеріалів справи. Письмові пояснення судді оголошуються на засіданні Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в обов’язковому порядку. Повторна неявка цього судді на засідання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України є підставою для розгляді; дисциплінарної справи за його відсутності.

11. Розгляд дисциплінарної справи стосовно судді відбувається на засадах змагальності. На засіданні Вищої кваліфікаційної комісії суддів України заслуховуються повідомлення члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який здійснював перевірку, про результати перевірки, пояснення судді, стосовно якого розглядається справа, та/або його представника, а також інших заінтересованих осіб.

12. Суддя, стосовно якого розглядається питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності, та/або його представник мають право надавати пояснення, ставити запитання учасникам провадження, висловлювати заперечення, заявляти клопотання і відводи.

13. Перебіг розгляду дисциплінарної справи стосовно судді та оголошення результатів її розгляду фіксуються технічними засобами.

14. Вища рада юстиції здійснює дисциплінарне провадження стосовно суддів Верховного Суду України та суддів вищих спеціалізованих судів у порядку, встановленому Законом України «Про Вищу раду юстиції».

Дисциплінарне провадження щодо судді здійснюється у певній послідовності і порядку, визначеному цим Законом. Процедура дисциплінарного провадження передбачає:

1) здійснення перевірки даних про наявність підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Перевірка даних про наявність підстав для відкриття дисциплінарної справи та притягнення судді місцевого чи апеляційного суду до дисциплінарної відповідальності здійснюється членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України. Під час здійснення такої перевірки член ВККСУ має право ознайомлюватися з матеріалами судових справ, робити з них копії, опитувати суддів та інших осіб, яким відомі обставини вчинення діяння, що має ознаки дисциплінарного проступку, отримувати за письмовим запитом від органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, керівників підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадян та їх об’єднань необхідну для проведення перевірки інформацію.

Орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові особи, керівники підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, об’єднань громадян, громадяни, яким направлено запит члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, зобов’язані протягом десяти днів з дня його отримання надати відповідну інформацію. У разі необхідності зазначений строк може бути подовжений до тридцяти днів, про що член Вищої кваліфікаційної комісії суддів України повідомляє безпосередньо у запиті.

За результатами перевірки член Вищої кваліфікаційної комісії суддів України складає висновок з викладенням фактів та обставин, виявлених у ході перевірки, та пропозицією про відкриття чи відмову у відкритті дисциплінарної справи. Висновок члена ВККСУ та зібрані у процесі перевірки матеріали передаються на розгляд Комісії.

2) відкриття дисциплінарної справи. На підставі висновку члена ВККСУ за результатами проведеної ним перевірки даних про наявність підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності Вища кваліфікаційна комісія суддів ухвалює рішення про відкриття чи відмову у відкритті дисциплінарної справи. Копія рішення про відкриття дисциплінарної справи не пізніш як через три дні з дня його прийняття надсилається судді, щодо якого відкрито дисциплінарну справу (до нього додається висновок члена ВККСУ, складений за результатами перевірки), та ініціатору дисциплінарного провадження.

3) розгляд дисциплінарної справи. Дисциплінарна справа щодо судді розглядається на засіданні Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, на яке запрошуються особа, за зверненням якої відкрито справу, суддя, стосовно якого відкрито справу, а в разі необхідності й інші заінтересовані особи. Розгляд відбувається на засадах змагальності. На засіданні ВККСУ заслуховуються повідомлення члена Комісії, який здійснював перевірку, про результати перевірки, пояснення судді, стосовно якого розглядається справа, та/або його представника, а також інших заінтересованих осіб. Окрім того, суддя та/або його представник мають право ставити запитання учасникам провадження, висловлювати заперечення, заявляти клопотання і відводи. А у разі своєї неможливості з поважних причин взяти участь у засіданні суддя, справа стосовно якого розглядається, може надати по суті порушених питань письмові пояснення, які додаються до матеріалів справи і оголошуються на засіданні в обов’язковому порядку. Повторна неявка цього судді на засідання Вищої кваліфікаційної комісії суддів є підставою для розгляду дисциплінарної справи за його відсутності.

Перебіг розгляду дисциплінарної справи стосовно судді та оголошення результатів її розгляду фіксуються технічними засобами, так само, як і звичайний судовий процес.

4) прийняття рішення органом, що здійснює дисциплінарне провадження. Див. коментар до ст. 87 цього Закону.

Процедуру здійснення дисциплінарного провадження щодо суддів Верховного Суду України та суддів вищих спеціалізованих судів визначає Закон України «Про Вищу раду юстиції».

Стаття 87. Рішення у дисциплінарній справі стосовно судді

1. Вища кваліфікаційна комісія суддів України обговорює результати розгляду дисциплінарної справи за відсутності судді, стосовно якого розглядалася справа, і запрошених осіб. Рішення у дисциплінарній справі приймається Вищою кваліфікаційною комісією суддів України більшістю від загального складу Комісії.

2. При обранні дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.

3. Якщо Вищою кваліфікаційною комісією суддів України прийнято рішення про відсутність підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, Комісія припиняє дисциплінарне провадження та повідомляє про це заінтересованих осіб.

4. Дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше шести місяців із дня відкриття Вищою кваліфікаційною комісією суддів України провадження в дисциплінарній справі, але не пізніше року з дня вчинення проступку, без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.

5. За наслідками дисциплінарного провадження Вища кваліфікаційна комісія суддів України може прийняти рішення про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді з посади за наявності для цього підстав.

6. Рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України викладається в письмовій формі, підписується головуючим і членами Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, які брали участь у розгляді дисциплінарної справи, і оголошується на засіданні. Рішення у дисциплінарній справі повинно містити:

1) прізвище, ім’я, по батькові і посаду судді, який притягається до дисциплінарної відповідальності;

2) встановлені обставини у справі з посиланням на докази;

3) мотиви, з яких ухвалено рішення;

4) суть рішення за результатами розгляду із зазначенням дисциплінарного стягнення в разі його застосування;

5) порядок і строк оскарження рішення.

7. За наявності окремої думки вона викладається членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у письмовій формі і додається до справи, про що головуючий повідомляє на засіданні. Зміст окремої думки оголошенню на засіданні не підлягає.

8. Копія рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України вручається судді, стосовно якого розглядалася дисциплінарна справа, а в разі його відсутності під час оголошення рішення надсилається у семиденний строк поштою.

Рішення у дисциплінарній справі щодо судді приймається за результатом процедурної діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України. Рішення приймається колегіально — більшістю голосів від загального складу Комісії. Рішення приймається відкритим голосуванням, але при дотриманні таємниця наради членів Комісії, тобто за відсутності особи, щодо якої вирішується питання, та запрошених осіб.

В обговоренні питань та прийнятті рішення не може брати участь той суддя, який є членом Комісії і щодо якого вирішується питання про притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

Рішення у дисциплінарній справі викладається в письмовій формі і повинно бути мотивованим та обґрунтованим. За структурою рішення має три складові частини: вступну, описово-мотивувальну і резолютивну. У вступній частині зазначаються дата і місце прийняття рішення, назва комісії, її склад, хто головував на засіданні, прізвище, ім’я, по батькові і посада судді, щодо якого вирішувалося питання про дисциплінарну відповідальність. В описово-мотивувальній частині викладаються суть питання, факти, що тягнуть дисциплінарну відповідальність, пояснення судді і відомості, які характеризують його особу, мотиви прийнятого рішення з посиланням на докази. В резолютивній частині рішення міститься вказівка про конкретний вид дисциплінарного стягнення, який був застосований до судді, або підстави закриття справи, а також порядок і строк оскарження рішення.

Рішення підписується головуючим і членами Комісії, які брали участь у засіданні. Кожен член Комісії має право висловити окрему думку, яка викладається у письмовій формі і приєднується до матеріалів справи. Головуючий повідомляє на засіданні про наявність окремої думки, але зміст її оголошенню в засіданні не підлягає. Оригінал рішення зберігається у матеріалах справи. Копія рішення ВККСУ вручається судді, стосовно якого розглядалася дисциплінарна справа, а в разі його відсутності під час оголошення рішення надсилається у семиденний строк поштою.

При вирішенні питання про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності до нього може бути застосовано тільки один вид дисциплінарного стягнення — догана (детальніше див. ст. 88 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»). При накладенні на суддю дисциплінарного стягнення враховуються характер проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, обставини, що впливають на можливість притягнення судді дисциплінарної відповідальності.

При відсутності підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності Комісія приймає рішення про припинення дисциплінарного провадження та повідомляє про це заінтересованих осіб.

За кожний дисциплінарний проступок (порушення суддею вимог щодо його статусу, посадових обов’язків чи присяги судді) накладається лише одне дисциплінарне стягнення, яке застосовується до судді не пізніше шести місяців із дня відкриття Комісією дисциплінарного провадження, але й не пізніше року з дня вчинення проступку (без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці, якщо такі обставини мали місце).

Оскарження суддею рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів про притягнення його до дисциплінарної відповідальності здійснюється відповідно до вимог статті 89 цього Закону.

Стаття 88. Дисциплінарне стягнення стосовно судді та порядок його зняття

1. До суддів може застосовуватися дисциплінарне стягнення у виді догани.

2. Інформація про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності оприлюднюється на офіційному веб-порталі Вищої кваліфікаційної комісії суддів України. Ця інформація повинна містити дані про суддю, якого притягнуто до дисциплінарної відповідальності, накладене дисциплінарне стягнення та копію рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про накладення такого стягнення.

3. Якщо протягом року з дня накладення дисциплінарного стягнення суддю не буде піддано новому дисциплінарному стягненню, він вважається таким, який не має дисциплінарного стягнення.

4. Дисциплінарне стягнення, накладене на суддю, може бути достроково знято Вищою кваліфікаційною комісією суддів України за пропозицією відповідної ради суддів.

Стаття 88 Закону «Про судоустрій і статус суддів» визначає лише один вид дисциплінарного стягнення, яке може застосовуватися до суддів. Це догана. Однак, інформація про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності оприлюднюється на офіційному веб-порталі Вищої кваліфікаційної комісії суддів України. Ця інформація міститиме дані про суддю, якого притягнуто до дисциплінарної відповідальності, накладене дисциплінарне стягнення та копію рішення ВККСУ про накладення такого стягнення.

Якщо протягом року з дня накладення дисциплінарного стягнення суддю не буде піддано новому дисциплінарному стягненню, він вважається таким, який не має дисциплінарного стягнення.

Частиною четвертою коментованої статті передбачається можливість дострокового зняття дисциплінарного стягнення, накладеного на суддю. Підставою для цього є рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, яке може бути ухвалено за пропозицією відповідної ради суддів.

Стаття 89. Оскарження рішення у дисциплінарній справі стосовно судді

1. Суддя місцевого чи апеляційного суду може оскаржити рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про притягнення його до дисциплінарної відповідальності до Вищої ради юстиції або Вищого адміністративного суду

України не пізніше одного місяця з дня вручення йому чи отримання поштою копії рішення.

2. Скарга до Вищої ради юстиції подається суддею через Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

3. Вища кваліфікаційна комісія суддів України не пізніш як у триденний строк після отримання скарги надсилає її разом із матеріалами дисциплінарної справи до Вищої ради юстиції.

4. Розгляд скарг Вищою радою юстиції здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про Вищу раду юстиції».

5. Розгляд адміністративного позову щодо оскарження рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності здійснюється у порядку, передбаченому процесуальним законом.

6. Подання скарги до Вищої ради юстиції чи адміністративного позову до суду на рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності зупиняє застосування дисциплінарного стягнення.

Результатом процедурної діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України є вирішення питань, віднесених до її повноважень, що знаходить своє втілення у рішенні.

Рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в більшості випадків є остаточним і оскарженню не підлягає. Але у виключних випадках, передбачених цим Законом, воно може бути оскаржено до уповноваженого органу. Так, рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності судді місцевого або апеляційного суду може бути оскаржено цим суддею до Вищої ради юстиції або до Вищого адміністративного суду України не пізніше одного місяця з дня вручення йому чи отримання ним поштою копії рішення. Скарга подається через Вищу кваліфікаційну комісію суддів України, яка не пізніш як у триденний строк після одержання скарги надсилає її разом з матеріалами дисциплінарної справи до Вищої ради юстиції.

Скарга повинна містити: прізвище, ім’я, по батькові і посаду судді, якого притягнуто до дисциплінарної відповідальності, назву органу, який постановив рішення (ВККСУ), суть рішення, що оскаржується, вказівку на те, в чому полягає неправильність рішення та конкретне прохання до Вищої ради юстиції щодо зміни чи скасування постановленого Вищою кваліфікаційною комісією суддів рішення.

Якщо суддя пропустив місячний строк на подачу скарги, матеріали справи все одно передаються до Вищої ради юстиції, оскільки вона може продовжити строк для подачі скарги, якщо визнає, що він був порушений з поважних причин (ст. 46 Закону «Про Вищу раду юстиції»).

Розгляд скарг Вищою радою юстиції здійснюється відповідно до Закону «Про Вищу раду юстиції». Вища рада юстиції розглядає скарги про притягнення до дисциплінарної відповідальності суддів спеціалізованих, апеляційних та місцевих судів у місячний строк з дня їх надходження, а в разі проведення додаткової перевірки обставин та матеріалів справи — не пізніше двох, а спеціалізованих — трьох місяців з дня надходження скарги.

Вища рада юстиції за результатами розгляду скарги може:

а) задовольнити скаргу судді, скасувати рішення про притягнення його до дисциплінарної відповідальності і закрити дисциплінарне провадження;

б) задовольнити скаргу повністю чи частково і змінити рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів;

в) залишити скаргу без задоволення, а рішення Вищої кваліфікаційної комісії — без змін.

Якщо суддя місцевого чи апеляційного суду, щодо якого прийнято рішення про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, вирішив скористатися своїм правом звернутися для оскарження цього рішення до Вищого адміністративного суду України, розгляд адміністративного позову щодо оскарження рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності здійснюватиметься у порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

Подання скарги до Вищої ради юстиції чи адміністративного позову до Вищого адміністративного суду на рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності зупиняє застосування дисциплінарного стягнення.

Глава 2. ВИЩА КВАЛІФІКАЦІЙНА КОМІСІЯ СУДДІВ УКРАЇНИ

Стаття 90. Статус Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

1. Вища кваліфікаційна комісія суддів України є постійно діючим органом у системі судоустрою України.

2. Вища кваліфікаційна комісія суддів України є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, самостійний баланс та рахунки в органах Державного казначейства України.

3. Порядок роботи Вищої кваліфікаційної комісії суддів України визначається її регламентом, прийнятим більшістю від загального складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Статус Вищої кваліфікаційної комісії суддів визначається Конституцією України (ст. 127) та цим Законом. Вища кваліфікаційна комісія суддів формуються шляхом обрання суддів та призначення представників відповідних державних органів у порядку, визначеному статтею 93 цього Закону. Комісія є постійно діючим органом в системі судоустрою України.

Суд, здійснюючи правосуддя, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Судді при здійсненні правосуддя незалежні від будь-якого впливу, нікому не підзвітні і підкоряються лише закону. Для забезпечення завдань здійснення правосуддя необхідно сформувати високо- професійний суддівський корпус, здатний кваліфіковано, сумлінно і неупереджено здійснювати правосуддя. Виконуючи ці завдання, Вища кваліфікаційна комісія суддів (далі — ВККС) у своїй діяльності є незалежною, самостійною у прийнятті рішень і керується лише законом. Сукупність прав і обов’язків, що визначають статус Комісії, можна сформувати у такі блоки:

а) права і обов’язки, пов’язані з формуванням суддівського корпусу, які ВККС виконує шляхом відбору і рекомендування осіб для зайняття посади професійного судді, визначення рівня їх фахової підготовленості;

б) права і обов’язки, пов’язані з питаннями про дисциплінарну відповідальність суддів та щодо надання висновків про звільнення судді з посади.

Забезпечення діяльності ВККС покладено на Державну судову адміністрацію. Порядок роботи ВККС визначається її регламентом, що приймається більшістю від загального складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Стаття 91. Повноваження Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

1. Вища кваліфікаційна комісія суддів України:

1) веде облік даних про кількість посад судді у судах загальної юрисдикції, в тому числі вакантних;

2) веде облік даних про кількість адміністративних посад у судах загальної юрисдикції та негайно повідомляє відповідну раду суддів, Вищу раду юстиції про утворення вакантної посади голови суду, заступника голови суду;

3) проводить добір кандидатів на посаду судді вперше, в тому числі організовує проведення щодо них спеціальної перевірки відповідно до закону та приймає кваліфікаційний іспит;

4) вносить до Вищої ради юстиції рекомендацію про призначення кандидата на посаду судді для подальшого внесення відповідного подання Президентові України;

5) надає рекомендацію про обрання на посаду судді безстроково або відмовляє у наданні такої рекомендації;

6) визначає потреби в державному замовленні на професійну підготовку кандидатів на посаду судді у Національній школі суддів України;

7) приймає рішення про відсторонення судді від посади у зв’язку з притягненням його до кримінальної відповідальності на підставі вмотивованої постанови Генерального прокурора України;

8) розглядає заяви та повідомлення про дисциплінарну відповідальність суддів місцевих та апеляційних судів та за наявності підстав порушує дисциплінарні справи і здійснює дисциплінарне провадження;

9) приймає рішення за результатами дисциплінарного провадження і за наявності підстав застосовує дисциплінарне стягнення до суддів місцевих та апеляційних судів;

10) приймає рішення про дострокове зняття застосованого до судді дисциплінарного стягнення;

11) здійснює інші повноваження, передбачені законом.

2. Вища кваліфікаційна комісія суддів України для здійснення своїх повноважень має право витребовувати та одержувати необхідну інформацію від суддів, Державної судової адміністрації України, органів суддівського самоврядування та інших судових органів, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, об’єднань громадян та окремих фізичних осіб, ненадання якої тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Вища кваліфікаційна комісія суддів за своїм статусом є постійно діючим органом в системі судоустрою України. Її повноваження визначаються Конституцією України, Законом «Про судоустрій і статус суддів», регламентом.

За своїм статусом вона повинна забезпечувати формування високопрофесійного суддівського корпусу судів. Так, зокрема Вища кваліфікаційна комісія суддів України дає висновок про можливість обрання суддів на посади, а також висновок про звільнення зазначених суддів з посади. В останньому випадку висновок надсилається до Вищої ради юстиції, яка вносить подання про звільнення суддів з посади органу, який їх обрав або призначив.

Вища кваліфікаційна комісія суддів України перевіряє додержання кожним кандидатом на посаду судді вимог Конституції України та законів щодо їх статусу. Рекомендуючи кандидатів на посади суддів, вона повинна з’ясувати, як кандидати виконували свої професійні обов’язки при здійсненні правосуддя, а саме: чи забезпечували вони розгляд усіх обставин судових справ з дотриманням встановлених законом строків; чи додержували службової дисципліни та розпорядку роботи суду; чи виконували вимоги щодо нерозголошення відомостей, які становлять державну, службову, комерційну та банківську таємницю; відомостей про особисте життя громадян та інших відомостей, про які вони дізналися під час розгляду справи в судовому засіданні, для забезпечення нерозголошення яких було прийнято рішення про закрите судове засідання, а також таємницю нарадчої кімнати; чи не допускали кандидати вчинків та будь-яких дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об’єктивності, неупередженості та незалежності.

Вища кваліфікаційна комісія суддів України при доборі кандидатів повинна враховувати вимоги щодо них, передбачені Конституцією України і цим Законом.

Обов’язковою умовою при наданні рекомендації для обрання суддею є проведення кваліфікаційного іспиту, який стосується перевірки глибини знань у галузі законодавства, судової практики і правової аналітики, рівень яких має бути достатнім для забезпечення належного виконання суддею своїх повноважень (див. коментар до ст. 70 цього Закону).

Вища кваліфікаційна комісія суддів України розглядає питання, пов’язані з дисциплінарною відповідальністю суддів. Проводить пов’язані з цим службові перевірки, за наявності підстав порушує дисциплінарні провадження та вирішує справи про дисциплінарну відповідальність суддів (див. главу 1 розділу VI цього Закону).

Повноваження ВККСУ — це сукупність закріплених Конституцією України та Законом «Про судоустрій і статус суддів» прав і обов’язків, що визначає її місце як постійно діючого органу в системі судоустрою України.

ВККС перевіряє відповідність кандидатів у судді вимогам, встановленим законом. При першому призначенні на посаду судді такими вимогами, визначеними Конституцією України (ст. 127), Законом, що коментується, є, зокрема, заборона поєднувати свою професійну діяльність з членством у політичній партії та профспілках, будь-якою іншою політичною діяльність, мати представницький мандат, обіймати будь-яку іншу оплачувану роботу, крім наукової, викладацької та творчої. ВККС рекомендує на посаду судді громадян, кандидатури яких відповідають вимогам Конституції України (ст. 127) та цього Закону.

При ВККСУ діє Національна школа суддів України. Тому саме ВККС визначає потреби в державному замовленні на професійну підготовку кандидатів на посаду судді у цій Школі.

За результатами кваліфікаційного іспиту ВККС вносить до Вищої ради юстиції рекомендацію про можливість призначення кандидата на посаду судді вперше, а також приймає рішення про рекомендування або відмову в рекомендуванні щодо обрання кандидата на посаду судді безстроково.

ВККС розглядає заяви та повідомлення про дисциплінарну відповідальність суддів місцевих та апеляційних судів, проводить пов’язані з цим службові перевірки, за наявності підстав порушує дисциплінарне провадження і вирішує питання про дисциплінарну відповідальність судді, а також про дострокове зняття застосованого до судді дисциплінарного стягнення.

Перелік повноважень ВККС, зазначених у коментованій статті Закону, не є вичерпним. Вона може здійснювати інші повноваження, передбачені законом.

Для забезпечення ефективної діяльності ВККС наділена правом витребовувати та одержувати необхідну інформацію від суддів, Державної судової адміністрації, органів суддівського самоврядування та інших судових органів, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, об’єднань громадян та окремих фізичних осіб, ненадання якої тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Стаття 92. Склад Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

1. Вища кваліфікаційна комісія суддів України діє у складі одинадцяти членів, які є громадянами України, мають вищу юридичну освіту і стаж роботи у галузі права не менше двадцяти років. До складу Комісії входять:

1) шість суддів, які призначаються з’їздом суддів України;

2) дві особи, які призначаються з’їздом представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ;

3) одна особа, яка призначається Міністром юстиції України;

4) одна особа, яка призначається Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини;

5) одна особа, яка призначається Головою Державної судової адміністрації України.

2. Строк повноважень члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України становить три роки з дня призначення. Одна і та сама особа не може здійснювати повноваження члена Комісії два строки підряд.

3. Члени Вищої кваліфікаційної комісії суддів України на час здійснення повноважень відряджаються до Комісії і не можуть виконувати професійних повноважень за основним місцем роботи.

4. За членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України на час здійснення повноважень зберігаються статус та місце роботи.

Коментована стаття визначає чисельний склад Вищої кваліфікаційної комісії суддів і встановлює представництво в ВККСУ від суддівського корпусу (судді призначаються з’їздом суддів України), юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ (призначаються з’їздом представників юридичних ВНЗ та наукових установ), Міністерства юстиції України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Державної судової адміністрації України (члени Комісії призначаються очільником відповідного органу).

Цей Закон передбачає, що всі члени ВККС повинні мати вищу юридичну освіту і стаж роботи у галузі права не менше двадцяти років.

Строк повноважень всіх членів Комісії становить три роки з дня призначення. Одна і та сама особа не може здійснювати повноваження члена Комісії два строки підряд.

Всі члени Комісії на час здійснення повноважень відряджаються до Комісії і не можуть виконувати професійних повноважень за основним місцем роботи. При цьому за ними зберігаються їх статус та це місце роботи на весь час здійснення повноважень члена Комісії.

Окрім того, за членами Комісії зберігаються гарантії матеріального, соціального та побутового забезпечення, передбачені законодавством відповідно для суддів, працівників Міністерства юстиції України, Державної судової адміністрації України та представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. При цьому заробітна плата (грошове забезпечення) виплачується виходячи з окладів за посадами, які обіймають ці особи в органах, з яких вони відряджені. Членам Комісії, які призначені з’їздом представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ, виплачується заробітна плата у розмірі середньомісячної заробітної плати інших членів Комісії (див. ст. 98 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

Стаття 93. Порядок формування Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

1. Члени Вищої кваліфікаційної комісії суддів України з числа суддів призначаються з’їздом суддів України відкритим або таємним голосуванням. З’їзд суддів може обрати більше ніж шість суддів на випадок вибуття одного або кількох членів зі складу Комісії, призначених за квотою з’їзду суддів України, визначивши черговість їх включення до складу Комісії. Такі особи автоматично набувають повноважень члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в разі вибуття одного або кількох членів Комісії, обраних за квотою з’їзду суддів України. Особи, призначені з'їздом суддів України до складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України на випадок вибуття одного або кількох п членів, продовжують виконувати обов’язки судді до моменту зайняття ними посади члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України відповідно до встановленої черговості.

2. Члени Вищої кваліфікаційної комісії суддів України призначаються з’їздом представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ відкритим або таємним голосуванням.

3. Міністр юстиції України призначає члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України своїм наказом.

4. Уповноважений Верховної Ради України з прав людини призначає члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України своїм розпорядженням.

5. Голова Державної судової адміністрації України призначає члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України своїм наказом.

6. До складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України не можуть бути призначені народні депутати України, члени Кабінету Міністрів України, голови судів, їх заступники, секретарі судових палат, члени Ради суддів України, Вищої ради юстиції, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, а також посадові особи, які мають дисциплінарне стягнення.

7. Вища кваліфікаційна комісія суддів України вважається повноважною за умови призначення до її складу не менше восьми членів.

Цим Законом на ВККС покладено дуже відповідальні завдання. Тому виконувати їх можуть тільки високопрофесійні, морально порядні та етично виховані люди. Члени ВККС із числа суддів обираються таємним або відкритим голосуванням з’їздом суддів України. Важливо при цьому, що з’їзд може обрати більше ніж шість суддів до складу Комісії, тобто понад встановлену норму представництва, визначену статтею 92 цього Закону. Це робиться на випадок вибуття одного або кількох члени із складу Комісії, призначених за квотою з’їзду суддів України, визначивши черговість їх включення до складу Комісії. Такі особи автоматично набувають повноважень члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в разі вибуття одного або кількох членів Комісії, обраних за квотою з’їзду суддів України. Особи, призначені з’їздом суддів України до складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України на випадок вибуття одного або кількох її членів, продовжують виконувати обов’язки судді до моменту зайняття ними посади члена ВККСУ відповідно до встановленої черговості.

Члени ВККС з числа представників юридичних ВНЗ та наукових установ призначаються з’їздом представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ відкритим або таємним голосуванням.

Коментована стаття визначає коло осіб, які не можуть бути обрані до складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, а саме: народні депутати України, члени Кабінету Міністрів України, голови судів, їх заступники, секретарі судових палат, члени Ради суддів України, Вищої ради юстиції, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, а також посадові особи, які мають дисциплінарне стягнення.

Представники від інших суб’єктів, що мають право делегувати своїх кандидатів до складу Комісії відповідно до вимог статті 92 цього Закону, вводяться до складу Комісії шляхом призначення на підставі розпорядчого акта певного виду, виданого органом, який здійснює призначення. Так, Міністр юстиції призначає члена ВККС наказом, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини — розпорядженням, голова Державної судової адміністрації України — наказом.

У Положенні про порядок призначення представників від Міністерства юстиції України до складу ВККСУ, затвердженому Наказом Міністерства юстиції України від 19 червня 2002 року № 51/5, сказано, що представником від Міністерства юстиції України до складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України призначається один із заступників Міністра юстиції України, який відповідає вимогам до членів Комісії, встановленим цим Законом.

Представник від Міністерства юстиції України, призначений до складу Комісії, здійснює свої повноваження члена Комісії, передбачені Законом України «Про судоустрій і статус суддів» і на час роботи в Комісії увільняється від виконання службових обов’язків за основним місцем роботи із збереженням місця роботи та посади на момент призначення членом Комісії.

Стаття 94. Організація роботи та засідання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

1. Вища кваліфікаційна комісія суддів України обирає зі свого складу відкритим або таємним голосуванням голову Комісії, одного заступника голови, секретаря Комісії. Обраним вважається кандидат, за якого проголосувала більшість від загального складу Комісії.

2. Голова Комісії організовує роботу Комісії, визначає обов’язки заступника, веде засідання Комісії. Обов’язки голови Комісії в разі його відсутності виконує заступник голови Комісії, а за відсутності заступника голови — член Комісії, обраний за квотою з’їзду суддів України, який має більший стаж роботи на посаді судді.

3. Для здійснення перевірки даних щодо наявності підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності у Вищій кваліфікаційній комісії суддів України діє автоматизована система визначення члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який проводитиме таку перевірку. Положення про автоматизовану систему визначення члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України затверджується Радою суддів України за погодженням з Державною судовою адміністрацією України.

4. Секретар Комісії здійснює підготовку засідань Комісії та несе відповідальність за організацію діловодства Комісії.

5. Порядок роботи Комісії визначається її Регламентом, прийнятим більшістю від загального складу Комісії.

6. Засідання Комісії проводяться відкрито і гласно, крім випадків, установлених законом. Засідання Комісії є повноважним, якщо в ньому бере участь не менше двох третин від загального складу Комісії.

7. Голова Комісії визначає дату, час і місце проведення засідання Комісії, перелік питань, що виносяться на засідання, і не пізніш як за десять днів до засідання повідомляє про це особу, щодо якої має розглядатися питання.

З метою організації роботи та для більш детального визначення порядку роботи ВККС приймає свій регламент. Регламент вважається прийнятим, якщо за нього проголосує більшість від загального складу Комісії. Організаційне забезпечення діяльності ВККС та її фінансування здійснює Державна судова адміністрація.

ВККС очолює голова, який має заступника та секретаря. Вони обираються зі складу ВККС відкритим або таємним голосуванням. Обраним головою Комісії вважається кандидат, який одержав більшість голосів від загального складу Комісії.

Голова ВККС має такі повноваження:

організовує роботу Комісії, визначає час і місце проведення засідання, перелік питань, що виносяться на засідання, і не пізніш як за десять днів до засідання повідомляє про це особу, щодо якої має розглядатися питання;

визначає обов’язки заступника голови Комісії;

веде засідання ВККС;

контролює ведення діловодства Комісії.

Обов’язки голови Комісії у разі його відсутності виконує заступник голови Комісії, а за відсутності заступника — член Комісії, обраний за квотою з’їзду суддів України, який має більший стаж роботи на посаді судді.

Черговість проведення засідань ВККС Законом не визначено. Вони проводяться в міру необхідності, але не пізніш як у двомісячний термін після надходження до Комісії відповідної заяви чи подання.

Законом, який коментується, передбачається, що засідання Вищої кваліфікаційної комісії суддів проводяться відкрито і гласно (крім випадків, установлених законом). Ніхто не може бути обмежений у праві на отримання усної або письмової інформації щодо матеріалів його справи, поданих на розгляд Комісії. Присутні на відкритому засіданні ВККС мають право робити письмові нотатки. З дозволу голови ВККС допускаються транслювання засідання, а також проведення в залі засідання фото- і кінозйомки, теле-, відео-, звукозапису із застосуванням стаціонарної апаратури. Винятки з даного правила стосуються розгляду на засіданні матеріалів, відносно яких встановлені обмеження законом.

З метою більш повного, глибокого, об’єктивного з’ясування обставин по справі на засідання Комісії можуть бути запрошені особи, присутність яких Комісія визнає необхідною.

Засідання ВККС здійснюється в порядку, встановленому її регламентом.

Стаття 95. Права члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

1. Член Вищої кваліфікаційної комісії суддів України має право:

1) знайомитися з матеріалами, поданими на розгляд Комісії, брати участь у їх дослідженні та перевірці;

2) наводити свої мотиви та міркування, а також подавати додаткові документи з питань, що розглядаються;

3) вносити пропозиції щодо проекту рішення Комісії з будь-яких питань та голосувати за або проти того чи іншого рішення;

4) висловлювати письмово окрему думку щодо рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

5) здійснювати інші повноваження, встановлені законом.

Члени Вищої кваліфікаційної комісії суддів свої повноваження виконують на постійній основі. Коментована стаття визначає права члена ВККСУ. Так, зокрема, він має право: 1) знайомитися з матеріалами, поданими на розгляд Комісії, брати участь у їх дослідженні та перевірці; 2) наводити свої мотиви та міркування, а також подавати додаткові документи з питань, що розглядаються; 3) вносити пропозиції щодо проекту рішення Комісії з будь-яких питань та голосувати за або проти того чи іншого рішення; 4) висловлювати письмово окрему думку щодо рішення Комісії. Цей перелік не є вичерпним, оскільки норми коментованої статті передбачають також право членів Комісії здійснювати інші повноваження, встановлені цим та іншими законами.

Відсутність у Законі чітких вказівок на обов’язки члена Комісії не означає, що їх немає. Оскільки члени Вищої кваліфікаційної комісії суддів, скажімо обрані з’їздом суддів України, обираються на певний строк і на час роботи в Комісії увільняються тільки від виконання службових обов’язків за основним місцем роботи, то як судді вони зобов’язані виконувати вимоги Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Під час роботи в ВККС члени Комісії повинні дотримувати Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та об’єктивний розгляд матеріалів з дотриманням встановлених законом строків; додержувати вимог, передбачених регламентом ВККС: не розголошувати відомості, що становлять державну, службову, комерційну та банківську таємницю, відомості про особисте життя громадян та інші відомості, про які вони дізналися під час роботи в Комісії, для забезпечення нероз- голошення яких було прийнято рішення про закрите засідання; не допускати вчинків та будь-яких дій, що можуть викликати сумнів у їх об’єктивності, неупередженості та незалежності тощо.

Стаття 96. Відвід члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

1. Член Вищої кваліфікаційної комісії суддів України не має права проводити перевірку щодо наявності підстав для притягнення судді місцевого, апеляційного суду до дисциплінарної відповідальності, брати участь у розгляді питання та прийнятті рішення і підлягає відводу (самовідводу), якщо будуть установлені обставини, що викликають сумнів у його безсторонності. За наявності таких обставин член Комісії повинен заявити самовідвід. З тих самих підстав відвід члену Комісії можуть заявити особи, щодо яких або за поданням яких розглядається питання.

2. Відвід має бути вмотивованим і поданим до початку розгляду питання у формі письмової заяви на ім'я голови Комісії. Головуючий на засіданні зобов’язаний ознайомити із заявою про відвід члена Комісії, якому заявлено відвід.

3. Рішення про відвід (самовідвід) приймається більшістю голосів членів Комісії, які беруть участь у засіданні. Голосування проводиться за відсутності члена Комісії, щодо якого вирішується питання про відвід (самовідвід).

Відвід (самовідвід) — це усунення чи самоусунення члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів від участі в засіданні ВККС, якщо будуть встановлені обставини, які викликають сумнів у його неупередженості. Такими обставинами можуть бути: особиста, пряма чи опосередкована заінтересованість в результаті розгляду матеріалів Комісією; родинні стосунки з особою, щодо якої розглядається питання; службова або інша залежність особи, відносно якої розглядається питання, від іншого члена ВККС і та ін. За наявності вказаних обставин член Комісії зобов’язаний заявити самовідвід. З тих же підстав відвід члену Комісії можуть заявити особи, щодо яких або за поданням яких розглядається питання.

Процедура вирішення питання про відвід (самовідвід) члену ВККС передбачає, що заява у письмовій формі може бути подана як до початку засідання, так і на самому засіданні ВККС, але обов’язково до початку розгляду питання порядку денного по суті. Заява подається на ім’я голови Комісії із зазначенням обставин, які викликають сумнів у неупередженості члена ВККС. Головуючий на засіданні зобов’язаний ознайомити з заявою про відвід члена Комісії, якому заявлено відвід.

При прийнятті рішення члени ВККС мають право висловити свої міркування щодо заявленого відводу (самовідводу). Рішення про відвід (самовідвід) члена Комісії приймається більшістю голосів членів Комісії, які беруть участь у засіданні. Присутність члена Комісії, щодо якого вирішується питання про відвід (самовідвід), під час обговорення та голосування не допускається.

Стаття 97. Рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

1. Рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України приймається більшістю від її загального складу. Голосування проводиться за відсутності особи, щодо якої вирішується питання, і запрошених осіб.

2. Рішення Комісії викладаються в письмовій формі. У рішенні зазначаються дата і місце прийняття рішення, склад Комісії, питання, що розглядалося, мотиви прийнятого рішення. Рішення підписується головуючим і членами Комісії, які брали участь у засіданні.

3. За наявності окремої думки вона викладається членом Комісії у письмовій формі і додається до справи, про що головуючий повідомляє на засіданні, але зміст окремої думки виголошенню на засіданні не підлягає.

4. Рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України може бути оскаржене до суду в порядку, встановленому процесуальним законом.

5. У випадках, передбачених цим Законом, рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України може бути оскаржене до Вищої ради юстиції.

Рішення є результатом процедурної діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів. Рішення приймається колегіально — більшістю голосів від загального складу Комісії (для ухвалення рішення вимагається не менше 6 з 11 голосів за чи проти відповідного рішення). Повноважною вважається Комісія, до складу якої призначено не менше восьми її членів, засідання є легітимним за умови участі в ньому не менш як двох третин її складу (шість осіб), а рішення вважається прийнятим, якщо за нього проголосували не менш як чотири члени Комісії. В разі обрання (призначення) всіх 11 членів Комісії засідання є повноважним, якщо в ньому бере участь не менше 8 членів Комісії, а рішення є легітимним, якщо за нього проголосували не менше 5 членів комісії. Рішення приймається відкритим голосуванням, але при дотриманні таємниці наради членів Комісії, тобто за відсутності особи, щодо якої вирішується питання, та запрошених осіб.

Рішення ВККСУ викладається в письмовій формі і має бути мотивованим і обґрунтованим. За структурою рішення має три складові частини: вступну, описово- мотивувальну і резолютивну. У вступній частині рішення зазначаються дата і місце його прийняття, склад Комісії, хто головував на засіданні Комісії. В описово-мотивувальній частині викладається суть питання, що розглядалося. Резолютивна частина кожного рішення повинна містити викладення мотивів прийнятого рішення, а також посилання на закон та інші нормативні акти, а у відповідних випадках — на норми Конституції України і чинні міжнародні договори, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України. Ця частина рішення закінчується чіткою, вичерпною, безумовною відповіддю по суті розглянутого питання.

Рішення підписується головуючим і членами Комісії, які брали участь у засіданні.

Кожен з членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів, що брав участь у засіданні, має право висловити окрему думку. Вона викладається у письмовій формі і приєднується до матеріалів справи, головуючий повідомляє на засіданні про наявність окремої думки, але зміст її виголошенню в засіданні не підлягає.

Оригінал рішення зберігається у матеріалах конкретної справи. Голова Комісії повинен забезпечити ознайомлення особи, за поданням якої вирішувалося питання та особи, щодо якої вирішувалося питання, з результатами його розгляду. З цією метою копія рішення Комісії вручається їй особисто або надсилається поштою протягом семи днів.

У випадках, визначених законом, рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України може бути оскаржене до Вищої ради юстиції або до суду (зокрема, див. коментар до ст. 89 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

Стаття 98. Забезпечення діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

1. Для організаційного забезпечення діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України створюється секретаріат.

2. З метою здійснення членами Вищої кваліфікаційної комісії суддів України належної перевірки наявності підстав для притягнення суддів місцевих та апеляційних судів до дисциплінарної відповідальності діє служба дисциплінарних інспекторів, до складу якої входять тридцять три дисциплінарних інспектори. За кожним членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України закріплюється три дисциплінарних інспектори.

3. Працівники секретаріату призначаються на посаду та звільняються з посади головою Вищої кваліфікаційної комісії суддів України. Дисциплінарні інспектори призначаються на посаду та звільняються з посади головою Вищої кваліфікаційної комісії суддів України за пропозицією відповідного члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

4. Розмір заробітної плати працівників секретаріату та дисциплінарних інспекторів, їх побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються Законом України «Про державну службу», іншими нормативно- правовими актами і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців апаратів центральних органів виконавчої влади.

5. За членами Комісії зберігаються гарантії матеріального, соціального та побутового забезпечення, передбачені законодавством відповідно для суддів, працівників Міністерства юстиції України, Державної судової адміністрації України та представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. При цьому заробітна плата (грошове забезпечення) виплачується виходячи з окладів за посадами, які обіймають ці особи в органах, з яких вони відряджені. Членам Комісії, які призначені з’їздом представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ, виплачується заробітна плата у розмірі середньомісячної заробітної плати інших членів Комісії.

6. Виплата грошового забезпечення провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України.

Коментований Закон покладає на Державну судову адміністрацію України забезпечення організації діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України. Як головний розпорядник коштів вона здійснює її фінансування.

Вищій кваліфікаційній комісії суддів України надано право створювати секретаріат для організаційного забезпечення своєї діяльності. Працівники секретаріату призначаються на посаду та звільняються з посади головою Вищої кваліфікаційної комісії суддів України. Розмір заробітної плати працівників секретаріату, їх побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються Законом України «Про державну службу», іншими нормативно-правовими актами і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців апаратів центральних органів виконавчої влади.

Стаття 99. Служба дисциплінарних інспекторів

1. Дисциплінарні інспектори за дорученням члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України попередньо аналізують заяви та повідомлення про неправомірні дії суддів з метою виявлення підстав для відкриття дисциплінарних справ та здійснення перевірок; готують проекти висновків про наявність підстав для притягнення суддів місцевих та апеляційних судів до дисциплінарної відповідальності; виконують інші доручення члена Комісії в ході дисциплінарного провадження відповідно до цього Закону.

Відповідно до статті 98 коментованого Закону з метою здійснення членами Вищої кваліфікаційної комісії суддів України належної перевірки наявності підстав для притягнення суддів місцевих та апеляційних судів до дисциплінарної відповідальності діє служба дисциплінарних інспекторів.

До складу цієї служби входять тридцять три дисциплінарних інспектори. Таким чином, за кожним членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України закріплюється три дисциплінарних інспектори.

Дисциплінарні інспектори за дорученням члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, до якого вони прикріплені, попередньо аналізують заяви та повідомлення про неправомірні дії суддів з метою виявлення підстав для відкриття дисциплінарних справ та здійснення перевірок; готують проекти висновків про наявність підстав для притягнення суддів місцевих та апеляційних судів до дисциплінарної відповідальності; виконують інші доручення члена Комісії в ході дисциплінарного провадження відповідно до цього Закону.

РОЗДІЛ VII. ЗВІЛЬНЕННЯ СУДДІ СУДУ ЗАГАЛЬНОЇ ЮРИСДИКЦІЇ З ПОСАДИ

Глава 1. ЗАГАЛЬНІ ПОЛОЖЕННЯ

Стаття 100. Загальні умови звільнення судді з посади

1. Суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п’ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Конституція містить положення, відповідно до якого звільнити суддю з посади може лише відповідний суб’єкт, котрий призначив (обрав) його на посаду. Рішення про звільнення судді з посади міститься у відповідному акті Президента чи Верховної Ради України із вказівкою підстав його винесення. Рішення є остаточним і оскарженню не підлягає.

Згідно зі ст. ст. 31, 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» розрізняється звільнення судді з посади на загальних (п. п. 1–3, 7–9 ст. 126 Конституції) та особливих підставах (п. п. 4–6 ст. 126 Конституції).

Натомість, аналіз конституційного положення дозволяє виокремити такі групи підстав звільнення судді з посади:

1) настання певної умови, що перешкоджає подальшому перебуванню судді на посаді: а) закінчення строку, на який його було обрано чи призначено; б) досягнення суддею шістдесяти п’яти років; в) хвороба судді, що перешкоджає подальшому виконанню обов’язків судді; г) подання ним заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням;

2) у порядку дисциплінарного провадження у випадках: а) порушення суддею вимог щодо несумісності; б) порушення суддею присяги;

3) у зв’язку з установленням певного юридичного факту: а) набрання законної сили обвинувальним вироком щодо судді; б) припинення його громадянства;

в) визнання його безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Смерть судді імперативно визначено як підставу для автоматичного припинення його повноважень.

Слід зазначити, що закінчення строку, на який обрано чи призначено суддю, стосується тільки суддів Конституційного Суду та суддів, які вперше призначаються на посаду. Решта суддів обіймає посади безстроково, але відповідно до п. 2 ст. 126 Конституції України вони повинні бути звільнені з посади після досягнення шістдесяти п’яти років.

Підстави набуття статусу судді нерозривно пов’язані з підставами припинення повноважень носія судової влади. Втрата або порушення якоїсь вимоги, обов’язкової для набуття статусу судді, призводить до порушення питання про припинення повноважень.

Звільнення судді з посади внаслідок порушення присяги. У встановленому Конституцією переліку підстав звільнення з посади немає таких підстав як звільнення судді з посади в порядку дисциплінарного провадження, за професійною невідповідністю чи невідповідністю судді займаній посаді. Суддя може бути звільнений з посади за дисциплінарні правопорушення тільки у випадку порушення ним вимог щодо несумісності чи присяги. Водночас порушення суддею вимог несумісності є однією з форм порушення присяги, що випливає із сутності присяги судді.

Набрання законної сили обвинувальним вироком відносно судді є підставою припинення не тільки суддівських повноважень, але й статусу судді. Суддя звільняється з посади у разі вчинення злочину, в обвинуваченні якого його віддано до суду та у встановленому порядку визнано винним. Обвинувальний вирок стосовно судді повинен набути законної сили. Вирок суду з кримінальних справ набуває законної сили не з моменту його проголошення. Згідно зі ст. ст. 349, 354 КПК України на вирок суду першої інстанції може бути подана апеляція протягом п’ятнадцяти діб з моменту його проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, — в той же строк з моменту вручення йому копії вироку. Подання апеляції на вирок суду зупиняє набрання ним законної сили та його виконання. Тільки після остаточного вирішення справи в апеляційній інстанції вирок набуває законної сили. Також якщо стосовно судді набере законної сили обвинувальний вирок суду іншої країни, він підлягає звільненню з посади за цією підставою.

Припинення громадянства України є неодмінною та безумовною підставою звільнення судді з посади. Підстави, умови та порядок припинення громадянства України визначаються Законом України «Про громадянство України». До прийняття указу Президента України про припинення громадянства та набуття ним чинності суддя не може бути звільнений з підстав припинення громадянства.

Суддя звільняється з посади у випадку визнання його безвісно відсутнім або оголошення померлим. За загальними правилами, передбаченими ст. ст. 43, 46 ЦК України, особу може бути визнано безвісно відсутньою або оголошено померлою в порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України.

Судді можуть припинити свою судову діяльність за власним бажанням. Заява про звільнення судді за власним бажанням повинна подаватись до Вищої ради юстиції, яка згідно ч. 2 ст. 31 Закону України «Про Вищу раду юстиції» вносить подання про звільнення судді з посади до органу, який його призначив або обрав, після попереднього з’ясування дійсного волевиявлення судді, а також, чи не мав місце сторонній вплив на нього або примус. Загальні підстави звільнення за власним бажанням передбачені ст. 38 Кодексу законів про працю України. Якщо суддя відпрацював на посаді судді не менше 20 років, він має право на вихід у відставку та набуття статусу судді у відставці (див. розділ X ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

Стаття 101. Звільнення судді з посади у разі закінчення строку, на який його призначено

1. Вища рада юстиції вносить подання Президентові України про звільнення судді з посади в разі закінчення строку, на який його призначено, якщо:

1) суддя за повідомленням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України своєчасно не подав без поважних причин заяву про обрання його на посаду судді безстроково;

2) щодо судді Вищою кваліфікаційною комісією суддів України прийнято рішення про відмову у рекомендуванні його для обрання на посаду судді безстроково.

2. Вища рада юстиції вносить подання про звільнення судді з посади у зв’язку з закінченням строку призначення із зазначенням дати, з якої суддя має бути звільнений.

3. Суддя звільняється з посади Президентом України.

4. Якщо суддю з будь-яких причин не звільнено з посади, він не може виконувати свої повноваження із здійснення правосуддя з наступного дня після закінчення строку, на який його було призначено.

Стаття 101 коментованого Закону визначає порядок звільнення судді з посади у разі закінчення строку, на який його призначено. Із змісту цієї статті випливає, що її норми поширюються лише на осіб, призначених Президентом України на посаду судді вперше, оскільки всі інші судді, крім суддів Конституційного Суду України, обираються Верховною Радою України безстроково.

Матеріальні підстави для звільнення судді з посади в разі закінчення строку, на який його призначено, визначено в частині першій коментованої статті ЗУ «Про судоустрій і статус суддів». До них належать:

1) неподання суддею без поважних причин у визначений законом строк заяви про обрання його на посаду судді безстроково. Для реалізації цієї підстави вимагається повідомлення про цей факт Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

2) прийняття Вищою кваліфікаційною комісією суддів України рішення про відмову в рекомендуванні його для обрання на посаду судді безстроково (див. коментар до ст. 77 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

За наявності однієї із зазначених підстав Вища рада юстиції повинна внести Президентові України (органу, який відповідно до Конституції України призначив суддю на посаду судді вперше) подання про звільнення судді з посади у зв’язку із закінченням строку, на який його призначено. У поданні Вища рада юстиція зазначає дату, з якої суддя має бути звільнений. Ця дата повинна бути не пізнішою за останній день строку, на який суддю, щодо якого вноситься подання про звільнення, було призначено.

На підставі внесеного ВРЮ подання Президент України видає Указ про звільнення судді з посади.

У разі, якщо необхідне подання не було внесено Вищою радою юстиції Президентові України або Президентом України не було видано Указ про звільнення судді з посади, такий суддя втрачає право виконувати свої повноваження із здійснення правосуддя з наступного дня після закінчення строку, на який його було призначено.

Стаття 102. Звільнення судді з посади за віком

1. Суддя звільняється з посади за віком з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п’яти років.

2. Вища кваліфікаційна комісія суддів України не пізніш як за місяць до дня, зазначеного у частині першій цієї статті, зобов’язана повідомити Вищу раду юстиції про наявність підстави для звільнення судді.

3. Вища рада юстиції вносить подання про звільнення судді у зв’язку з досягненням ним шістдесяти п’яти років до органу, який обрав або призначив суддю, не пізніш як за п’ятнадцять днів до дня, зазначеного у частині першій цієї статті.

4. Якщо суддю з будь-яких причин не звільнено з посади, він не може здійснювати свої повноваження зі здійснення правосуддя з наступного дня після досягнення шістдесяти п’яти років.

Підставою для звільнення судді з посади за віком є досягнення ним шістдесяти п’яти років. Такий суддя звільняється з посади з наступного дня після досягнення ним цього віку.

Реалізація цієї підстави вимагає здійснення таких юридичних дій:

1) повідомлення Вищою кваліфікаційною комісією суддів України Вищої ради юстиції про наявність підстави для звільнення судді з посади, — не пізніш як за місяць до дня, наступного за днем досягнення суддею шістдесяти п’яти років;

2) внесення Вищою радою юстиції до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді у зв’язку з досягненням ним шістдесяти п’яти років, — не пізніш як за п’ятнадцять днів до дня, наступного за днем досягнення суддею шістдесяти п’яти років;

3) прийняття органом, який обрав або призначив суддю, рішення про звільнення його з посади у зв’язку з досягненням шістдесятип’ятирічного віку.

У разі, якщо з будь-яких причин не виконано всі або частину юридичних дій, що вимагаються для реалізації норми коментованої статті Закону, такий суддя все одно втрачає право виконувати свої повноваження із здійснення правосуддя з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п’яти років.

Стаття 103. Звільнення судді з посади за станом здоров’я

1. Суддя звільняється з посади у разі неможливості здійснювати повноваження за станом здоров’я за наявності медичного висновку, що надається медичною комісією, утвореною спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров’я, або за рішенням суду про визнання судді обмежено дієздатним або недієздатним, яке набрало законної сили.

2. Визнавши, що стан здоров’я не дає змоги судді протягом тривалого часу або постійно здійснювати свої повноваження, Вища рада юстиції вносить подання про звільнення судді до органу, який його обрав або призначив.

Умовою для реалізації закріпленої в коментованій статті ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» підстави звільнення судді з посади є виконання таких юридичних дій:

1) надання медичного висновку утвореною Міністерством охорони здоров’я України медичною комісією щодо неможливості здійснювати суддею повноваження за станом здоров’я або ухвалення судом рішення про визнання судді обмежено дієздатним або недієздатним, яке набрало законної сили;

2) прийняття Вищою радою юстиції висновку про те, що стан здоров’я не дає змоги судді протягом тривалого часу або постійно здійснювати свої повноваження;

3) внесення Вищою радою юстиції подання про звільнення судді з посади за станом здоров’я до органу, який його обрав або призначив.

Стаття 104. Звільнення судді з посади у разі порушення ним вимог щодо несумісності

1. Суддя звільняється з посади у разі порушення ним вимог щодо несумісності за поданням Вищої ради юстиції, яке вноситься до органу, який обрав або призначив суддю, в порядку, встановленому Законом України «Про Вищу раду юстиції».

Вимоги щодо несумісності встановлено статтею 53 цього Закону (див. коментар до ст. 53 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

У разі порушення суддею цих вимог Вища рада юстиції вносить подання про звільнення судді з посади у зв’язку з порушенням ним вимог щодо несумісності після надання Вищою кваліфікаційною комісією суддів України відповідного висновку або за власного ініціативою.

При цьому рішення щодо внесення Вищою радою юстиції подання про звільнення судді приймається більшістю голосів членів від конституційного складу Вищої ради юстиції. Однак якщо в процесі розгляду питання про звільнення судді Вища рада юстиції дійде висновку про відсутність підстав для звільнення судді, проте вчинені суддею дії можуть мати наслідком дисциплінарну відповідальність, Вища рада юстиції може прийняти рішення про притягнення суддів Верховного Суду України та вищих спеціалізованих судів до дисциплінарної відповідальності, а щодо інших суддів — про направлення матеріалів до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Стаття 105. Звільнення судді з посади у разі порушення ним присяги

1. Відповідно до пункту 5 частини п’ятої статті 126 Конституції України суддя звільняється з посади у зв’язку з порушенням ним присяги судді.

2. Факти, які свідчать про порушення суддею присяги, мають бути встановлені Вищою кваліфікаційною комісією суддів України або Вищого радою юстиції.

3. Звільнення судді з посади на підставі порушення ним присяги судді відбувається за поданням Вищої ради юстиції після розгляду цього питання на її засіданні відповідно до Закону України «Про Вищу раду юстиції».

4. На підставі подання Вищої ради юстиції Президент України видає указ про звільнення судді з посади.

5. На підставі подання Вищої ради юстиції Верховна Рада України приймає постанову про звільнення судді з посади.

Відповідно до статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції», порушенням суддею присяги є:

1) вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об’єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів;

2) незаконне отримання суддею матеріальних благ або здійснення витрат, що перевищують доходи такого судді та членів його сім’ї;

3) умисне затягування суддею строків розгляду справи понад терміни, встановлені законом;

4) порушення морально-етичних принципів поведінки судді.

Порушенням присяги судді, що обіймає адміністративну посаду в суді, є також невиконання ним посадових обов’язків, встановлених для відповідної адміністративної посади, пов’язаних з процесуальними діями.

Для звільнення судді з посади з підстави, передбаченої статтею 105 коментованого Закону, вимагається здійснення таких юридичних дій:

1) розгляд питання про порушення суддею присяги на засіданні Вищої ради юстиції;

2) прийняття Вищою радою юстиції рішення про внесення подання про звільнення судді з посади у зв’язку з порушенням ним присяги;

3) видання Президентом України указу/прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення судді з посади.

Рішення про звільнення судді з посади у зв’язку з порушенням ним присяги приймається органом, який його обрав (Верховна Рада України) або призначив (Президент України) тільки на підставі подання Вищої ради юстиції про звільнення судді з посади у зв’язку з порушенням ним присяги.

Стаття 106. Звільнення судді з посади у разі набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього

1. Суд, який ухвалив обвинувальний вирок щодо судді, негайно повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

2. У разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо судді Вища кваліфікаційна комісія суддів України повідомляє про це Вищу раду юстиції, яка вносить подання про звільнення судді з посади.

3. Суддя, щодо якого обвинувальний вирок суду набрав законної сили, не може продовжувати здійснювати свої повноваження і втрачає передбачені законом гарантії незалежності і недоторканності судді, право на грошове та інше забезпечення.

Відповідно до Конституції України і статті 106 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» суддя звільняється з посади у разі набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього.

Тим не менш, ухвалення судом обвинувального вироку щодо судді ще не тягне за собою автоматичного звільнення такого судді з посади. Для звільнення судді з означеної підстави вимагається:

а) повідомлення судом, який ухвалив обвинувальний вирок щодо судді, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про ухвалення щодо цього судді обвинувального вироку;

б) набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо судді;

в) повідомлення Вищою кваліфікаційної комісією суддів України Вищої ради юстиції про набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо судді;

г) внесення Вищою радою юстиції подання про звільнення судді з посади;

д) прийняття органом, який обрав або призначив суддю, рішення про його звільнення.

Водночас частиною третьою коментованої статті Закону «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що набрання законної сили обвинувальним вироком щодо судді автоматично тягне за собою втрату таким суддею права здійснювати свої повноваження судді, втрату передбачених законом гарантій незалежності і недоторканності, а також права на грошове та інше забезпечення. Всі ці права втрачаються вже з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком щодо судді, а не з моменту прийняття органом, який обрав або призначив суддю, рішення про його звільнення.

Стаття 107. Звільнення судді з посади у разі припинення його громадянства

1. Суддя звільняється з посади за поданням Вищої ради юстиції у разі припинення його громадянства відповідно до Закону України «Про громадянство України».

2. Суддя з моменту припинення його громадянства не може продовжувати здійснювати свої повноваження.

Вичерпний перелік підстав припинення громадянства України визначено у статті 17 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року. До таких підстав закон відносить: 1) вихід з громадянства України; 2) втрату громадянства України; 3) підстави, передбачені міжнародними договорами України, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України.

З моменту припинення громадянства суддя автоматично втрачає право здійснювати свої повноваження. Проте звільненим такий суддя з посади є лише після внесення відповідного подання Вищою радою юстиції до органу, який його обрав або призначив, та прийняття таким органом рішення про звільнення судді з посади.

Стаття 108. Звільнення судді з посади у разі визнання його безвісно відсутнім або оголошення померлим

1. Суд, який ухвалив рішення про визнання судді безвісно відсутнім або оголосив його померлим, негайно повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України. У разі набрання таким рішенням законної сили Вища кваліфікаційна комісія суддів України повідомляє про це Вищу раду юстиції, яка вносить подання про звільнення судді з посади.

Для звільнення судді з посади у випадку, передбаченому статтею 108 коментованого Закону, вимагається:

1) ухвалення судом рішення про визнання судді безвісно відсутнім або оголошення його померлим;

2) повідомлення судом, який ухвалив рішення про визнання судді безвісно відсутнім або оголосив його померлим, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про ухвалення відповідного рішення;

3) набрання рішенням суду про визнання судді безвісно відсутнім або оголошення його померлим законної сили;

4) повідомлення Вищою кваліфікаційною комісією суддів України Вищої ради юстиції про набрання рішенням суду про визнання судді безвісно відсутнім або оголошення його померлим законної сили;

5) внесення Вищою радою юстиції подання про звільнення судді з посади у зв’язку з визнанням його безвісно відсутнім або оголошенням його померлим до органу, який його обрав або призначив;

6) прийняття органом, який обрав або призначив суддю, рішення про звільнення його з посади.

Стаття 109. Звільнення судді з посади за його заявою про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням

1. Суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

2. Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням.

3. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вишу кваліфікаційну комісію суддів України.

4. Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

5. За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Звільнення судді з посади за його заявою про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням вимагає від судді здійснення однієї з двох юридичних дій:

1) подання заяви про відставку;

2) подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням.

Право на подання заяви про відставку виникає у судді лише після того, як його стаж роботи на посаді судді становить не менше двадцяти років. Заяву ж про звільнення з посади за власним бажанням суддя має право подати в будь-який час перебування на посаді судді, при чому незалежно від мотивів такого рішення.

Для звільнення судді з посади за його заявою про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням вимагається наступне:

1) подання суддею заяви про відставку або заяви про звільнення з посади за власним бажанням (ч. ч. 1, 2 ст. 109 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів») до Вищої ради юстиції;

2) внесення Вищою радою юстиції протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади;

3) прийняття органом, який обрав або призначив суддю, рішення про звільнення судді з посади.

Після прийняття органом, який обрав або призначив суддю, рішення про його звільнення з посади, Вища рада юстиції зобов’язана повідомити про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

Стаття 110. Вимоги до подання про звільнення судді з посади

1. У поданні Вищої ради юстиції про звільнення судді з посади зазначаються:

1) дата внесення подання;

2) прізвище, ім’я та по батькові судді;

3) рік народження судді;

4) відомості про перебування на посаді судді;

5) назва суду;

6) підстава внесення подання про звільнення, визначена частиною п’ятою статті 126 Конституції України;

7) фактичні обставини (у разі внесення подання про звільнення судді за особливих обставин, визначених Законом України «Про Вищу раду юстиції»);

8) інші відомості, визначені законом.

Стаття 110 коментованого Закону встановлює вимоги до змісту і форми подання Вищої ради юстиції про звільнення судді з посади.

Із змісту коментованої статті випливає, що незалежно від підстави для звільнення судді з посади, що стала підставою для підготовки і внесення Вищою радою юстиції подання про звільнення судді з посади, кожне таке подання повинно містити усі перелічені у частині першій статті 110 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» відомості, а також інші відомості, визначені законом, у разі наявності таких.

Стаття 111. Розгляд питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково

1. Порядок розгляду питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково, встановлюється цим Законом та Регламентом Верховної Ради України.

2. Питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок.

3. Розгляд питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, на пленарному засіданні Верховної Ради України починається з доповіді Голови Вищої ради юстиції або члена Вищої ради юстиції, який діє за його дорученням.

4. Рішення про звільнення з посади судді приймається більшістю від конституційного складу Верховної Ради України і оформляється постановою Верховної Ради України.

5. У разі неодержання кількості голосів народних депутатів України, передбачених частиною четвертою цієї статті, щодо звільнення з посади судді, обраного безстроково, проводиться повторне голосування

6. Повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Стаття 111 коментованого Закону визначає вимоги до процедури розгляду питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково. Сам порядок розгляду питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково, визначається статтею 216 Регламенту Верховної Ради України.

Так, для звільнення Верховною Радою України з посади судді, обраного безстроково, вимагається розгляд цього питання на пленарному засіданні Верховної Ради України. На таке пленарне засідання запрошуються Голова Верховного Суду України, Голова Вищої ради юстиції, голова відповідного вищого спеціалізованого суду, Голова Державної судової адміністрації України. Присутність судді на пленарному засіданні Верховної Ради при розгляді питання про його звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 4 і 5 частини п’ятої статті 126 Конституції України, є обов’язковою. Неявка на пленарне засідання Верховної Ради не є перешкодою для розгляду питання по суті.

Підставою для розгляду Верховною Радою України питання про звільнення з посади суддів, обраних безстроково, є подання, яке вноситься Вищою радою юстиції.

У поданні про звільнення судді, обраного безстроково, зазначаються дата внесення подання, прізвище, ім’я та по батькові, рік народження, відомості про перебування на посаді судді, назва суду, підстава внесення подання про звільнення, визначена частиною п’ятою статті 126 Конституції України, фактичні обставини (у разі внесення подання про звільнення судді за особливих обставин, визначених Законом України «Про Вищу раду юстиції»). До подання Вищої ради юстиції про звільнення з посади судді, обраного безстроково, додаються особова справа з матеріалами, що свідчать про наявність підстав для звільнення, а також пропозиція члена Вищої ради юстиції, який ініціював питання про звільнення судді, або висновок відповідної кваліфікаційної комісії суддів про звільнення з посади судді відповідного суду чи висновок Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про звільнення з посади суддів Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів.

Розгляд питання про звільнення судді з посади починається з доповіді Голови Вищої ради юстиції або члена Вищої ради юстиції, який діє за його дорученням.

Хоча для розгляду питання про звільнення судді з посади, згідно положень коментованої статті, висновки комітетів Верховної Ради України не готуються і на пленарному засіданні не розглядаються, згідно Регламенту Верховної Ради України подання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, повинно бути попередньо розглянуте Комітетом ВР з питань правосуддя в місячний строк з дня його надходження до Верховної Ради. Цей комітет здійснює попередній розгляд питання і вносить на розгляд Верховної Ради пропозицію (не висновок) про рекомендацію або нерекомендацію щодо звільнення з посади судді, обраного безстроково. Представник цього комітету доповідає позицію комітету із зазначеного питання, а також персонально представляє на пленарному засідання кожну кандидатуру на звільнення. У разі якщо суддя не згодний з поданням про звільнення, обов’язково заслуховується його пояснення на пленарному засіданні Верховної Ради. Народні депутати можуть ставити запитання судді щодо його діяльності.

Далі частиною 11 статті 216 Регламенту ВР встановлюється, що якщо при розгляді питання про звільнення судді з посади виникає необхідність здійснити перевірку звернень громадян щодо діяльності судді або витребувати додаткову інформацію, Верховна Рада доручає відповідному комітету здійснити таку перевірку. Водночас частиною другою коментованої статті встановлено, що питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без будь-яких перевірок.

Далі проводиться відкрите поіменне голосування, за результатами якого приймається постанова Верховної Ради України про звільнення судді з посади, яка приймається більшістю від конституційного складу Верховної Ради України. При чому у разі неодержання кількості голосів народних депутатів України, необхідних для прийняття такого рішення (тобто більшості від конституційного складу Верховної Ради України), проводиться повторне голосування аж до набрання необхідної кількості голосів депутатів.

Стаття 112. Припинення повноважень судді

1. Повноваження судді припиняються у разі його смерті.

2. Про наявність підстави для припинення повноважень судді голова суду, в якому суддя обіймав посаду, повідомляє Вищу кваліфікаційну комісію суддів України. До повідомлення додаються документи, які свідчать про наявність підстави для припинення повноважень судді.

Статтею 112 коментованого Закону визначено підставу для автоматичного припинення повноважень судді.

Так, повноваження судді припиняються автоматично у разі його смерті.

Про наявність такої підстави голова суду, в якому суддя обіймав посаду, повідомляє Вищу кваліфікаційну комісію суддів України. До повідомлення додаються документи, які свідчать про наявність підстави для припинення повноважень судді (свідоцтво про смерть тощо).

РОЗДІЛ VIII. СУДДІВСЬКЕ САМОВРЯДУВАННЯ

Глава 1. ЗАГАЛЬНІ ЗАСАДИ СУДДІВСЬКОГО САМОВРЯДУВАННЯ

Стаття 113. Завдання суддівського самоврядування

1. Для вирішення питань внутрішньої діяльності судів в Україні діє суддівське самоврядування — самостійне колективне вирішення зазначених питань суддями.

2. Суддівське самоврядування є однією з гарантій забезпечення самостійності судів і незалежності суддів. Діяльність органів суддівського самоврядування має сприяти створенню належних організаційних та інших умов для забезпечення нормальної діяльності судів і суддів, утверджувати незалежність суду, забезпечувати захист суддів від втручання в їх діяльність, а також підвищувати рівень роботи з кадрами у системі судів.

3. До питань внутрішньої діяльності судів належать питання організаційного забезпечення судів та діяльності суддів, соціальний захист суддів та їхніх сімей, а також інші питання, що безпосередньо не пов’язані із здійсненням правосуддя.

4. До завдань суддівського самоврядування належить вирішення питань щодо:

1) забезпечення організаційної єдності функціонування органів судової влади;

2) зміцнення незалежності судів, суддів, захист від втручання в їхню діяльність;

3) участі у визначенні потреб кадрового, фінансового, матеріально- технічного та іншого забезпечення судів та контроль за додержанням установлених нормативів такого забезпечення;

4) вирішення питань щодо призначення суддів на адміністративні посади в судах у порядку, встановленому цим Законом;

5) призначення суддів Конституційного Суду України;

6) призначення суддів до складу Вищої ради юстиції та Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, встановленому законом.

Згідно з Основними принципами Організації Об’єднаних Націй щодо незалежності суддівства, які були підтверджені Загальною Асамблеєю ООН у листопаді 1985 року, судді, як й інші громадяни, користуються свободою слова, віросповідання, асоціацій і зборів, але, користуючись цими правами, вони повинні поводити себе таким чином, щоб забезпечити повагу до своєї посади, зберегти безсторонність і незалежність судових органів.

Судді володіють свободою організовувати асоціації суддів та інші організації і вступати до них для захисту своїх інтересів, вдосконалення професійної підготовки та збереження своєї судової незалежності. Про роль і місце суддівських організацій йдеться і в документах Ради Європи щодо незалежності, ефективності та ролі суддів (1994 р.), Європейській хартії про статус суддів (1998 р.) тощо.

Конституція України у ст. 130 визначила повноваження і завдання суддівського самоврядування, діяльність якого спрямовується на вирішення питань внутрішньої діяльності судів.

Коментована стаття дає правове визначення поняття суддівського самоврядування як самостійного колективного вирішення питань внутрішньої діяльності судів професійними суддями, а також конкретизує поняття внутрішньої діяльності судів.

Віднесене коментованою статтею до питань внутрішньої діяльності організаційне забезпечення судів та діяльності суддів полягає у створенні належних умов для нормальної роботи судів загальної юрисдикції — їх достатнього фінансового, матеріально-технічного і кадрового забезпечення, організації ефективного діловодства, ведення необхідної судової статистики та архіву, організації будівництва, ремонту, утримання та оснащення приміщень судів для комфортного та безпечного перебування там громадян і працівників суду, а також у визначенні оптимальної завантаженості і, відповідно, чисельності суддів, впровадженні комп’ютеризації для судочинства, діловодства та інформативно-нормативного забезпечення, проведення на основі аналізу діяльності і вивчення досвіду інших країн вдосконалення організації діяльності судів тощо. Всі зазначені заходи спрямовані на здійснення завдань судової влади — забезпечення доступного, незалежного і неупередженого правосуддя в державі.

Соціальний захист суддів та їх сімей полягає у забезпеченні виконання гарантій, встановлених Конституцією України, законами та іншими нормативними актами щодо матеріального забезпечення працюючих суд дів, суддів у відставці, страхування їх життя та майна, впровадження заходів безпеки суддів та членів їх сімей, забезпечення їх недоторканності, а також організації медичного обслуговування, санаторно-курортного лікування, забезпечення благоустроєним житлом, поховання та увічнення пам’яті суддів та суддів у відставці.

Крім забезпечення виконання законодавства України з цих питань, органи суддівського самоврядування, на основі взаємодії з міжнародними суддівськими організаціями та органами законодавчої і виконавчої влади вживають заходів щодо впровадження у національне законодавство та правозастосовну практику міжнародних і європейських норм і стандартів з питань матеріального і соціального забезпечення суддів, гарантій їх захисту і недоторканності.

Зазначені у частині третій коментованої статті інші питання, що безпосередньо не пов’язані із здійсненням правосуддя, стосуються забезпечення управлінської діяльності в судах, підвищення кваліфікації суддів та працівників апарату судів, контролю за виконанням, організаційних функцій у судах і дотриманням при виконанні цих функцій прав громадян та прав суд дів і працівників апарату судів при здійсненні управлінських функцій суддями на адміністративних посадах, а також питання встановлення і дотримання суддями норм професійної етики судді, заохочення та відзначення суддів тощо.

Рішення з зазначених питань органами суддівського самоврядування приймаються відповідно до закону і можуть мати імперативний характер як обов’язкові для всіх суддів та органів організаційного забезпечення діяльності судів. Такими є Кодекс професійної етики суддів, положення про ради суддів, рішення про скликання конференцій, з’їздів тощо. Крім цього, органи суддівського самоврядування приймають рекомендаційні та погоджувальні рішення, а також рішення індивідуального характеру (про заохочення суддів, вибори до органів, що утворюються органами суддівського самоврядування), а також звернення до органів державної влади, міжнародних організацій.

Порядок здійснення суддівського самоврядування визначається відповідно до Конституції України цим Законом, іншими законами, а також регламентами і положеннями, що приймаються органами суддівського самоврядування. Посилання на повноваження та порядок взаємодії і спільного прийняття рішень з органами суддівського самоврядування можуть бути наведені також в указах Президента України, постановах Кабінету Міністрів України, нормативних документах органів виконавчої влади — у випадках, коли цим Законом передбачаються ініціатива чи погодження вирішення питань внутрішньої діяльності судів з органами суддівського самоврядування.

Таким чином, із змісту коментованої статті випливає, що суддівське самоврядування — це підзаконна діяльність щодо самостійного колективного вирішення професійними суддями через виборні органи або безпосередньо їх колективами питань внутрішньої діяльності судів і суддівського корпусу, що здійснюється у встановлених законом межах.

До питань внутрішньої діяльності судів, зокрема, належать організаційне й кадрове, матеріально-технічне і фінансове забезпечення функціонування судів та діяльності суддів, соціальний захист і побутове забезпечення суддів та членів їх сімей, а також інші питання, що безпосередньо не пов’язані зі здійсненням правосуддя.

Таким чином, органи суддівського самоврядування утворюються суддями для виразу їхніх інтересів як носіїв судової влади та забезпечення незалежності суддів.

Організаційними формами (органами) суддівського самоврядування виступають:

1) збори суддів, які проводяться суддями в місцевих і апеляційних судах, вищих спеціалізованих судах, а також у Верховному Суді України;

2) конференції суддів загальних місцевих та апеляційних судів Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя;

4) конференції суддів спеціалізованих судів;

5) з’їзд суддів України;

6) ради суддів, в тому числі рада суддів України.

Завданням органів суддівського самоврядування є вирішення питань внутрішньої діяльності судів, у тому числі щодо:

— забезпечення організаційної єдності функціонування органів судової влади; зміцнення незалежності судів, суддів, захисту від втручання в їх діяльність;

— участі у визначенні потреб кадрового, фінансового, матеріально-технічного та іншого забезпечення судів та контролю за додержанням встановлених нормативів вказаного забезпечення;

— вирішення питань щодо призначення суддів на адміністративні посади в судах загальної юрисдикції, призначення суддів Конституційного Суду України та суддів до складу Вищої ради юстиції та до складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

— заохочення суддів та працівників апарату судів;

— здійснення контролю за організацією діяльності судів та інших структур у системі судової влади.

Органи суддівського самоврядування, взаємодіючи із судами, Державною судовою адміністрацією України та іншими правоохоронними органами, мають сприяти створенню належних організаційних та інших умов для забезпечення нормальної діяльності судів і суддів, утверджувати незалежність суду, недоторканність і безпеку суддів, забезпечувати захист суддів від втручання у судову діяльність, а також підвищувати рівень роботи з кадрами в системі судів.

Обов’язок щодо забезпечення належних умов діяльності органів суддівського самоврядування покладається на Державну судову адміністрацію України, яка, виконуючи функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України, здійснює також фінансове забезпечення діяльності цих органів за рахунок коштів Державного бюджету України.

Стаття 114. Організаційні форми суддівського самоврядування

1. Організаційними формами суддівського самоврядування є збори суддів, ради суддів, конференції суддів, з’їзд суддів України.

2. Суддівське самоврядування в Україні здійснюється через:

1) збори суддів місцевого суду, апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду, Верховного Суду України;

2) ради суддів відповідних судів;

3) конференції суддів відповідних судів;

4) Раду суддів України;

3) з’їзд суддів України.

3. Порядок здійснення суддівського самоврядування визначається відповідно до Конституції України цим Законом, іншими законами, а також регламентами і положеннями, що приймаються органами суддівського самоврядування згідно з цим Законом.

Коментована стаття визначає і конкретизує організаційні форми суддівського самоврядування, якими є збори суддів, конференції суддів, з’їзд суддів України та їх виконавчі органи (ради суддів).

Суддівське самоврядування через відповідні збори суддів здійснюється суддями кожного місцевого суду, апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду, Верховного Суду України.

Здійснення суддівського самоврядування через конференції суддів запроваджено за принципами територіальності і спеціалізації судового устрою. В АРК, областях, містах Києві і Севастополі проводяться конференції суддів відповідних місцевих судів та апеляційного суду кожної адміністративно-територіальної одиниці, а також конференції суддів спеціалізованих судів. Виконавчими органами конференцій суддів є відповідні ради суддів.

З’їзд суддів України є найвищим органом суддівського самоврядування і проводиться за представництвом делегатів суддів усіх судів загальної юрисдикції та Конституційного Суду України. Делегати на з’їзд суддів України обираються конференціями суддів та визначеними цим Законом зборами суддів за нормами представництва, встановленими Радою суддів України при скликанні з’їзду суддів. Рада суддів України є виконавчим органом з’їзду суддів України.

Збори суддів — це зібрання суддів відповідного суду, на якому вони обговорюють питання внутрішньої діяльності цього суду та приймають колективні рішення з обговорюваних питань.

Збори суддів місцевого суду скликаються головою відповідного суду як за власною ініціативою, так і на вимогу не менш як третини від загальної кількості суддів даного суду. Збори суддів апеляційних судів скликаються пленумом відповідного суду за власною ініціативою, або за пропозицією голови суду, або на вимогу не менш як однієї третини від загальної кількості суддів даного суду.

Збори суддів місцевого суду скликаються за необхідності, але не рідше одного разу на шість місяців. Збори суддів апеляційних судів скликаються не рідше одного разу на три місяці.

Збори суддів місцевого суду є повноважними, якщо на них присутні не менш як дві третини від загальної кількості суддів даного суду. Збори суддів апеляційних судів є повноважними, якщо на них присутні більше половини від загальної кількості суддів даного суду. На збори суддів можуть запрошуватися працівники апарату суду та інші особи. Проте у голосуванні беруть участь лише судді.

На зборах суддів обговорюються питання щодо внутрішньої діяльності суду чи роботи конкретних суддів або працівників апарату суду та приймаються з цих питань рішення, що є обов’язковими для суддів даного суду. Збори суддів заслуховують звіти суддів, які обіймають адміністративні посади в цьому суді, та керівників структурних підрозділів апарату суду. Збори суддів місцевих та апеляційних судів обирають делегатів на відповідні конференції суддів.

Збори суддів можуть обговорювати питання щодо практики застосування законодавства, виробляти відповідні пропозиції щодо вдосконалення цієї практики та законодавства, а також вносити свої пропозиції на розгляд конференцій суддів та з’їзду суддів України.

Збори суддів можуть звертатися з пропозиціями щодо вирішення питань діяльності суду до органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які зобов’язані розглянути ці пропозиції й дати відповідь по суті.

Збори суддів Верховного Суду України, збори суддів вищих спеціалізованих судів скликаються пленумом відповідного суду за власного ініціативою, за пропозицією голови суду або на вимогу не менше однієї третини від загальної кількості суддів даного суду. Збори цих судів скликаються за необхідності, але не рідше одного разу на три місяці. Вони є повноважними, якщо на них присутні більше половини від загальної кількості суддів даного суду. На збори суддів можуть запрошуватися працівники апарату суду, інші особи. У голосуванні беруть участь лише судді даного суду.

Збори суддів Верховного Суду України, збори суддів вищих спеціалізованих судів обговорюють питання, що стосуються внутрішньої діяльності суду або роботи конкретних суддів чи працівників апарату суду, та приймають із цих питань рішення, що є обов’язковими для суддів даного суду. На цих зборах заслуховують звіти суддів, які обіймають адміністративні посади в даному суді, та керівників структурних підрозділів апарату суду.

Збори суддів вищого спеціалізованого суду обговорюють питання, що виникли у судовій практиці, та вносять пропозиції на розгляд конференції суддів відповідних спеціалізованих судів, а також обирають делегатів на ці конференції.

Збори суддів Верховного Суду України обговорюють питання застосування законодавства, що виникли в судовій практиці, та пропозиції суддів Верховного Суду України щодо необхідності роз’яснень з окремих питань судової практики, а також обирають делегатів від Верховного Суду України на з’їзд суддів України.

Збори суддів Верховного Суду України та суддів вищого спеціалізованого суду можуть звертатися з пропозиціями щодо вирішення питань діяльності суду до органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які зобов’язані розглянути ці пропозиції й дати відповідь по суті пропозицій.

Виконання рішень зборів суддів місцевого суду за дорученням цих зборів покладається на голову відповідного суду. Виконання рішень зборів у суді, де відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» діє пленум суду, покладається на цей пленум.

Конференція суддів — це зібрання представників суддів (делегатів) відповідних судів, на якому вони обговорюють питання діяльності цих судів та приймають колективне рішення з обговорюваних питань.

Конференції суддів мають такі повноваження:

— обговорюють і вирішують питання, що стосуються фінансування та організаційного забезпечення діяльності відповідних судів;

— заслуховують звіти виконавчих органів конференції, інформацію відповідних управлінь Державної судової адміністрації;

— визначають кількісний склад ради суддів відповідного суду та обирають її членів:

— розробляють пропозиції для розгляду на з’їзді суддів України;

— звертаються з пропозиціями щодо вирішення питань діяльності відповідних судів до органів державної влади та органів місцевого самоврядування;

— обирають делегатів на з’їзд суддів України;

— обговорюють інші питання, віднесені до повноважень органів суддівського самоврядування.

Конференція суддів приймає рішення, що є обов’язковими для її виконавчих органів і суддів відповідних судів. Конференція суддів обирає відкритим або таємним голосуванням з-поміж делегатів конференції раду суддів, яка є виконавчим органом конференції суддів і діє в період між конференціями суддів.

Конференція суддів скликається не рідше одного разу на рік за рішенням відповідної ради суддів. Конференція суддів може бути скликана також на вимогу не менш як однієї третини делегатів останньої конференції суддів. У разі невиконання радою суддів зазначеної вимоги ініціатори скликання конференції (не менш як одна третина делегатів останньої конференції) утворюють організаційне бюро по скликанню конференції суддів, яке має повноваження ради суддів щодо скликання конференції.

Про час початку роботи конференції та питання, що виносяться на її обговорення, судді відповідних судів повідомляються не пізніш як за п’ятнадцять днів до початку конференції.

Конференція суддів вважається повноважною, якщо в її роботі беруть участь не менше двох третин від загальної кількості делегатів відповідних судів, обраних для участі в конференції. На конференції можуть бути присутні також суд ді, що не є делегатами.

Делегати на конференцію обираються зборами суддів таємним або відкритим голосуванням на альтернативних засадах при вільному висуненні кандидатур.

Конференцію суддів відкриває голова відповідної ради суддів, а в разі, якщо конференцію скликано не за рішенням ради суддів, — уповноважений представник організаційного бюро по скликанню конференції суддів.

Конференція суддів затверджує свій порядок денний та визначає регламент роботи. У роботі конференції можуть брати участь представники органів державної влади, органів місцевого самоврядування, навчальних та наукових закладів, правоохоронних органів, громадських організацій. Рішення конференції суддів приймається більшістю голосів делегатів конференції відкритим або таємним голосуванням. Інші питання порядку проведення конференції регулюються її регламентом.

Ради суддів. У період між конференціями суддів функції суддівського самоврядування виконує відповідна рада суддів. Рада суддів обирає із свого складу голову ради, заступника голови та секретаря ради суддів. Голови апеляційних і вищих спеціалізованих судів та їхні заступники не можуть бути обраними головою відповідної ради суддів.

На раду суддів у період між конференціями покладається організація виконання та контроль рішень конференції, а також вирішення питання про скликання чергової конференції суддів. Повноваження й порядок роботи ради суддів визначаються Законом «Про судоустрій і статус суддів» та Положенням про неї, що затверджується конференцією суддів.

Зокрема, рада суддів має такі повноваження:

— здійснює контроль за організацією діяльності відповідних судів та діяльністю відповідних структур Державної судової адміністрації, заслуховує інформацію голів цих судів про їхню діяльність;

— розглядає питання правового захисту суддів, соціального захисту й побутового забезпечення суддів та їхніх сімей і приймає відповідні рішення;

— вирішує відповідно до закону питання, пов’язані із призначенням суддів на адміністративні посади в судах;

— звертається із пропозиціями щодо вирішення питань діяльності відповідних судів до органів державної влади та органів місцевого самоврядування;

— не менш як один раз на рік заслуховує інформацію Державної судової адміністрації про забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції;

— приймає інші рішення з питань, віднесених до її повноважень.

Рішення ради суддів є обов’язковими для суддів, які обіймають адміністративні посади у відповідних судах. Рішення ради суддів може бути скасовано лише конференцією суддів та зупинено рішенням Ради суддів України.

З’їзд суддів України є найвищим органом суддівського самоврядування в Україні. Він має такі повноваження:

— заслуховує звіт Ради суддів України про виконання завдань органів суддівського самоврядування щодо забезпечення незалежності судів та суддів, стан фінансування й організаційного забезпечення діяльності судів;

— заслуховує інформацію Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та голови Державної судової адміністрації України про їхню діяльність, може висловити недовіру голові Державної судової адміністрації України;

— призначає та звільняє суддів Конституційного Суду України відповідно до Конституції України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів»;

— призначає членів Вищої ради юстиції та приймає рішення про припинення їхніх повноважень відповідно до Конституції України і законів «Про судоустрій і статус суддів» та «Про Вищу раду юстиції»;

— обирає членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

— звертається з пропозиціями щодо вирішення питань діяльності судів до органів і посадових осіб державної влади;

— визначає кількісний склад Ради суддів України та обирає її;

— розглядає інші питання суддівського самоврядування.

З’їзд суддів України приймає рішення, що є обов’язковими для всіх органів суддівського самоврядування та всіх професійних суддів.

Черговий з’їзд суддів України скликається Радою суддів України один раз на три роки. Позачерговий з’їзд може бути скликаний також на вимогу не менш як однієї третини конференцій суддів загальних судів, або на вимогу конференції суддів спеціалізованих судів, або на вимогу зборів суддів Верховного Суду України. Рада суддів України приймає рішення про скликання чергового або позачергового з’їзду, схвалює попередній перелік питань, що виносяться на його обговорення, визначає дату і місце проведення з’їзду та норму представництва суддів.

Для участі в роботі з’їзду суддів України можуть бути запрошені Президент України, народні депутати України, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, члени Вищої ради юстиції України, представники Уряду, інших центральних органів державної влади, представники навчальних і наукових закладів та установ, громадських організацій, інші особи.

У разі, якщо Рада суддів України не скликає з’їзд суддів на вимогу конференцій чи зборів суддів, ініціатори скликання позачергового з’їзду утворюють організаційний комітет по його скликанню, котрий має повноваження Ради суддів України щодо скликання з’їзду. У цьому випадку організаційний комітет невідкладно публікує інформацію про його утворення в офіційних друкованих засобах масової інформації та призначає дату проведення позачергового з’їзду суддів не раніш як через два місяці з дня свого утворення.

Судді всіх судів повідомляються про дату проведення з’їзду суддів України та питання, що вносяться на його розгляд, не пізніш як за 30 днів до початку роботи з’їзду.

Делегати на з’їзд суддів України обираються конференціями суддів, за нормою представництва, визначеною Радою суддів України. Збори суддів Конституційного Суду України обирають на з’їзд трьох делегатів із числа суддів цього суду. Делегати на з’їзд суддів України обираються шляхом відкритого або таємного голосування на альтернативній основі, при вільному висуненні кандидатур для обрання.

З’їзд суддів України є повноважним, якщо у його роботі беруть участь не менше двох третин від загальної кількості обраних делегатів. Його відкриває голова Ради суддів України, а в разі його відсутності — заступник голови чи секретар Ради.

Рішення з’їзду суддів України приймаються більшістю голосів делегатів, присутніх на з’їзді, відкритим або таємним голосуванням.

Рада суддів України. У період між з’їздами суддів України вищим органом суддівського самоврядування є Рада суддів України.

Рада суддів України обирається з’їздом суддів України в кількісному складі, визначеному рішенням з’їзду. До її складу повинні бути обрані не менш як по одному представнику від суддів, конференцій суддів відповідних спеціалізованих судів, суддів Верховного Суду України, а також суддів Конституційного Суду України. Представники суддів загальних місцевих та апеляційних судів повинні складати не менше половини від загальної кількості членів Ради суддів України. Пропозиції щодо кандидатур до складу Ради суддів України можуть вносити делегації від конференцій чи зборів суддів, а також окремі делегати з’їзду суддів України.

Члени Ради суддів України на своєму засіданні обирають голову Ради суддів України, його заступника та секретаря.

На Раду суддів України в період між з’їздами покладається завдання щодо організації виконання та контролю рішень з’їзду, а також вирішення питань про скликання з’їзду. Повноваження та порядок роботи цього органу визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів» та положенням про Раду суддів України, яке затверджується з’їздом суддів України.

Рада суддів України має такі повноваження:

— розробляє та організовує виконання заходів щодо забезпечення незалежності судів і суддів, поліпшення стану організаційного забезпечення діяльності судів;

— розглядає питання правового захисту суддів, соціального захисту суддів та їхніх сімей і приймає відповідні рішення з цих питань;

— здійснює контроль за організацією діяльності судів та діяльністю Державної судової адміністрації України, заслуховує інформацію голів судів і посадових осіб Державної судової адміністрації про їхню діяльність;

— заслуховує звіти про роботу членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

— звертається з пропозиціями щодо вирішення питань діяльності судів до органів державної влади та органів місцевого самоврядування;

— має право зупиняти рішення рад суддів, що не відповідають Конституції та законам України або суперечать рішенням з’їзду суддів України;

— приймає інші рішення з питань, віднесених до її компетенції.

Рішення Ради суддів України є обов’язковим для виконання усіма органами суддівського самоврядування. Воно може бути скасоване з’їздом суддів України.

Глава 2. ЗБОРИ СУДДІВ ТА КОНФЕРЕНЦІЇ СУДДІВ

Стаття 115. Збори суддів

1. Збори суддів — це зібрання суддів відповідного суду, на якому вони обговорюють питання внутрішньої діяльності цього суду та приймають колективні рішення з обговорюваних питань.

2. Збори суддів скликаються головою відповідного суду за власною ініціативою або на вимогу не менш як третини від загальної кількості суддів даного суду.

3. Збори суддів місцевих та апеляційних судів скликаються у міру потреби, але не рідше одного разу на три місяці.

4. Збори суддів є повноважними, якщо на них присутні більше половини від загальної кількості суддів даного суду. На збори суддів можуть запрошуватися працівники апарату суду, інші особи. У голосуванні беруть участь лише судді цього суду.

5. Збори суддів місцевих та апеляційних судів:

1) обговорюють питання щодо внутрішньої діяльності суду чи роботи конкретних суддів або працівників апарату суду та приймають з цих питань рішення, які є обов’язковими для суддів та працівників даного суду;

2) визначають спеціалізацію суддів з розгляду конкретних категорій справ відповідної судової юрисдикції за пропозицією голови суду;

3) заслуховують звіти суддів, які обіймають адміністративні посади в даному суді, та керівника апарату суду;

4) подають відповідній раді суддів пропозиції щодо делегатів на конференцію суддів;

5) здійснюють інші повноваження, передбачені цим Законом.

6. Збори суддів можуть звертатися з пропозиціями щодо питань діяльності суду до органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які зобов’язані розглянути ці пропозиції і дати відповідь по суті.

7. Збори суддів можуть обговорювати питання щодо практики застосування законодавства, розробляти відповідні пропозиції щодо вдосконалення такої практики та законодавства, вносити свої пропозиції на розгляд вищого спеціалізованого суду та Верховного Суду України.

Коментована стаття визначає поняття і конкретизує порядок та періодичність скликання зборів суддів місцевих та апеляційних судів, а також порядок їх проведення і повноваження.

У місцевих та апеляційних судах збори суддів скликаються головою відповідного суду за власною ініціативою або на вимогу не менш як третини від загальної кількості суддів даного суду. Збори суддів місцевих та апеляційних судів скликаються у міру потреби, але не рідше одного разу на три місяці.

Повноваження зборів суддів зазначених судів викладено у частинах 5–7 коментованої статті. Рішення з означених питань приймаються після обговорення шляхом відкритого або таємного голосування більшістю голосів від присутніх на зборах суддів конкретного суду.

Стаття 116. Збори суддів Верховного Суду України та збори суддів вищого спеціалізованого суду

1. Збори суддів Верховного Суду України, збори суддів вищого спеціалізованого суду скликаються за пропозицією голови відповідного суду або на вимогу не менш як третини від загальної кількості суддів даного суду.

2. Збори суддів Верховного Суду України, збори суддів вищого спеціалізованого суду скликаються у міру потреби, але не рідше одного разу на три місяці.

3. Збори суддів Верховного Суду України, збори суддів вищого спеціалізованого суду є повноважними, якщо на них присутні більше половини від загальної кількості суддів даного суду. На збори суддів можуть запрошуватися працівники апарату суду, інші особи. У голосуванні беруть участь лише судді даного суду.

4. Збори суддів Верховного Суду України, збори суддів вищого спеціалізованого суду:

1) обговорюють питання щодо внутрішньої діяльності суду або роботи конкретних суддів чи працівників апарату суду та приймають з цих питань рішення, які є обов’язковими для суддів та працівників даного суду;

2) заслуховують звіти суддів, які обіймають адміністративні посади в суді, та керівника апарату суду;

3) здійснюють інші повноваження, визначені законом.

5. Збори суддів вищого спеціалізованого суду визначають спеціалізацію суддів з розгляду конкретних категорій справ відповідної судової юрисдикції за пропозицією голови вищого спеціалізованого суду, приймають рішення про утворення та склад судових палат вищого спеціалізованого суду та призначають секретарів судових палат.

6. Збори суддів Верховного Суду України та суддів вищого спеціалізованого суду можуть звертатися з пропозиціями щодо вирішення питань діяльності суду до органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які зобов’язані розглянути ці пропозиції і дати відповідь по суті.

7. Збори суддів Верховного Суду України в порядку, встановленому цим Законом, подають відповідній раді суддів пропозиції щодо делегатів на конференції суддів та обирають делегатів на з’їзд суддів України.

8. Збори суддів вищого спеціалізованого суду в порядку, встановленому цим Законом, подають відповідній раді суддів пропозиції щодо делегатів на конференцію суддів.

Коментована стаття визначає періодичність і порядок проведення зборів суддів Верховного Суду України і вищих спеціалізованих судів та їх компетенцію.

Повноваження зборів суддів зазначених судів викладено у частинах 4–8 коментованої статті. Рішення з означених питань приймаються після обговорення шляхом відкритого або таємного голосування більшістю голосів від присутніх на зборах суддів конкретного суду.

Рішення зборів суддів Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року було затверджено Положення про збори суддів ВСУ. Відповідно до нього, збори суддів Верховного Суду України (далі — збори) є органом суддівського самоврядування, який вирішує питання внутрішньої діяльності суду, не пов’язані зі здійсненням правосуддя.

Збори, зокрема, можуть:

1) Обговорювати питання, пов’язані:

— зі створенням належних умов для праці й відпочинку суддів, соціальним захистом суддів та їхніх сімей;

— з визначенням потреб кадрового, фінансового, організаційного, матеріально- технічного, інформаційного забезпечення діяльності Верховного Суду України та контролем за додержанням установлених нормативів цього забезпечення;

— із представленням суддів до державних нагород України.

2) Звертатися до органів державної влади та місцевого самоврядування з пропозиціями щодо вирішення питань діяльності Верховного Суду України, в разі необхідності висувати Раді суддів України вимогу про скликання позачергового з’їзду суддів України.

3) Створювати тимчасові комісії для вивчення окремих питань внутрішньої діяльності Верховного Суду України.

Збори обговорюють:

1) Питання, що стосуються роботи конкретних суддів Верховного Суду України чи працівників його апарату.

2) Пропозиції суддів Верховного Суду України щодо необхідності надання роз’яснень з питань застосування законодавства, що виникли в судовій практиці.

Збори заслуховують звіти суддів, які обіймають адміністративні посади у Верховному Суді України, та керівників структурних підрозділів апарату суду про їх діяльність із виконання законів, указів Президента, інших нормативних актів, що стосуються кадрового, фінансового, організаційного, матеріально-технічного, інформаційного забезпечення судової діяльності, гарантій незалежності суддів.

Збори обирають делегатів від Верховного Суду України на з’їзд суддів України.

Збори затверджують Положення про збори та Положення про тимчасові комісії суддів.

Збори скликаються Президією Верховного Суду України в міру необхідності, але не рідше одного разу на три місяці.

У пропозиції Голови чи у вимозі суддів наводиться перелік питань, які пропонується внести на розгляд зборів.

Зазначена пропозиція чи вимога розглядається не пізніше 10 днів із дня її надходження.

У рішенні про скликання зборів визначається перелік питань, які вносяться на їх розгляд.

За розпорядженням Голови Верховного Суду України чи його заступника керівник апарату цього суду організовує проведення зборів не пізніше 10 днів з дня прийняття рішення про їх скликання. Матеріально-технічне забезпечення роботи зборів здійснюється за рахунок коштів Верховного Суду України.

Відкриває збори Голова Верховного Суду, його заступник або найстарший за віком суддя з числа присутніх на зборах.

Збори вважаються повноважними, якщо на них є присутніми понад половину від загальної кількості суддів Верховного Суду України. На збори можуть запрошуватися працівники апарату суду, інші особи.

Головуючий і секретар зборів обираються шляхом вільного висунення кандидатур відкритим голосуванням. Головуючий веде збори і є відповідальним за оформлення їх рішення та направлення його на виконання. Перебіг зборів фіксується в протоколі, який підписують головуючий і секретар зборів.

За результатами обговорення внесених на розгляд питань збори приймають рішення, які в передбачених законодавством межах є обов’язковими для всіх суддів Верховного Суду України та працівників його апарату.

Рішення зборів вважається прийнятим, якщо за нього проголосувала більшість присутніх на них суддів. Рішення про затвердження Положення про збори та Положення про тимчасові комісії суддів, про внесення змін до цих положень чи їх скасування приймаються 2/3 присутніх на зборах суддів.

Рішення зборів підписують головуючий та секретар зборів.

Виконання рішень зборів покладається на голову Верховного Суду України.

Стаття 117. Виконання рішень зборів суддів

1. Виконання рішень зборів суддів за дорученням зборів покладається на голову відповідного суду або його заступника.

Рішення зборів суддів, як випливає із змісту статей 115–116 коментованого Закону, є обов’язковими для суддів даного суду. Таким чином, виконання рішень зборів суддів у межах суду повинно бути забезпечене. Разом з тим до повноважень зборів суддів належать окремі питання, які виходять за межі діяльності цього суду, як то звернення до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, питання удосконалення практики застосування законодавства та самого законодавства тощо.

У таких випадках за дорученням зборів виконання їх рішень покладається на голову відповідного суду або його заступника

Контроль за виконанням рішень зборів здійснюється шляхом заслуховування звітів суддів, які займають адміністративні посади в судах, або іншими, не забороненими Законом, методами.

Стаття 118. Конференції суддів

1. Конференція суддів — це зібрання суддів (делегатів) відповідних судів, на якому вони обговорюють питання діяльності цих судів та приймають колективні рішення з обговорюваних питань.

2. Конференція суддів відповідних судів:

1) обговорює і вирішує питання щодо фінансування та організаційного забезпечення діяльності відповідних судів, заслуховує з цих питань інформацію представників Державної судової адміністрації України;

2) заслуховує звіти відповідних рад суддів, інформацію Голови Державної судової адміністрації України;

3) формує відповідну раду суддів;

4) затверджує положення про раду суддів;

5) розробляє пропозиції для внесення на розгляд з’їзду суддів України;

6) звертається з пропозиціями щодо вирішення питань діяльності відповідних судів до органів державної влади та органів місцевого самоврядування;

7) обирає делегатів на з’їзд суддів України;

8) ініціює проведення позачергового з’їзду суддів України в порядку, встановленому цим Законом;

9) обговорює інші питання, віднесені до повноважень органів суддівського самоврядування відповідно до цього Закону.

3. Конференція суддів приймає рішення, які є обов’язковими для рад суддів та суддів відповідних судів.

4. Конференція суддів обирає відкритим або таємним голосуванням з числа делегатів конференції раду суддів, яка є виконавчим органом конференції суддів.

Конференція суддів є однією з основних організаційних форм суддівського самоврядування. Конференції суддів проводяться за принципами територіальності і спеціалізації судової системи.

Конференції суддів Законом визначено як зібрання представників суддів (делегатів) відповідних судів, тобто вони не є зібранням всіх суддів області чи спеціалізованих судів. Норми представництва суддів від місцевих судів та апеляційного суду (місцевих, апеляційних та вищого суду для спеціалізованих судів) визначаються при скликанні конференції відповідною радою суддів або організаційним бюро. При цьому, безумовно, на конференції повинен бути представлений кожний суд відповідної області чи спеціалізації.

Конференція суддів обговорює і вирішує питання, що стосуються фінансування та організаційного забезпечення діяльності відповідних судів. Зокрема, це можуть бути питання щодо підготовки чи перегляду єдиних нормативів фінансового забезпечення судів як пропозиції Раді суддів України до їх затвердження; проекти кошторисів судів; питання обсягу, черговості та розміщення замовлень, що стосуються матеріально-технічного забезпечення судів, тощо.

Конференції суддів заслуховують звіти виконавчих органів конференції, функції яких залежно від виконуваних повноважень, здійснюють відповідна рада суддів та голови апеляційного чи місцевих судів (голови вищого або апеляційних чи місцевих судів для спеціалізованих судів), а також заслуховують інформації відповідних управлінь державної судової адміністрації. Конференції суддів спеціалізованих судів можуть заслуховувати інформацію як територіальних управлінь Державної судової адміністрації, так і від ділів, управлінь чи департаментів Державної судової адміністрації України, які є відповідальними за окремі види забезпечення зазначених судів.

Конференція суддів визначає кількісний склад відповідної ради суддів та обирає її членів, при скликанні з’їзду суддів України обирає його делегатів, розробляє пропозиції на розгляд з’їзду, звертається з пропозиціями щодо вирішення питань діяльності відповідних судів до органів державної влади та органів місцевого самоврядування, обговорює інші питання відповідно до повноважень органів суддівського самоврядування, зазначених у ст. 113–114 цього Закону.

Рада суддів, яка є виконавчим органом конференції суддів, обирається з числа делегатів конференції відкритим або таємним голосуванням.

Рішення конференції суддів є обов’язковими для суддів відповідних судів і виконавчих органів конференції суд дів. Виконання окремих рішень, відповідно до обсягу повноважень, конференція суддів може доручати головам судів чи їх заступникам.

Стаття 119. Види конференцій суддів та порядок їх формування

1. У системі судоустрою діють відповідно до системи судів конференція суддів загальних судів, конференція суддів господарських судів та конференція суддів адміністративних судів.

2. До складу конференції суддів загальних судів входять:

1) по два судді від Автономної Республіки Крим, кожної області, міст Києва та Севастополя, з яких один суддя є представником місцевих загальних судів та один суддя є представником апеляційного суду відповідної адміністративно-територіальної одиниці;

2) шість суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ;

3) суддя Верховного Суду України.

3. До складу конференції суддів господарських судів та конференції суддів адміністративних судів входять:

1) по одному судді від кожного місцевого, апеляційного суду відповідної судової юрисдикції;

2) шість суддів відповідного вищого спеціалізованого суду;

3) суддя Верховного Суду України.

Коментованою статтею Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено такі види конференцій суддів:

1) конференція суддів загальних судів;

2) конференція суддів господарських судів;

3) конференція суддів адміністративних судів.

Конференція суддів місцевих та апеляційних загальних судів включає до свого складу:

1) по два судді від Автономної Республіки Крим, кожної області, міст Києва та Севастополя, з яких один суддя є представником місцевих загальних судів та один суддя є представником апеляційного суду відповідної адміністративно-територіальної одиниці;

2) шість суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ;

3) суддя Верховного Суду України.

Конференція суддів господарських судів та конференція суддів адміністративних судів включає відповідно:

1) по одному судді від кожного місцевого, апеляційного суду відповідної судової юрисдикції (господарського чи адміністративного);

2) шість суддів відповідного вищого спеціалізованого суду (Вищого господарського чи Вищого адміністративного)

3) суддя Верховного Суду України.

Стаття 120. Порядок скликання конференцій суддів

1. Конференція суддів скликається не рідше одного разу на рік за ініціативою відповідної ради суддів. Конференція суддів може бути скликана також за пропозицією не менш як однієї третини від складу делегатів останньої конференції суддів. У разі неприйняття радою суддів зазначеної пропозиції ініціатори скликання конференції (не менш як одна третина від складу делегатів останньої конференції) утворюють організаційне бюро із скликання конференції суддів, яке має повноваження ради суддів щодо скликання конференції.

2. Про день і час початку роботи конференції та питання, що вносяться на її обговорення, судді відповідних судів повідомляються не пізніш як за п’ятнадцять днів до початку роботи конференції.

Коментована стаття регламентує порядок та періодичність скликання конференцій суддів відповідних судів, які проводяться не рідше ніж один раз на рік за ініціативою ради суддів.

Позачергова конференція може бути скликана на вимогу не менш як однієї третини делегатів останньої конференції. Така вимога складається у письмовій формі з обґрунтуванням необхідності скликання конференції та питаннями, що виносяться на обговорення, за відповідними підписами суддів. Рада суддів зобов’язана розглянути зазначену вимогу і прийняти рішення про скликання конференції. У разі невиконання вказаної вимоги ініціатори скликання конференції можуть утворити організаційне бюро по скликанню конференції суддів, яке у цьому питанні має повноваження ради суддів.

Законом встановлено, що не пізніш як за п’ятнадцять днів до початку роботи конференції суддів суддям відповідних суддів має бути повідомлено про день і час початку роботи конференції суддів та питання, що виносяться на її обговорення.

Стаття 121. Порядок проведення конференції суддів

1. Конференція суддів вважається повноважною, якщо в її роботі беруть участь не менш як дві третини від складу делегатів відповідних судів. На конференції можуть бути присутні також запрошені організаторами конференції судді, які не є делегатами конференції.

2. Конференцію суддів відкриває голова відповідної ради суддів, а в разі якщо конференцію скликано не за рішенням ради суддів — уповноважений представник організаційного бюро із скликання конференції суддів.

3. Конференція суддів обирає відкритим голосуванням з числа делегатів конференції президію конференції в кількості, визначеній рішенням конференції, а також інші робочі органи конференції. Президія організовує роботу конференції суддів.

4. Конференція суддів затверджує порядок денний конференції та визначає регламент її роботи.

5. Рішення конференції суддів приймається більшістю голосів делегатів конференції відкритим або таємним голосуванням.

6. Інші питання порядку проведення конференції суддів регулюються регламентом відповідної конференції суддів.

Стаття, що коментується, докладно регламентує порядок проведення конференції суддів — повноважність, порядок обрання і склад делегатів, питання відкриття конференції, обрання президії, інших робочих органів, таких як мандатна, лічильна, інші комісії, секретаріат тощо.

Встановлено необхідні атрибути проведення конференцій суддів — затвердження порядку денного, визначення регламенту її роботи, порядок і форма голосування при прийнятті рішень тощо.

Рішення конференції суддів з питань, внесених до порядку денного, приймаються після обов’язкового обговорення відкритим або таємним голосуванням. У порядку, визначеному регламентом конференції, ведеться протокол або стенограма її засідання.

Стаття 122. Ради суддів

1. У період між конференціями суддів функції суддівського самоврядування виконує відповідна рада суддів.

2. У системі судоустрою утворюються і діють відповідно до системи судів рада суддів загальних судів, рада суддів господарських судів, рада суддів адміністративних судів.

3. До рад суддів входять по 11 суддів, обраних відповідними конференціями суддів.

4. Рада суддів обирає із свого складу голову ради, заступника голови і секретаря ради суддів. Судді, які займають адміністративні посади в судах, секретарі судових палат не можуть бути членами ради суддів.

5. Рада суддів у період між конференціями суддів організовує виконання рішень конференції та контроль за їх виконанням, а також вирішує питання про скликання конференції суддів. Повноваження і порядок роботи ради суддів визначаються цим Законом та положенням про раду суддів, що затверджується конференцією суддів.

6. Рада суддів:

1) здійснює контроль за організацією діяльності відповідних судів, заслуховує інформацію голів цих судів про діяльність судів, інформацію Голови Державної судової адміністрації України з питань організаційно-матеріального забезпечення відповідних судів;

2) розглядає питання правового захисту суддів, соціального захисту і побутового забезпечення суддів та їхніх сімей, заслуховує з цих питань представвників Державної судової адміністрації України, приймає відповідні рішення;

3) вносить подання Вищій раді юстиції щодо призначення суддів на адміністративні посади в судах та звільнення їх з таких посад;

4) визначає на основі поданих зборами суддів пропозицій щодо делегатів на конференцію суддів, склад відповідної конференції суддів виходячи з досвіду роботи кандидатів у делегати та їх авторитету;

5) звертається з пропозиціями щодо вирішення питань діяльності відповідних судів до органів державної влади та органів місцевого самоврядування;

6) приймає інші рішення з питань, віднесених до її повноважень.

7. Рада суддів звітує про свою діяльність перед відповідною конференцією суддів.

8. Рішення ради суддів є обов’язковими для суддів, які займають адміністративні посади в судах відповідної судової юрисдикції. Рішення ради суддів може бути скасовано конференцією суддів.

Рада суддів, як виконавчий орган конференції суддів, утворений нею і їй підзвітний, в період між конференціями суддів виконує функції суддівського самоврядування на рівні адміністративно-територіальної одиниці (області тощо) або відповідної спеціалізації.

Коментована стаття встановлює керівний склад ради суддів та порядок його обрання, обмеження щодо суддів, які займають адміністративні посади в судах або є секретарями судових палат, на зайняття керівної посади у раді суддів, а також визначає повноваження ради суддів.

Детальний порядок роботи ради суддів, її повноваження, порядок прийняття рішень, періодичність засідань тощо, крім зазначеного у Законі, мають визначатись положенням про відповідну раду суддів, яке затверджується конференцією суддів. Зазвичай, за основу береться Положення про Раду суддів України, затверджене з’їздом суддів України.

Обов’язковість рішень ради суддів для суддів, що займають адміністративні посади у відповідних судах (у межах області чи відповідної спеціалізації), забезпечується контрольними функціями щодо цих посадових осіб з боку органів суддівського самоврядування і можливістю ініціювання звільнення суддів з адміністративних посад.

Глава 3. ВИЩІ ОРГАНИ СУДДІВСЬКОГО САМОВРЯДУВАННЯ

Стаття 123. З’їзд суддів України

1. Найвищим органом суддівського самоврядування є з’їзд суддів України.

2. З’їзд суддів України:

1) заслуховує звіти Ради суддів України та рад суддів про виконання завдань органів суддівського самоврядування щодо забезпечення незалежності судів і суддів, стан фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів;

2) заслуховує інформацію Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та голови Державної судової адміністрації України про їх діяльність;

3) призначає та звільняє суддів Конституційного Суду України відповідно до Конституції і законів України;

4) призначає членів Вищої ради юстиції та приймає рішення про припинення їх повноважень відповідно до Конституції і законів України;

5) призначає членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

6) звертається з пропозиціями щодо вирішення питань діяльності судів до органів державної влади та їх посадових осіб;

7) обирає Раду суддів України;

8) розглядає інші питання суддівського самоврядування відповідно до закону.

3. З’їзд суддів України приймає рішення, що є обов’язковими для всіх органів суддівського самоврядування та всіх суддів.

Коментована стаття визначає поняття і повноваження найвищого органу суддівського самоврядування — з’їзду суддів України, який через делегації, обрані конференціями суддів, зборами суддів Верховного Суду України та Конституційного Суду України, представляє увесь суддівський корпус України.

Рішення з’їзду суддів України у зв’язку з цим є обов’язковими для всіх професійних суддів України та органів суддівського самоврядування; рішення останніх можуть бути скасовані з’їздом суддів.

Крім вирішення питань формування органів, визначених Законом, заслуховування звітів зазначених у коментованій статті посадових осіб і суддів, з’їзд заслуховує доповіді та виступи і приймає з урахуванням висловлених пропозицій рішення щодо найважливіших питань стану правосуддя в державі та шляхів і напрямків його вдосконалення, а також з питань забезпечення незалежності суддів, гарантій їх матеріального та соціального забезпечення тощо.

З’їздом суддів України затверджено такі важливі для суддівства документи, як Кодекс професійної етики судді, Положення про Раду суддів України тощо. Можуть прийматися інші, загальнообов’язкові для суддів, нормативні документи.

Стаття 124. Порядок скликання з’їзду суддів України

1. Черговий з’їзд суддів України скликається Радою суддів України один раз на два роки. Позачерговий з’їзд суддів України може бути скликаний за рішенням Ради суддів України або конференції суддів відповідних судів.

2. Відповідна конференція суддів, яка скликає з’їзд суддів України в порядку, передбаченому частиною першою цієї статті, схвалює попередній перелік питань, що виносяться на обговорення з’їзду, та визначає дату, місце проведення з’їзду і загальну кількість делегатів з’їзду. Від конференцій суддів обирається рівна кількість делегатів. У з’їзді суддів беруть участь також по три делегати від Конституційного Суду України та Верховного Суду України.

3. На з’їзді суддів України можуть бути присутні Президент України, Голова Верховної Ради України, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, члени Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Міністр юстиції України.

4. У разі якщо Рада суддів України не скликає з’їзд суддів України, то на вимогу відповідної конференції суддів у порядку, встановленому частиною першою цієї статті, ініціатори скликання позачергового з’їзду суддів України утворюють організаційний комітет зі скликання з’їзду суддів України, що має повноваження відповідної ради суддів щодо скликання з’їзду. У такому разі організаційний комітет невідкладно публікує інформацію про його утворення в газетах «Голос України» та «Урядовий кур’єр» і призначає дату проведення позачергового з’їзду суддів не раніш як через два місяці з дня утворення організаційного комітету.

5. Відповідні ради суддів, делегати та особи, запрошені на з’їзд суддів України, повідомляються про день проведення з’їзду та питання, що виносяться на його розгляд, не пізніш як за тридцять днів до початку роботи з’їзду.

Коментованою статтею цього Закону встановлено черговість скликання з’їзду суддів України — один раз на два роки, а також визначено порядок його скликання.

Скликання як чергового, так і позачергового з’їзду суддів покладається на Раду судів України. Позачерговий з’їзд суддів України може бути скликано за рішенням Ради суддів України або конференції суддів загальних судів чи конференції суддів спеціалізованих судів.

На засіданні Ради суддів України приймається рішення про скликання чергового або позачергового з’їзду суддів України, схвалюється попередній перелік питань, що вносяться на обговорення з’їзду, визначаються дата та місце проведення з’їзду, а також загальну кількість делегатів. Для забезпечення максимального і рівного представництва суддів усіх судів України від конференцій суддів обирається рівна кількість делегатів. У з’їзді суддів беруть участь також по три делегати від Конституційного Суду України та Верховного Суду України.

У випадку, коли Рада суддів України не скликає з’їзд суддів України, то на вимогу відповідної конференції суддів (конференції суддів загальних, господарських чи адміністративних судів), ініціатори скликання позачергового з’їзду суддів можуть утворити організаційний комітет, який має повноваження відповідної ради суддів щодо скликання з’їзду. Він у такому разі визначає дату і місце проведення з’їзду, загальну кількість делегатів та попередній перелік питань, що вносяться на розгляд з’їзду. Організаційним комітетом зазначена інформація про утворення оргкомітету та скликання з’їзду суддів публікується в офіційних друкованих засобах масової інформації, а саме, газетах «Голос України» та «Урядовий кур’єр», а з’їзд може бути проведено не раніше ніж через два місяці після утворення оргкомітету.

Судді усіх судів повідомляються про дату проведення з’їзду та питання, що вносяться на його розгляд, не пізніше ніж за 30 днів до початку його роботи. Цей час необхідний для скликання і проведення відповідних конференцій та зборів суддів і обрання делегатів на з’їзд, формулювання пропозицій щодо його порядку денного та ін.

Частина 3 коментованої статті вказує коло осіб, які можуть бути запрошені для участі в роботі з’їзду. Крім вказаних осіб, на з’їзд суддів можуть запрошуватися й інші особи, наприклад судді у відставці, члени науково-консультативних рад судів, представники міжнародних установ і організацій тощо.

Стаття 125. Обрання делегатів на з’їзд суддів України

1. Делегати на з’їзд суддів України обираються конференцією суддів загальних судів, конференцією суддів господарських судів, конференцією суддів адміністративних судів за принципом рівного представництва від кожної з них по одному судді з кожної області, Автономної Республіки Крим, міст Києва та Севастополя. Від кожного вищого спеціалізованого суду обираються по три делегати з числа суддів цих судів.

2. Збори суддів Конституційного Суду України та Верховного Суду України обирають на з’їзд суддів України по три делегати з числа суддів цих судів.

3. Делегати на з’їзд суддів України обираються шляхом відкритого голосування на альтернативній основі, при вільному висуненні кандидатур для обрання.

Коментована стаття встановлює порядок обрання делегатів з’їзду суддів України та визначає органи суддівського самоврядування, до компетенції яких належить обрання делегатів з’їзду.

Вільне висунення кандидатів для обрання не обмежує повноваження відповідних конференцій чи зборів суддів для обрання делегатами з’їзду суддів лише з числа делегатів конференції чи складу зборів суддів.

Стаття 126. Порядок проведення з’їзду суддів України

1. З’їзд суддів України є повноважним за умовами присутності на ньому не менш як двох третин від загальної кількості обраних делегатів.

2. З’їзд суддів України відкриває голова відповідної ради суддів, за рішенням якої скликано з’їзд, а у разі його відсутності — заступник голови цієї ради.

3. З’їзд суддів України обирає шляхом відкритого голосування президію з’їзду в кількісному складі, що визначається рішенням з’їзду. Президія організовує роботу з’їзду суддів України.

4. З’їзд суддів України обговорює і затверджує порядок денний та регламент роботи з’їзду, обирає лічильну комісію, секретаріат та інші робочі органи з’їзду.

5. Хід роботи з’їзду суддів України протоколюється.

6. Рішення з’їзду суддів України приймаються більшістю голосів делегатів, присутніх на з’їзді, відкритим або таємним голосуванням. Рішення з питань, зазначених у пунктах 3–5,7 частини другої статті 123 цього Закону, приймаються з’їздом шляхом таємного голосування.

7. Інші питання порядку проведення з’їзду суддів України регулюються регламентом з’їзду суддів України, прийнятим з’їздом.

Коментованою статтею ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» визначено порядок проведення з’їзду суддів України, його відкриття, повноваження, утворення робочих органів з’їзду, затвердження порядку денного та регламенту роботи, а також обов’язкове фіксування роботи шляхом ведення протоколу. Зазвичай також ведеться стенограма роботи з’їзду суддів або здійснюється фіксування технічними засобами.

Законом визначено, що рішення з питань призначення та звільнення суддів Конституційного Суду України, призначення та припинення повноважень членів Вищої ради юстиції, призначення членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та обрання Ради суддів України приймаються з’їздом шляхом таємного голосування, а рішення з інших питань (див. коментар до ст. 123 Закону) можуть прийматися як відкритим, так і таємним голосуванням.

Рішення з’їзду суддів У країни публікуються у «Віснику Верховного Суду України», а також можуть публікуватись в інших офіційних друкованих засобах масової інформації.

Стаття 127. Рада суддів України

1. У період між з’їздами суддів України вищим органом суддівського самоврядування є Рада суддів України.

2. Рада суддів України обирається з’їздом суддів України у складі одинадцяти суддів. До складу Ради суддів України входять по три представники від кожної конференції суддів та по одному представнику від Конституційного Суду України та Верховного Суду України. Пропозиції щодо кандидатур до складу Ради суддів України можуть вносити конференції суддів, а також окремі делегати з’їзду. Не можуть бути обраними до складу Ради суддів України судді, які обіймають адміністративні посади в судах, та секретарі судових палат.

3. Члени Ради суддів України на засіданні Ради обирають зі свого складу голову Ради суддів України, його заступника та секретаря.

4. Рада суддів України у період між з’їздами суддів України організовує виконання рішень з’їзду та контроль за їх виконанням, а також вирішує питання про скликання з’їзду. Повноваження та порядок роботи Ради суддів України визначаються цим Законом та положенням про Раду суддів України, яке затверджується з’їздом суддів України.

5. Рада суддів України:

1) розробляє та організовує виконання заходів щодо забезпечення незалежності судів і суддів, поліпшення стану організаційного забезпечення діяльності судів;

2) розглядає питання правового захисту суддів, соціального захисту суддів та їхніх сімей, приймає відповідні рішення з цих питань;

3) призначає та звільняє Голову Державної судової адміністрації України та його заступників;

4) здійснює контроль за організацією діяльності судів;

5) звертається з пропозиціями щодо питань діяльності судів до органів державної влади та органів місцевого самоврядування;

6) затверджує зразки посвідчень судді, судді у відставці, народного засідателя, присяжного;

7) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

6. Рішення Ради суддів України, прийняті в межах визначених цим Законом повноважень, є обов’язковими для всіх органів суддівського самоврядування. Рішення Ради суддів України може бути скасовано з’їздом суддів України.

7. На засідання Ради суддів України запрошується Міністр юстиції України.

8. При розгляді питань, пов’язаних із фінансуванням судів, на засідання Ради суддів України запрошується Міністр фінансів України.

Рада суддів України є вищим органом суддівського самоврядування щодо суддів всіх судів України у період між з’їздами суддів України.

Коментована стаття визначає склад Ради суддів України, її керівні органи, а також повноваження. П’ятий з’їзд суддів України 24 жовтня 2002 р. затвердив Положення про Раду суддів України, в якому конкретизовано повноваження та організація її роботи, порядок підготовки та прийняття рішень з визначених цим Законом питань

Обов’язковість рішень Ради суддів України для всіх органів суддівського самоврядування, а також для всіх органів судової влади та працівників судової системи забезпечується контрольними функціями щодо цих осіб і можливістю зупинення виконання рішень рад суддів, ініціювання звільнення суддів з адміністративних посад тощо. При цьому рішення самої Ради суддів України в порядку реалізації контрольних повноважень з’їзду суддів України можуть бути скасовані останнім.

Стаття 128. Забезпечення діяльності органів суддівського самоврядування

1. Забезпечення роботи з’їзду суддів України, діяльності Ради суддів України, конференцій суддів та рад суддів здійснюється Державною судовою адміністрацією України та її територіальними управліннями за рахунок коштів Державного бюджету України згідно з вимогами розділу XI цього Закону.

Забезпечення діяльності органів суддівського самоврядування — з’їзду суддів України, Ради суддів України, конференцій суддів та рад суддів — покладається на органи Державної судової адміністрації за рахунок коштів Державного бюджету України,

Порядок цього забезпечення конкретизовано у розділі XI цього Закону, а також Положенні про Державну судову адміністрацію України, інших положеннях з цього питання, затверджених Радою суддів України, і полягає в утворенні необхідних для забезпечення діяльності рад суддів структурних підрозділів у центральному апараті та територіальних підрозділах ДСА, організації зазначеними органами ведення діловодства органів суддівського самоврядування; в організаційному, фінансовому та матеріально-технічному забезпеченні їх роботи та проведення засідань; забезпеченні включення необхідних видатків до Державного бюджету України та виконання функцій головного розпорядника цих коштів щодо цього тощо.

РОЗДІЛ IX. ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ СУДДІ

Стаття 129. Суддівська винагорода

1. Суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно- правовими актами.

2. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

3. Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно:

з 1 січня 2011 року — 6 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2012 року — 8 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2013 року — 10 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2014 року — 12 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2015 року — 15 мінімальних заробітних плат.

4. Посадові оклади інших суддів установлюються пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом:

1) судді апеляційного суду — 1,1;

2) судді вищого спеціалізованого суду — 1,2;

3) судді Верховного Суду України, судді Конституційного Суду України — 1,3.

5. Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи до 5 років — 15 відсотків, більше 5 років — 20 відсотків, більше 10 років — 30 відсотків, більше 15 років — 40 відсотків, більше 20 років — 50 відсотків, більше 25 років — 60 відсотків, більше 30 років — 70 відсотків, більше 35 років — 80 відсотків посадового окладу.

Суддям Конституційного Суду України, які вперше призначені на посаду судді, виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі 5,5 відсотка за кожен рік роботи.

6. Суддям, які обіймають посади заступника голови суду, секретаря судової палати, секретаря пленуму вищого спеціалізованого суду, секретаря Пленуму Верховного Суду України виплачується щомісячна доплата у розмірі 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду, голові суду — 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

7. Суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата або доктора наук з відповідної спеціальності у розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

8. Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності цілком таємно», — 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «таємно», — 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Матеріальне забезпечення суддів повинно бути достатнім, узгоджуватися з економічними умовами, що змінюються в країні. У п. 6 Європейської хартії про статус суддів зазначено, що «рівень оплати повинен встановлюватися так, щоб захистити суддю від тиску, спрямованого на те, щоб вплинути на зміст його рішень і взагалі на його поведінку в суді, порушуючи таким чином його незалежність і неупередженість». Рекомендація № R(94)12 Комітету міністрів державам-членам про незалежність, ефективність і роль суддів від 13 жовтня 1994 р. акцентує увагу на тому, що рівень винагороди суддів повинен бути пропорційний їх професійному авторитету і рівню відповідальності в суспільстві.

Коментована стаття Закону «Про судоустрій і статус суддів» спрямована на імплементацію положень міжнародних та європейських норм і стандартів щодо незалежності суддів в національне законодавство, закріплює принципи, викладені в документі ООН від 6 вересня 1985 р.»Основні принципи незалежності судових органів», Комітету Міністрів Ради Європи 1994 року «Рекомендації щодо незалежності, ефективності та ролі суддів», Європейській хартії про статус суддів 1998 року щодо умов оплати праці суддів та недопустимості її зменшення.

Враховуючи, що професійні судді не можуть належати до політичних партій та профспілок, брати участь у будь-якій політичній діяльності, мати представницький мандат, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу, крім наукової, викладацької та творчої (ст. 127 Конституції України), їх винагорода за роботу повинна забезпечувати відповідний життєвий рівень.

Винагорода судді складається з посадового окладу та доплат за вислугу років, перебування на адміністративній посаді, науковий ступінь та роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Розміри посадових окладів суддів місцевого суду визначаються як базові і встановлюються у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, що визначаються законом (зокрема, законом про Державний бюджет України) щороку. Щоправда, це положення впроваджуватиметься поетапно і досягне встановленої норми (15 мінімальних зарплат) лише 1 січня 2015 року. При цьому посадові оклади інших суддів установлюються пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з відповідним коефіцієнтом.

Коментованим Законом суворо заборонено регулювання суддівської винагороди будь-яким іншим нормативно-правовим актом, окрім цього Закону та Закону «Про Конституційний Суд України». Це виступає однією з важливих гарантій правового статусу суддів.

Розмір заробітної плати суддів повинен забезпечити їх фінансову незалежність і не може бути зменшений без відповідної компенсації. Умови оплати праці мають бути чітко регламентовані відповідними нормативно-правовими актами. Прийняття актів, що змінюють структуру заробітної плати, передбачають її зменшення чи взагалі не забезпечують виплату, суперечить Конституції України і цьому Закону.

Стаття 130. Відпустка

1. Суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу. Суддям, які мають стаж роботи більше 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

Відповідно до частини першої коментованої статті Закону суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу (див. коментар до ст. 129 Закону). Суддям, які мають стаж роботи понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про відпустки» тривалість відпусток визначається цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами України і незалежно від режимів та графіків роботи розраховується в календарних днях.

Листом Міністерства праці України від 12.02.97 № 10/2-493 було надано роз’яснення щодо практичного застосування частини першої статті 5 Закону України «Про відпустки», яким передбачено проводити перерахунок тривалості щорічної основної і додаткової відпусток з робочих в календарні дні за наступного формулою:

де Nкл — тривалість відпусток в календарних днях;

Nр. д — тривалість відпустки в робочих днях:

7 — тривалість тижня в календарних днях;

6 — тривалість тижня в робочих днях, за якою обчислювалась тривалість відпустки до прийняття Закону України «Про відпустки».

Враховуючи викладене, тривалість щорічної відпустки судді має становити 35 календарних днів.

Стаття 131. Стаж роботи судді

1. До стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України;

2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

2. До стажу роботи, що дає судді Конституційного Суду України право на відставку і виплату вихідної допомоги, зараховується також стаж іншої практичної, наукової, педагогічної роботи за фахом та стаж державної служби.

Стаття 131 коментованого Закону встановлює особливості визначення стажу роботи на посаді судді. Зокрема, до суддівського стажу в обов’язковому порядку зараховується робота судді на посаді:

1) судді судів України всіх ланок, а також судді у судах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу;

2) арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, а також арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу;

3) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Щодо останнього пункту важливого зауважити, що ця норма поширюється лише на осіб, які на момент призначення до складу Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України обіймали посаду судді.

Стаття 132. Забезпечення житлових умов судді

1. Після призначення на посаду суддя Конституційного Суду України, Верховного Суду України, вищого спеціалізованого суду, апеляційного, місцевого суду, який потребує поліпшення житлових умов, забезпечується службовим житлом за місцем знаходження суду.

Норма, викладена у статті 132 коментованого Закону, містить гарантії забезпечення судді належними житловими умовами. Так, одразу після призначення на посаду судді Конституційного Суду України або будь-якого суду системи судів загальної юрисдикції суддя, який потребує поліпшення житлових умов, забезпечується державою службовим житлом за місцем знаходження суду.

Постанова Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2005 року № 707 встановлює Порядок забезпечення житлом суддів апеляційних і місцевих судів. Відповідно до положень зазначеного Порядку, суддям, які відповідно до житлового законодавства перебувають на обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов (далі — облік), надають окрему квартиру або будинок місцеві органи виконавчої влади не пізніше ніж через шість місяців після їх обрання на посаду.

Розмір житла визначається відповідно до норм забезпечення житловою площею згідно із законодавством та з урахуванням права на додаткову житлову площу.

Взяття, перебування та зняття з обліку судді здійснюється виконавчими комітетами рад за місцем роботи відповідно до житлового законодавства.

Суддя, щодо якого прийнято рішення про взяття на облік, письмово повідомляє про це місцевий орган виконавчої влади та суд, у якому він працює.

Копія рішення місцевого органу виконавчої влади про надання судді житла надсилається Державній судовій адміністрації або її територіальному управлінню (стосовно судді місцевого суду) для ведення обліку.

У разі коли місцевий орган виконавчої влади у шестимісячний строк не забезпечив житлом суддю, який потребує поліпшення житлових умов, суд на підставі його заяви за погодженням з Державною судовою адміністрацією або її територіальним управлінням (стосовно судді місцевого суду) може прийняти рішення про придбання житла за рахунок коштів державного бюджету та передачу його у користування судді.

Придбання житла здійснюється згідно з вимогами Закону України «Про закупівлю товарів, робіт та послуг за державні кошти». Розрахунок вартості житла проводиться територіальними управліннями Державної судової адміністрації (стосовно суддів місцевих судів) або судом виходячи з розміру житла, визначеного відповідно до норм забезпечення житловою площею згідно із законодавством та з урахуванням права на додаткову житлову площу, та вартості 1 кв. метра його загальної площі, яка не може перевищувати більш як на 25 відсотків опосередковану вартість будівництва житла за даними Міністерств регіонального розвитку і будівництва та житлово-комунального господарства у відповідному регіоні на час його придбання. Під час визначення загальної вартості житла враховуються витрати, пов’язані з переоформленням права власності на нього та внесенням передбачених законодавством податків, зборів та інших обов’язкових платежів. Розрахунок вартості житла погоджується з Державною судовою адміністрацією.

Для забезпечення суддів благоустроєним житлом Державна судова адміністрація та її територіальні управління (стосовно суддів місцевих судів) ведуть контрольні списки суддів, які потребують поліпшення житлових умов, та суддів, які забезпечені житлом, і вносять місцевим органам виконавчої влади пропозиції щодо забезпечення суддів житлом.

Затверджений Постановою Кабміну Порядок встановлює, що судді мають право на придбання житла, наданого їм у користування, із знижкою його вартості на 50 відсотків за умови перебування на посаді не менш як 10 років.

Державна судова адміністрація щороку узагальнює відомості про суддів, які перебувають на обліку, та визначає під час формування показників державного бюджету на відповідний рік потребу в коштах для забезпечення суддів житлом.

Право на забезпечення судді житлом вважається використаним з моменту прийняття рішення про надання житла у користування судді. Про забезпечення судді житлом робиться відмітка в його особовій справі.

Стаття 133. Забезпечення потреб судді, пов’язаних з його діяльністю

1. Суддя забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України мантією та нагрудним знаком.

2. Суддя забезпечується окремим кабінетом, робочим місцем та необхідними для роботи засобами.

Стаття 133 коментованого Закону встановлює засади забезпечення потреб судді, пов’язаних з його діяльністю на посаді судді. До переліку потреб судді, які Закон відносить до таких, що пов’язані з суддівською діяльністю, належать:

а) мантія і нагрудний знак судді;

б) окремий кабінет, робоче місце та необхідні для роботи засоби (комп’ютерна техніка, канцелярські вироби в достатньому для роботи обсязі тощо).

Мантія і нагрудний знак судді водночас виступають символами судової влади (детальніше про це див. коментар до ст. 16 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

Стаття 134. Державний захист суддів та членів їхніх сімей

1. Судді, члени їхніх сімей та їх майно перебувають під особливим захистом держави. Органи внутрішніх справ зобов’язані вживати необхідних заходів для забезпечення безпеки судді, членів його сім’ї, збереження їхнього майна, якщо від судді надійде відповідна заява.

2. Вчинені у зв’язку із службовою діяльністю судді посягання на його життя і здоров’я, знищення чи пошкодження його майна, погроза вбивством, насильством чи пошкодженням майна судді, образа чи наклеп на нього, а також посягання на життя і здоров’я близьких родичів судді (батьків, дружини, чоловіка, дітей), погроза їм вбивством, пошкодженням майна тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом.

3. Суддя має право на забезпечення засобами захисту, які йому надаються органами внутрішніх справ.

Суддя, члени його сім’ї та їх майно знаходяться під особливим соціальним і правовим захистом держави. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 р. правові норми, що містять положення про соціальний захист суддів, не можуть бути скасовані чи змінені у бік зменшення гарантій, що містяться в них, без відповідної компенсації.

Відповідно до ч. 1 коментованої статті Закону органи внутрішніх справ зобов’язані вживати необхідних заходів для забезпечення безпеки судді, членів його сім’ї, збереження належного йому майна, якщо від судді надійде відповідна заява.

До заходів державного захисту цей Закон та Закон України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» відносять:

— спеціальні заходи щодо забезпечення особистої безпеки судді та членів його сім’ї, а також охорони належного йому майна. Спектр таких заходів досить широкий: від надання суддям зброї й інших засобів індивідуального захисту до встановлення сучасних технологій охоронної сигналізації у приміщеннях, де мешкають судді та члени їх сімей. Обов’язок по забезпеченню та вжиттю перелічених заходів, а також охороні приміщень судів і громадського порядку під час здійснення правосуддя покладається на Міністерство внутрішніх справ України і спеціальні підрозділи міліції (Законом «Про міліцію» передбачено існування судової міліції, завданням якої є підтримання громадського порядку в суді, припинення проявів неповаги до суду, а також охорона приміщень судів, виконання функцій щодо державного захисту суддів, працівників суду, забезпечення безпеки учасників судового процесу тощо);

— підвищену кримінальну відповідальність за вчинене у зв’язку із службовою діяльністю судді посягання на його життя і здоров’я, а також його близьких родичів, знищення чи пошкодження майна, погрозу вбивством, насильством чи пошкодженням їх майна;

— заходи соціального захисту суддів.

Відповідно до закону життя і здоров’я судді підлягають обов’язковому страхуванню за рахунок Державного бюджету на суму десятилітньої грошової винагороди на останній посаді. Законом передбачена виплата у випадку загибелі (смерті) судді унаслідок тілесного ушкодження чи заподіяння іншої шкоди його здоров’ю, пов’язаних із виконанням службових обов’язків, непрацездатним членам його сім’ї щомісячної грошової компенсації. Збитки, заподіяні знищенням чи пошкодженням майна судді у зв’язку з виконанням ним службових обов’язків, відшкодовуються державою в повному розмірі. У разі залишення посади суддя має право на солідну пенсію чи неоподатковуване щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 80 % від заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. Держава гарантує повну виплату пенсії чи довічного грошового утримання судді незалежно від заробітку, одержуваного після виходу його у відставку чи на пенсію.

Додаткові гарантії встановлюються Законом України «Про державну охорону органів державної влади України та посадових осіб» від 4 березня 1998 року. Так, відповідно до ст. 6 зазначеного Закону держава забезпечує безпеку суддів, які обіймають посади Голови Конституційного Суду України та Голови Верховного Суду України, у місцях їх постійного і тимчасового перебування. Окрім того, протягом строку повноважень цих суддів також забезпечується безпека членів їх сімей, які проживають разом з ними або супроводжують їх. Після припинення повноважень зазначені посадові особи забезпечуються державною охороною протягом року, крім випадків набрання законної сили обвинувальним вироком щодо них.

Необхідно також додати, що згідно ст. 7 ЗУ «Про державну охорону органів державної влади України та посадових осіб» державна охорона може здійснюватись і щодо суддів Конституційного Суду України та Верховного Суду України у разі наявності загрози їх життю чи здоров’ю. Рішення про доцільність здійснення державної охорони щодо них приймає Президент України за поданням відповідно Голови Конституційного або Голови Верховного Суду України, або за поданням Начальника Управління державної охорони України.

Стаття 135. Соціальне страхування судді

1. Життя і здоров’я суддів підлягають обов’язковому державному страхуванню за рахунок коштів Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Згідно змісту коментованої статті Закону «Про судоустрій і статус суддів» життя і здоров’я суддів підлягають обов’язковому державному страхуванню за рахунок коштів Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року.

Цей Закон відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов’язкове державне соціальне страхування визначає правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов’язкового державного соціального страхування, зокрема, суддів, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві.

Страхування від нещасного випадку є самостійним видом загальнообов’язкового державного соціального страхування, за допомогою якого здійснюється соціальний захист, охорона життя та здоров’я суддів у процесі їх трудової діяльності.

Відповідно до Порядку та Умов державного обов’язкового страхування життя і здоров’я суддів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 14 лютого 1994 року № 89, страхові платежі за державним обов’язковим страхуванням життя і здоров’я суддів, включаючи пов’язані з цим витрати страховиків, уповноважених на здійснення такого виду страхування, в розмірі шести відсотків загальної суми цих платежів, а також витрати на виплату страхових сум застрахованим, перераховуються Конституційним Судом України, Верховним Судом України, Вищим господарським судом України, Вищим адміністративним судом України, Державною судовою адміністрацією (далі — страхувальники) на спеціальні рахунки страховиків, уповноважених на здійснення такого виду страхування.

Суми страхових платежів установлюються щорічно страховиком за погодженням з Мінфіном під час формування державного бюджету на наступний рік.

Кошти на виплату страхових платежів передбачаються в кошторисах страхувальників відповідно до затвердженої бюджетної класифікації.

Страхові платежі вносяться страхувальниками щомісяця до 25 числа у розмірі 1/12 річної суми на спеціальний рахунок страховика.

Страхові платежі, не використані у поточному році на виплату страхових сум, підлягають зарахуванню в рахунок чергових платежів.

Страховик виплачує страхові суми:

а) у разі загибелі (смерті) застрахованого, що сталася у зв’язку з виконанням відповідно до закону службових обов’язків, — членам сім’ї застрахованого у розмірі його десятирічного грошового утримання за останньою посадою;

б) у разі заподіяння застрахованому у зв’язку з виконанням відповідно до закону службових обов’язків каліцтва чи іншого стійкого ушкодження здоров’я, що виключає можливість продовження професійної діяльності, — застрахованому у розмірі його п’ятирічного заробітку;

в) у разі заподіяння застрахованому у зв’язку з виконанням відповідно до закону службових обов’язків каліцтва чи іншого ушкодження здоров’я, що не призвело до стійкої втрати працездатності, — застрахованому у розмірі його річного заробітку.

Виплата страхових сум, зазначених у підпунктах «а», «б» і «в», в разі загибелі (смерті) або заподіяння каліцтва чи іншого ушкодження здоров’я провадиться відповідно до грошового утримання, п’ятирічного, річного заробітку застрахованого на день настання страхового випадку за вирахуванням раніше виплачених страхових сум за цей страховий випадок. При цьому страхова сума виплачується незалежно від виплат за іншими видами страхування і виплат у порядку відшкодування шкоди. Загальний розмір страхової суми за декількома видами виплат одному і тому ж застрахованому або членам його сім’ї не може перевищувати розміру, встановленого підпунктом «а» цього пункту.

З вимогою про виплату страхової суми застрахований, члени його сім’ї можуть звернутися до страховика протягом трьох років з дня настання страхового випадку.

Виплати страхових сум провадяться страховиком у семиденний термін з дня одержання ним заяви застрахованого або членів його сім’ї. У межах цього терміну страховик зобов’язаний провести розслідування страхового випадку та зібрати необхідні документи.

У разі відмови у виплаті страхової суми страховик зобов’язаний у семиденний термін з дня одержання ним заяви письмово повідомити про це заявників та страхувальника із зазначенням причин відмови.

У разі настання страхових випадків, перелічених вище, виплата страхових сум провадиться страховиком за місцем постійного проживання застрахованого або членів його сім’ї шляхом їх перерахування на рахунок одержувача в установі банку, видачі чека або поштового переказу за рахунок страхувальника із спеціального рахунка страховика.

Виплата страхових сум членам сім’ї застрахованого провадиться в рівних частинах. Неповнолітньому члену сім’ї виплата страхової суми провадиться шляхом перерахування на його рахунок, відкритий відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність» в установі Ощадбанку за місцем проживання, з одночасним повідомленням про це неповнолітнього члена сім’ї, його законних представників, а у разі відсутності законних представників — органу опіки і піклування.

Страхові суми за визначеними вище страховими випадками можуть виплачуватися довіреній особі застрахованого або членів його сім’ї, уповноваженій на їх одержання у порядку, встановленому законом. Страхові суми не виплачуються, якщо страховий випадок: а) настав у зв’язку з вчиненням застрахованим навмисного злочину або є наслідком вчинення застрахованим дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп’яніння; б) є наслідком навмисно заподіяних собі тілесних ушкоджень.

Для одержання страхової суми застрахований, члени його сім’ї чи довірена особа подають страховику заяву за встановленою формою, а також пред’являють документ, що посвідчує особу. До заяви додаються: а) у разі загибелі (смерті) застрахованого — копія свідоцтва про смерть; б) у разі заподіяння застрахованому у зв’язку з виконанням відповідно до закону службових обов’язків каліцтва чи іншого стійкого ушкодження здоров’я, що виключає можливість продовження професійної діяльності, — копія довідки медико-соціальної експертної комісії про неможливість продовження професійної діяльності; в) у разі заподіяння застрахованому у зв’язку з виконанням відповідно до закону службових обов’язків каліцтва чи іншого ушкодження здоров’я, що не призвело до стійкої втрати працездатності, — копія довідки медико-соціальної експертної комісії про ступінь втрати працездатності. Довірена особа подає страховику також копію документа, що засвідчує її повноваження, про що страховик робить помітку на заяві про виплату страхової суми. Копії зазначених документів повинні бути засвідчені нотаріально.

Для виплати страхової суми за розглянутим Порядком застрахованому або членам його сім’ї на вимогу страховика судовий орган, де працював застрахований, видає довідку за встановленою формою.

Страховик у разі необхідності може робити запити про відомості, пов’язані із страховим випадком, до підприємств, установ та організацій, що володіють інформацією про обставини його настання.

РОЗДІЛ X. СТАТУС СУДДІ У ВІДСТАВЦІ

Стаття 136. Вихідна допомога судді у зв’язку з відставкою

1. Судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна неоподатковувана допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

2. У разі якщо суддя, відставка якого була припинена у зв'язку з повторним обранням на посаду, знову подасть заяву про відставку, виплата вихідної допомоги не здійснюється.

Відповідно до частини першої коментованої статті Закону судді, який вийшов у відставку, гарантується виплата вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат (про розмір заробітної плати судді детальніше див. коментар до ст. 129 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів») за останньою посадою такого судді. Ця допомога не підлягає оподаткуванню.

Частина друга цієї статті містить застереження, за яким у разі, якщо суддя, відставка якого була припинена у зв’язку з повторним обранням на посаду (див. коментар до ст. 139 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»), знову подасть заяву про відставку, виплата вихідної допомоги йому не здійснюється.

Стаття 137. Медичне обслуговування та санаторно-курортне лікування суддів та членів їхніх сімей

1. Суддя та члени його сім’ї мають право на безоплатне медичне обслуговування у державних закладах охорони здоров’я. Члени сім’ї судді можуть обслуговуватися в тих медичних закладах, де обслуговується суддя.

Відповідно до положень коментованої статті судді та членам його сім’ї гарантується право на безоплатне медичне обслуговування у державних закладах охорони здоров’я. При цьому члени сім’ї судді мають право обслуговуватися в тих же медичних закладах, де обслуговується і суддя.

Відповідно до Указу Президента України «Про медичне та побутове обслуговування суддів» від 19 вересня 1996 року (до слова зазначити, що стосовно змісту цього Указу діяла позначка «Опублікуванню не підлягає» аж до 24 листопада 2009 року, коли її було знято Указом глави держави № 963/2009), встановлюються засади прирівнення суддів та членів їхніх сімей щодо медичного та побутового обслуговування до посадових осіб органів виконавчої влади.

Так, Голови Конституційного Суду України, Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів України прирівнюються до Прем’єр-міністра України; їх перші заступники — до Першого віце-прем’єр-міністра України; заступники голів цих судів — до Віце-прем’єр-міністра України.

Заступники голів судових колегій та судді Конституційного Суду України, Верховного Суду України та вищих спеціалізованих судів прирівнюються до міністра; голови Апеляційного суду, апеляційних господарського та адміністративного судів Автономної Республіки Крим — до Голови Ради Міністрів Автономної Республіки Крим; голови апеляційних судів областей, міст Києва та Севастополя, окружних господарських та адміністративних судів — відповідно до голів обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

Заступники голів Апеляційного суду, апеляційних господарського та адміністративного судів Автономної Республіки Крим прирівнюються до заступника Голови Ради Міністрів Автономної Республіки Крим; заступники голів апеляційних судів областей, міст Києва та Севастополя, окружних господарських та адміністративних судів — відповідно до заступників голів обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

Судді Апеляційного суду, апеляційних господарського та адміністративного судів Автономної Республіки Крим прирівнюються до члена Ради Міністрів Автономної Республіки Крим.

Голови районних (міськрайонних) загальних судів прирівнюються до голів районних державних адміністрацій; заступники голів цих судів — відповідно до заступників голів районних державних адміністрацій тощо.

Стаття 138. Пенсія або довічне грошове утримання судді у відставці

1. Судді, який вийшов у відставку, при досягненні пенсійного віку виплачується пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України «Про державну службу» або, за його вибором, щомісячне довічне грошове утримання.

2. Суддя у відставці, який не досяг пенсійного віку, отримує неоподатковуване щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею пенсійного віку за ніш зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України «Про державну службу».

3. Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

4. У разі зміни розміру грошового утримання діючих суддів Конституційного Суду України відповідно здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання. Перерахунок щомісячного довічного грошового утримання здійснюється з усієї суми заробітної плати діючих суддів Конституційного Суду України з дня виникнення права на відповідний перерахунок.

5. Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), одержуваного суддею після виходу у відставку. Довічне грошове утримання виплачується за останнім місцем роботи.

Згідно частини 1 коментованої статті ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», судді, який вийшов у відставку, при досягненні пенсійного віку виплачується пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України «Про державну службу» або, за його вибором, щомісячне довічне грошове утримання.

Відповідно до ст. 37 ЗУ «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року, на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу для чоловіків — не менше 25 років, для жінок — не менше 20 років, у тому числі стажу державної служби — не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, — незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків від сум їх заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, — у розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі.

Пенсія державним службовцям у частині, що не перевищує розміру пенсії із солідарної системи, що призначається відповідно до Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування», виплачується за рахунок коштів Пенсійного фонду України. Частина пенсії, що перевищує цей розмір, виплачується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Пенсія державному службовцю виплачується незалежно від його заробітку (прибутку), одержуваного після виходу на пенсію. Максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсій, встановлених законодавством) не може перевищувати дванадцяти мінімальних розмірів пенсії за віком, встановленої абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування».

За кожний повний рік роботи понад 10 років на державній службі пенсія збільшується на один відсоток заробітку, але не більше 90 відсотків заробітної плати.

Пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених частинами другою і п’ятою цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування», особам, визнаним інвалідами І та II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів І та II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорії посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно до Закону «Про державну службу» призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби. Якщо зазначені особи повертаються на державну службу, виплата пенсії по інвалідності припиняється на період до звільнення з роботи або досягнення ними граничного віку перебування на державній службі. У цьому разі, а також у разі продовження перебування зазначених осіб на державній службі без оформлення пенсій по інвалідності вони мають право на одержання пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування». У разі зміни групи інвалідності або відновлення працездатності виплата пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до цього Закону, здійснюється у порядку, визначеному статтею 35 Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування». Якщо інваліду І або II групи було встановлено III групу інвалідності, то в разі наступного визнання його інвалідом І або II групи право на отримання раніше призначеної пенсії на названих вище умовах поновлюється з дня встановлення І або II групи інвалідності за умови, якщо після припинення виплати пенсії минуло не більше п’яти років. У такому самому порядку визначається право на отримання пенсії по інвалідності особам, яким така пенсія не була призначена у зв’язку з продовженням перебування зазначених осіб на державній службі.

У разі смерті особи у період перебування на державній службі за наявності у померлого годувальника стажу державної служби не менше 10 років непрацездатним членам сім’ї померлого годувальника, які були на його утриманні (при цьому дітям — незалежно від того, чи були вони на утриманні померлого годувальника), призначається пенсія у зв’язку з втратою годувальника на одного непрацездатного члена сім’ї у розмірі 70 відсотків суми заробітної плати померлого годувальника, на яку нараховувалися страхові внески на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування, з урахуванням норм частини п’ятої цієї статті, а на двох і більше членів сім’ї — 90 відсотків. До непрацездатних членів сім’ї належать особи, зазначені у статті 36 Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування». Право на призначення пенсії у зв’язку з втратою годувальника на таких умовах мають також непрацездатні члени сім’ї померлої особи, яка отримувала пенсію за цим Законом.

Державний службовець, звільнений з державної служби у зв’язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, позбавляється права на одержання пенсії, передбаченої цим Законом. В таких випадках пенсія державному службовцю призначається на загальних підставах.

Державним службовцям у разі виходу на пенсію при наявності стажу державної служби не менше 10 років виплачується грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів.

Відповідно до частини 2 статті 138 коментованого Закону, суддя у відставці, який не досяг пенсійного віку, отримує щомісячне довічне грошове утримання, яке не підлягає оподаткуванню. При досягненні таким суддею пенсійного віку за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, описаних вище.

У правовій позиції Конституційного Суду України, висловленій ним у Рішенні у справі про гарантії незалежності суддів від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, а також у низці його попередніх рішень, зокрема від 24 червня 1999 року № 6-рп/99 (справа про фінансування судів), від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), КСУ наголошує, що Стаття 22 (частина третя) Конституції України встановила, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Пільги, компенсації і гарантії, на які згідно із законами України мають право окремі категорії працівників бюджетних установ, військовослужбовці та особи рядового і начальницького складу, щодо знижки плати за користування житлом (квартирної плати), паливом, телефоном та плати за комунальні послуги (водопостачання, водовідведення, газ, електрична та теплова енергія), безоплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту (за винятком таксі) та автомобільним транспортом загального користування у сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських маршрутів надаються у разі, якщо зазначені працівники мають право на податкову соціальну пільгу. Розмір наданих пільг у грошовому еквіваленті разом із грошовими доходами зазначених працівників не повинен перевищувати величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу.

У частині першій статті 126 Основного Закону України закріплено положення, згідно з яким незалежність і недоторканність суддів гарантується Конституцією і законами України. Складовою цих гарантій є обов’язок держави забезпечувати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів через визначення у Державному бюджеті України окремо видатків на утримання судів (частина перша статті 130 Конституції України), що і передбачено в Законі.

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про статус суддів» (тепер нечинного) гарантії незалежності суддів, включаючи заходи їх правового захисту, матеріального і соціального забезпечення, поширюються на всіх суддів України і не можуть бути скасовані чи знижені іншими нормативними актами України. Це положення узгоджується з частиною третьою статті 22 Конституції України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004 сформулював правову позицію, згідно з якою норми про матеріальне і побутове забезпечення суддів, встановлені статтею 44 Закону України «Про статус суддів», не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації. Надання суддям передбачених цим Законом пільг, компенсацій і гарантій не може ставитися у залежність від грошових доходів суддів і тим самим не можуть знижуватися гарантії їх незалежності (абзац другий пункту 7 мотивувальної частини). При прийнятті Закону зазначене Рішення Конституційного Суду України не враховане.

Однією з гарантій забезпечення незалежності суддів, закріплених у частині першій статті 126 Конституції України, є надання їм за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо), надання їм у майбутньому статусу судді у відставці, право якого на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня. Умови і порядок виплати цього утримання встановлюються Законом України «Про статус суддів». Така правова позиція викладена в Рішенні Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання).

Суддям, які вийшли у відставку, призначається пенсія на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», що визначено статтею 43 Закону України «Про статус суддів». Відповідно до частини четвертої цієї статті судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або щомісячне довічне грошове утримання. При цьому розмір такого утримання не обмежений. Частини друга, п’ята статті 37 Закону України «Про державну службу» визначили, що пенсія державним службовцям встановлюється без обмеження її граничного розміру.

Положення Європейської хартії про закон про статус суддів від 10 липня 1998 року передбачає, що судді, які досягли встановленого законом віку для виходу на пенсію з посади судді та які виконували професійні обов’язки судді протягом визначеного строку, повинні отримувати виплати після виходу на пенсію, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня їх останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4)

Щомісячне довічне грошове утримання — це особлива форма соціального забезпечення суддів, яка виражається у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що забезпечує їх належне матеріальне утримання. Особливість щомісячного довічного грошового утримання полягає у правовому регулюванні, а також у джерелах його фінансування, які визначені Конституцією України та Законом України «Про статус суддів» (нині — тільки Конституцією та коментованим Законом).

Згідно з частиною першою статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів. Це положення передбачає і фінансування щомісячного довічного грошового утримання суддів за рахунок коштів Державного бюджету України, а не Пенсійного фонду України (абзац восьмий пункту 7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 у справі про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання).

Особливий порядок фінансування судів і діяльності суддів є однією з конституційних гарантій їх незалежності, що закріплюється у статті 126 Конституції України, і спрямований на забезпечення належних умов для здійснення незалежного правосуддя.

Тож як було відзначено вище, судді, який вийшов у відставку, при досягненні пенсійного віку виплачується пенсія або щомісячне довічне грошове утримання за його вибором. При цьому щомісячне довічне грошове утримання виплачується і судді у відставці, який ще не досяг пенсійного віку.

Однак довічне грошове утримання виплачується також і працюючим суддям у визначених цим Законом випадках. Положення про призначення і виплату щомісячного грошового утримання працюючим суддям, затверджене Наказом Державної судової адміністрації України від 24 липня 2009 року № 81, визначає єдиний порядок призначення, виплати і припинення виплати щомісячного грошового утримання працюючим суддям судів загальної юрисдикції, крім суддів Верховного Суду України та вищих спеціалізованих судів, відповідно до пункту 3^1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» та Бюджетного кодексу України.

Згідно норм цього Положення, для здійснення контролю за своєчасним призначенням щомісячного грошового утримання суддів в апеляційних, спеціалізованих судах, а також у територіальних управліннях (стосовно суддів місцевих загальних судів) не пізніше 1 грудня поточного року формуються списки суддів, у яких виникає право на одержання щомісячного грошового утримання. Територіальні управління доводять відповідні списки суддів місцевих загальних судів до відома голів судів. Списки суддів, у яких право на одержання щомісячного грошового утримання виникає в наступному році, щорічно до 20 грудня надсилаються територіальними управліннями, апеляційними, спеціалізованими судами до Державної судової адміністрації України. За додержання вимог щодо строків, повноти та якості підготовки документів відповідають начальники територіальних управлінь і голови судів.

Встановлений розглядуваним Положенням порядок оформлення та подання документів для погодження призначення щомісячного грошового утримання передбачає, що за три місяці до виникнення у судді права на одержання щомісячного грошового утримання територіальне управління письмово повідомляє суддю місцевого загального суду, а працівники з кадрової роботи апеляційних, спеціалізованих судів — суддів цих судів про необхідність підготовки ними документів з цього питання. Суддя не пізніш як за два місяці до виникнення права на щомісячне грошове утримання звертається з відповідною письмовою заявою до голови суду, у якому працює.

Працівник з кадрової роботи місцевого загального суду після надходження заяви від судді готує довідку про обчислення стажу роботи судді, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, проект наказу про призначення щомісячного грошового утримання, в установленому порядку завіряє копію трудової книжки судді та надсилає відповідні документи до територіального управління. Територіальне управління перевіряє документи, готує довідку про обчислення стажу роботи судді, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, та розрахунок щомісячного грошового утримання. Працівник з кадрової роботи апеляційного, спеціалізованого суду після надходження заяви від судді оформлює необхідні документи, готує довідку про обчислення стажу роботи судді, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, та проект наказу про призначення щомісячного грошового утримання, а працівник фінансової служби готує розрахунок щомісячного грошового утримання.

Після оформлення усіх необхідних документів про призначення щомісячного грошового утримання, не пізніше ніж за один місяць до виникнення у судді права на його отримання, територіальне управління, апеляційні, спеціалізовані суди надсилають їх до ДСА. Матеріали про призначення щомісячного грошового утримання повинні містити: копію паспорта; копію диплома; копію військового квитка (за наявності); довідку про обчислення стажу роботи, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання судді; розрахунок щомісячного грошового утримання судді; копії наказів, що підтверджують встановлення індивідуальних доплат, які включені в розрахунок щомісячного грошового утримання; копію трудової книжки; копію послужного списку (за наявності); копію довідок з органів юстиції з посиланням на відповідні рішення та накази; інші документи, які підтверджують трудовий стаж; проект наказу про призначення щомісячного грошового утримання судді. Документи, необхідні для призначення щомісячного грошового утримання, подаються в одному примірнику.

При розгляді документів ДСА перевіряє правильність оформлення документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж, здійснює попередню перевірку змісту і належного оформлення представлених документів. Право особи на одержання щомісячного грошового утримання установлюється на підставі всебічного, повного й об’єктивного розгляду всіх поданих документів. Після розгляду поданих документів ДСА погоджує призначення щомісячного грошового утримання або у випадках безпідставного зарахування певного стажу роботи відмовляє в його призначенні, про що готує вмотивовану відповідь установі, яка здійснювала підготовку документів.

Призначення щомісячного грошового утримання судді проводиться з дня виникнення права на його одержання шляхом видання наказу головою суду на підставі отриманого від ДСА погодження.

Щомісячне грошове утримання судді за період перебування його у відпустці без збереження заробітної плати підлягає виплаті та розраховується від середньої заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. При цьому відповідною посадою вважається посада судді, голови і заступників голови суду, які працюють у даному суді. За час перебування судді у щорічній відпустці та у разі тимчасової непрацездатності щомісячне грошове утримання виплачується у повному обсязі, з врахуванням встановлених судді на цей час доплат.

Виплата щомісячного грошового утримання працюючому судді припиняється у разі звільнення судді або відрахування зі штату суду у зв’язку зі смертю, визнанням судді безвісно відсутнім, оголошенням його померлим.

Стаття 139. Припинення відставки судді

1. Відставка судді припиняється у разі:

1) повторного обрання на посаду судді;

2) набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього за вчинення умисного злочину;

3) припинення його громадянства;

4) визнання його безвісно відсутнім або оголошення померлим;

5) його смерті.

2. Припинення відставки судді є підставою для припинення виплати йому щомісячного довічного грошового утримання, що було нараховане у зв’язку з відставкою. У,разі припинення відставки судді з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої цієї статті, пенсія судді нараховується на загальних підставах.

3. Рішення про припинення відставки судді приймається Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.

Стаття 139 коментованого Закону встановлює підстави припинення відставки судді. До матеріальних підстав належать повторне обрання на посаду судді, набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього за вчинення умисного злочину, а також припинення його громадянства, визнання його безвісно відсутнім або оголошення померлим, його смерть.

Існування будь-якої з перелічених обставин є підставою для втрати особою статусу судді у відставці.

При цьому припинення відставки судді з будь-якої з названих вище підстав є підставою для припинення виплати йому щомісячного довічного грошового утримання, що було нараховане у зв’язку з відставкою (див. коментар до ст. 138 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»), А у випадку, якщо підставою для припинення відставки судді стало набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього за вчинення умисного злочину, пенсія судді нараховуватиметься на загальних підставах.

Процесуальною підставою для припинення відставки судді є рішення про припинення відставки судді, що приймається Вищою кваліфікаційною комісією суддів України на підставі ст. 139 коментованого Закону.

РОЗДІЛ XІ ОРГАНІЗАЦІЙНЕ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ДІЯЛЬНОСТІ СУДІВ

Глава 1. ЗАГАЛЬНІ ПИТАННЯ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ДІЯЛЬНОСТІ СУДІВ

Стаття 140. Особливості забезпечення функціонування судової влади

1. Фінансування та належні умови функціонування судів і діяльності суддів забезпечуються державою відповідно до Конституції України.

2. Забезпечення функціонування судової влади передбачає:

1) визначення в Державному бюджеті України видатків на фінансування судів не нижче рівня, що забезпечує можливість повного і незалежного здійснення правосуддя відповідно до закону;

2) законодавче гарантування повного і своєчасного фінансування судів;

3) гарантування достатнього рівня соціального забезпечення суддів.

Коментована стаття Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що відповідно до Конституції України фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів держава забезпечує шляхом:

1) визначення в Державному бюджеті України видатків на фінансування судів не нижче за рівень, який забезпечує можливість повного і незалежного здійснення правосуддя відповідно до закону;

2) законодавчих гарантій повного і своєчасного фінансування судів;

3) гарантій достатнього рівня соціального забезпечення суддів.

Цим Законом організаційне забезпечення діяльності судів покладене на Державну судову адміністрацію та її структури в центральному апараті і на місцях. Під організаційним забезпеченням судової діяльності слід розуміти комплекс заходів фінансового, матеріально-технічного, кадрового, інформаційно-методичного, організаційно-технічного характеру, спрямованих на створення умов для повного і незалежного здійснення правосуддя.

Комплексний характер реалізації цих основних функцій ДСА забезпечується тим, що вони реалізуються спільно з апаратами відповідних судів, інших органів державної влади при суворому дотриманні принципу незалежності судів і суддів, із узгодженням їх з органами суддівського самоврядування.

Задля повного і об’єктивного здійснення повноважень судді всі суди судової гілки державної влади повинні володіти реальною самостійністю. Це — іманентна якість будь-якого правосуддя, одна з основних засад його функціонування.

Найістотнішою гарантією самостійності судів і незалежності суддів як носіїв судової влади є їх фінансування з Державного бюджету, що має забезпечувати можливість всеосяжного і незалежного здійснення правосуддя згідно з законом.

Але особливий порядок фінансування судів не може розглядатися як самоціль. Він ґрунтується на очевидній необхідності у тому, щоб судова система була самостійною і, таким чином, мала можливість виконувати покладені на неї Основним Законом держави функції.

Фінансова незалежність є однією з головних засад самостійності судової влади і має як міжнародно-правовий, так і національний, зокрема, конституційно-правовий аспект. Так, ст. 130 Конституції України містить припис, за яким держава забезпечує функціонування судів і діяльності суддів. У державному бюджеті окремо визначаються видатки на утримання судів.

Під фінансовою незалежністю розуміємо, перш за все, фінансове та інше матеріальне забезпечення діяльності судової системи в такому обсязі, який дозволив би їй незалежно, ефективно і повного мірою здійснювати правосуддя. При цьому слід мати на увазі, що судова влада функціонально пов’язана з іншими гілками державної влади. Зокрема, фінансування судової влади залежить від Верховної Ради України, яка затверджує обсяги її фінансування. Водночас забезпечення приміщеннями та іншими основними фондами — прерогатива виконавчої влади, оскільки тільки Кабінет Міністрів України має право розпоряджатися і здійснювати управління об’єктами державної власності.

Стаття 130 Конституції України зобов’язує законодавця при прийнятті закону про Державний бюджет України окремо визначити видатки на утримання судів. На практиці вони визначаються в одній статті закону з витратами на утримання органів законодавчої та виконавчої влади — або загальною, або окремими сумами.

Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди, Конституційний Суд України та Державна судова адміністрація України, як розпорядники бюджетних коштів, розробляють бюджетні запити — розрахунки видатків на забезпечення діяльності судової установи. Міністерство фінансів України проводить аналіз бюджетних запитів та приймає рішення про включення їх до пропозицій проекту Державного бюджету України для подання в подальшому на розгляд Кабінету Міністрів України. Проект Державного бюджету України, схвалений Кабінетом Міністрів України, подається на розгляд та затвердження до Верховної Ради України.

Положення Основного Закону України свідчить про те, що видатки Державного бюджету України на утримання судової влади захищені безпосередньо Конституцією України і не можуть бути скорочені органами законодавчої або виконавчої влади нижче того рівня, який забезпечує можливість повного і незалежного здійснення правосуддя (Рішення Конституційного Суду України № 6-рп/99 від 24.06.99 р.), що і є конституційною гарантією повного і своєчасного фінансування функціонування судів і діяльності суддів.

На жаль, дотримання принципу повного і своєчасного фінансування судової гілки державної влади у повному обсязі значною мірою залежить від економічних можливостей держави, від рівня правосвідомості і правової культури вищих посадових осіб держави і від ряду інших факторів об’єктивного і суб’єктивного характеру. Інколи у ставленні до судової гілки влади дається взнаки залишковий принцип розподілу бюджетних коштів.

Правовий статус суддів є похідним від правового статусу судової влади в державі, а принцип фінансової самостійності судової гілки державної влади тісно пов’язаний із засадничими принципами незалежності самих суддів.

Забезпечення незалежності суддів здійснюється системою гарантій, в тому числі і матеріальних, до яких належать гарантії, пов’язані з оплатою праці, наданням щорічних відпусток, соціальним забезпеченням, забезпеченням житлом, соціально- побутовим, медичним і транспортним обслуговуванням, обов’язковим державним страхуванням життя і здоров’я тощо (див. коментар до ст. ст. 129–135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

Стаття 141. Система забезпечення функціонування судової влади

1. В Україні діє єдина система забезпечення функціонування судової влади — судів загальної юрисдикції та Конституційного Суду України.

2. Судові органи, інші органи державної влади беруть участь в організаційному забезпеченні діяльності судів у випадках і порядку, передбачених цим та іншими законами.

3. Порядок організаційного забезпечення діяльності Конституційного Суду України встановлюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та іншими законами.

В Україні існує єдина система забезпечення функціонування як судів загальної юрисдикції, так і єдиного органу конституційної юрисдикції, яким визначено Конституційний Суд України. Законодавче забезпечення покладено на Верховну Раду України, яка приймає відповідні закони, а забезпечення приміщеннями, основними фондами, фінансове забезпечення покладається на Кабінет Міністрів України.

Указом Президента України «Про Державну судову адміністрацію України» було утворено центральний орган виконавчої влади із спеціальним статусом — Державну судову адміністрацію України (ДСА України), — завданням якої було визначено здійснення організаційного забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції, інших органів та установ судової системи (крім Конституційного Суду України, Верховного Суду України та вищих спеціалізованих судів). Це завдання втілено і у новому правовому статусі ДСА, визначеному цим Законом.

Створення належних умов для повного і незалежного здійснення правосуддя, функціонування судів і діяльності суддів зобов’язує державу запровадити комплекс відповідних економічних заходів, таких як: вирішення проблеми будівництва, реконструкції приміщень для розміщення діючих і новостворених судів; забезпечення охорони приміщень судів з урахуванням специфіки діяльності суду; належне обладнання приміщень для конвойної служби, підсудних:, які утримуються під вартою, зали судових засідань для розгляду кримінальних справ тощо. Це обов’язкові умови належного здійснення правосуддя.

Крім Верховної Ради України і Кабінету Міністрів України, в організаційному забезпеченні судів активну участь беруть інші органи державної влади, а також органи суддівського самоврядування — з’їзд суддів України, Рада суддів України, а також безпосередньо уповноважені управління і відділи, що функціонують в апаратах відповідних судів. їх повноваження та функції в частині організаційного забезпечення функціонування судів та діяльності суддів визначаються коментованим Законом та іншими законами. Наприклад, Закон України «Про Державний захист працівників суду і правоохоронних органів» від 23 грудня 1993 р. встановлює систему особливих заходів державного захисту працівників суду від перешкоджання реалізації покладених на них законом повноважень і здійсненню наданих прав, а так само від посягань на життя, здоров’я, житло і майно зазначених осіб та їх близьких родичів у зв’язку із службовою діяльністю цих працівників. Виконання таких заходів покладено на керівників органів внутрішніх справ, служби безпеки, прокуратури тощо.

Стаття 142. Засади фінансування судів

1. Фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Бюджетні призначення на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

2. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють:

1) суди загальної юрисдикції;

2) Конституційний Суд України;

3) Державна судова адміністрація України — щодо фінансового забезпечення діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України.

3. Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України визначаються окремим рядком щодо:

1) кожного суду загальної юрисдикції;

2) Конституційного Суду України.

4. Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України не можуть бути скорочені в поточному фінансовому році.

5. Контроль за додержанням вимог цього Закону щодо фінансування судів здійснюється у порядку, встановленому законом.

6. Особливості підготовки і розгляду проекту закону про Державний бюджет України в частині фінансування судів, інших органів та установ судової системи визначаються законом.

Засади фінансування судів визначені нормативно-правовими актами, що регулюють бюджетні відносини в Україні, а саме: Конституцією України, Бюджетним кодексом України, щорічними законами про Державний бюджет, іншими законами щодо врегулювання бюджетних правовідносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів та при розгляді звітів про їх виконання, а також при здійсненні контролю за виконанням Державного бюджету України.

Суд як бюджетна установа повністю утримується за рахунок Державного бюджету. Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів, а у Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів. Таким чином, Державний бюджет України є єдиним джерелом фінансування всіх судів в Україні.

Головними розпорядники бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності судів виступають суди загальної юрисдикції і Конституційний Суд України, а щодо фінансового забезпечення діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, — Державна судова адміністрація України.

Щодо фінансового забезпечення діяльності судів функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України здійснюють окремо Конституційний Суд України і кожен суд загальної юрисдикції. Тобто кошти їм надходять безпосередньо з Державного бюджету без будь-яких посередників. Як головні розпорядники бюджетних коштів зазначені органи розробляють плани своєї діяльності відповідно до своїх завдань і функцій, виходячи з необхідності досягнення результатів за рахунок бюджетних коштів, на підставі цих планів розробляють проекти кошторисів та бюджетних запитів, які подаються Міністерству фінансів України; отримують бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України.

Фінансове забезпечення діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України покладено на Державну судову адміністрацію України, яка є головним розпорядником цих коштів в аспекті їх фінансового забезпечення.

Державна судова адміністрація доводить до розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (одержувачів бюджетних коштів) відомості про обсяги асигнувань, затверджує їх кошториси, забезпечує управління бюджетними асигнуваннями, здійснює внутрішній контроль за повнотою надходжень, отриманих розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачами бюджетних коштів, і використанням ними бюджетних коштів, одержує від них звіти про використання коштів і аналізує ефективність їх використання.

Державна судова адміністрація України розробляє і затверджує за погодженням з Радою суддів України єдині нормативи, що мають забезпечувати належні економічні умови для повного і незалежного здійснення правосуддя, фінансування потреб судів, обмеження будь-якого впливу на суд і спрямовані на гарантування судової діяльності на основі засад і приписів Конституції України.

Кошторис суду є основним плановим документом, який надає суду повноваження щодо отримання доходів і здійснення видатків, визначає обсяг і спрямування коштів для виконання судами своїх функцій та досягнення цілей, визначених на рік відповідно до бюджетних призначень. Сюди включаються видатки на заробітну плату, трансфертні виплати, кошти, необхідні для забезпечення розгляду справ відповідно до навантаження судів, утримання приміщень, придбання оргтехніки і матеріалів, роботи бібліотек, охорони, заходів безпеки, утримання архіву, покриття поштових витрат тощо. Ці нормативи доводяться до кожного суду і переглядаються не рідше одного разу на три роки, на їх підставі затверджується кошторис витрат на утримання кожного суду.

Державна судова адміністрація є учасником бюджетного процесу і наділена бюджетними повноваженнями, які визначають права і обов’язки учасників бюджетних правовідносин. На всіх стадіях бюджетного процесу здійснюється фінансовий контроль. Рада суддів України є вищим органом суддівського самоврядування у період між з’їздами суддів України і, зокрема, здійснює контроль за організацією діяльності судів та діяльністю Державної судової адміністрації. Крім того, контроль за дотриманням бюджетного законодавства здійснюють органи, зазначені у главі 17 Бюджетного кодексу України, зокрема, Верховна Рада України, Рахункова палата, Міністерство фінансів України, Державне казначейство, Державна контрольно-ревізійна служба України тощо.

У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів. Фінансове та матеріально-технічне забезпечення покладено на державу. Держава забезпечує фінансування та належні умови функціонування судів і діяльності суддів (ч. 1 ст. 130 Конституції). Отже, видатки Державного бюджету України на утримання судової влади захищені безпосередньо Конституцією України і не можуть бути скорочені нижче того рівня, який забезпечує можливість повного і незалежного здійснення правосуддя згідно із законом. Будь-яке обмеження чи скорочення видатків на утримання судової влади, закладених у Законі України «Про державний бюджет України», є неконституційним. Так рішенням Конституційного Суду України від 24 червня 1999 р. № 6-рп/99 положення статті 42 Закону України «Про Державний бюджет України на 1999 рік» у частині надання повноважень Кабінету Міністрів України здійснювати обмеження видатків з Державного бюджету на утримання судових органів без урахування передбачених ст. 130 Конституції України конституційних гарантій їх фінансування визнано такими, що не відповідають Конституції.

У правовій позиції Конституційного Суду по цій справі було вказано, що відсутність встановлених нормативів фінансування судів державою не може бути підставою для довільного визначення його обсягів органами законодавчої або виконавчої влади, оскільки необхідні витрати з Державного бюджету України на суди не можуть скорочуватися до рівня, який не забезпечує виконання вимог статті 130 Конституції України щодо фінансування судів. Таке становище по суті є формою фінансового впливу на суддів, що ставить під сумнів гарантовану Конституцією України незалежність судової влади України, а отже — і конституційне право людини і громадянина на судовий захист, оскільки реалізація конституційних положень про гарантії судового захисту прав і свобод людини і громадянина пов’язана із створенням державою належних умов для діяльності судів.

Отже, видатки Державного бюджету України на утримання судової влади захищені безпосередньо Конституцією України і не можуть бути скорочені органами законодавчої або виконавчої влади нижче того рівня, який забезпечує можливість повного і незалежного здійснення правосуддя згідно із законом.

Конституція України визначила механізм захищеності фінансування судової влади, який є обов’язковим як для Верховної Ради України, до повноважень якої належить затвердження Державного бюджету України, внесення до нього змін та контроль за його виконанням (пункт 4 частини першої статті 85), так і для Кабінету Міністрів України, який забезпечує виконання бюджету (пункт 6 статті 116).

Незалежність суду є загальновизнаною і з позицій міжнародного права. Зокрема, відповідно до Конвенції про захист прав і основних свобод людини (4 листопада 1950 року), ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, серед засобів захисту прав і свобод людини і громадянина особлива роль належить незалежному і безсторонньому суду (стаття 6–1).

Згідно з Основними принципами незалежності судових органів, схваленими резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї Організації Об’єднаних Націй 29 листопада та 13 грудня 1985 року, на кожну державу — члена ООН покладається зобов’язання виділяти відповідні кошти, які давали б змогу судовим органам належним чином виконувати свої функції. Незалежність судових органів гарантується державою і закріплюється в конституції або законах країни. Усі державні та інші установи зобов’язані поважати незалежність судових органів і дотримуватися її (пункти 1, 7).

Пункт «б» частини 2 принципу 1 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи щодо незалежності судочинства від 13 жовтня 1994 року зазначає, що виконавча та законодавча влади повинні забезпечити незалежність суддів і протидіяти будь- яким спробам позбавити їх незалежності.

Крім того, Віденська декларація і Програма дій, прийнята на другій Всесвітній конференції з прав людини 25 червня 1993 року, наголосила на необхідності належним чином фінансувати установи, які здійснюють правосуддя (пункт 27).

В іншому своєму рішенні Конституційний Суд України навів додаткові аргументи на користь висловленої раніше позиції. Так, у Рішенні у справі про фінансове забезпечення діяльності судів від 11 березня 2010 року № 7-рп/2010 Конституційний Суд висловив думку, що за своїм змістом фінансування державних органів є планомірним процесом управління централізованими і децентралізованими фондами коштів з метою забезпечення діяльності відповідних суб’єктів владних повноважень щодо реалізації ними своїх функцій. Таким чином забезпечення державного фінансування функціонування судів і діяльності суддів є однією з умов стабільності їхньої роботи.

Суд констатував, що особливий порядок фінансування судів і діяльності суддів є однією з конституційних гарантій їх незалежності, закріпленої у статті 126 Конституції України, і спрямований на забезпечення належних умов для здійснення незалежного правосуддя (абзац п’ятий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007). Додаткові гарантії незалежності і недоторканності суддів, крім уже передбачених Конституцією України, можуть встановлюватися також законами (підпункт 1.3 пункту 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004).

Фінансування усіх судів в Україні, а також забезпечення діяльності органів суддівського самоврядування здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України, який щорічно має затверджуватися парламентом виключно у формі закону (пункт 1 частини другої статті 92, частина перша статті 96 Конституції України).

Аналіз положень Конституції України (пункту 4 частини першої статті 85, пункту 1 частини другої статті 92, частини другої статті 95, статті 96, статті 97, статті 98, пункту 6 статті 116) та Бюджетного кодексу України, які регламентують бюджетний процес, свідчить, що повноваженнями стосовно розроблення проекту закону про Державний бюджет України, затвердження Державного бюджету України, а також виконання і контролю за його виконанням, подання та розгляду звіту про його виконання наділені в межах своєї компетенції Верховна Рада України та Кабінет Міністрів України.

Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що від імені держави обов’язок забезпечувати фінансування органів судової влади за рахунок коштів Державного бюджету України в межах компетенції покладений на Верховну Раду України та Кабінет Міністрів України.

За приписами статей 1, 2 Закону України «Про джерела фінансування органів державної влади» від 30 червня 1999 року № 783 XIV органи державної влади здійснюють свою діяльність виключно за рахунок бюджетного фінансування в межах, передбачених законом про Державний бюджет України на відповідний рік, а кошти на їх фінансування, у тому числі на фінансове забезпечення діяльності судів України, передбачаються у Державному бюджеті України окремим рядком.

Централізований порядок фінансування судових органів з Державного бюджету України в обсягах, які мають забезпечувати належні економічні умови для повного і незалежного здійснення правосуддя, фінансування потреб судів спрямований на гарантування судової діяльності на основі принципів і приписів Конституції України (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року № 6-рп/99).

Окреме фінансування кожного суду загальної юрисдикції та Конституційного Суду України забезпечує умови для конституційних гарантій їх самостійності та незалежності суддів при здійсненні правосуддя, оскільки унеможливлює негативний вплив на них через механізми виділення та розподілення належних їм відповідно до закону коштів Державного бюджету України. Суди всіх юрисдикцій та рівнів є юридичними особами публічного права, а тому мають достатні правові підстави самостійно розпоряджатися цими коштами.

Закріплені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом мають бути реально забезпечені (абзац сьомий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004).

Належне функціонування судів залежить, зокрема, від обсягів фінансування та вчасного виділення коштів, на чому неодноразово наголошувалося у міжнародних актах, а саме:

— Основних принципах незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї Організації Об’єднаних Націй від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, якими передбачено, що кожна держава-член повинне надавати відповідні засоби, які давали б змогу судовим органам належним чином виконувати свої функції (принцип 7);

— Резолюції 1989/60 15-го пленарного засідання Економічної і Соціальної Ради Організації Об’єднаних Націй «Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів» від 24 травня 1989 року, згідно з якою при реалізації принципів 8 і 12 Основних принципів незалежності судових органів держави приділяють особливу увагу необхідності виділення відповідних ресурсів для функціонування судової системи (процедура 5);

— Віденській декларації та Програмі дій, прийнятій на Всесвітній конференції з прав людини 25 червня 1993 року, за якою кожній державі необхідно належним чином фінансувати установи, зайняті відправленням правосуддя (пункт 27);

— Рекомендації № (94)12 Комітету Міністрів Ради Європи «Незалежність, дієвість та роль суддів» від 13 жовтня 1994 року, згідно з якою для створення відповідних умов праці, які дозволять суддям ефективно працювати, необхідно укомплектувати штати достатньою кількістю суддів, а також надати в розпорядження суддів допоміжний персонал та відповідне обладнання, зокрема засоби для діловодства та зв’язку, з тим, щоб вони могли діяти ефективно та без невиправданих затримок (пункти «а», «d» принципу III).

Виходячи з вищезазначеного Конституційний Суд України дійшов висновку, що у законі про Державний бюджет України на відповідний рік мають бути передбачені окремими рядками щорічні видатки на утримання кожного суду всіх юрисдикцій і рівнів.

Тож саме на виконання наведеного Рішення КСУ у коментованому Законі «Про судоустрій і статус суддів» було закріплено норми, за якими:

— фінансування всіх судів в Україні повинне забезпечуватися державою виключно за рахунок коштів Державного бюджету України;

— від імені держави забезпечення фінансування судів здійснюють Кабінет Міністрів України шляхом розроблення та подання до Верховної Ради України проекту закону про Державний бюджет України та Верховна Рада України шляхом затвердження Державного бюджету України виключно законом України, здійснення контролю за його виконанням і прийняття рішення щодо звіту про його виконання. При цьому Кабінет Міністрів України зобов’язаний у проекті закону про Державний бюджет України передбачати окремими рядками видатки для кожного суду всіх юрисдикцій і рівнів в достатніх для здійснення правосуддя обсягах, а Верховна Рада України законом повинна визначати такі видатки у Державному бюджеті України;

— у Державному бюджеті України мають визначатися окремо для всіх судів України видатки на їх утримання не нижче рівня, що надає можливість незалежного здійснення правосуддя, з подальшим забезпеченням повного і своєчасного виділення таких видатків;

— органи виконавчої влади беруть участь в організаційному забезпеченні функціонування судів і діяльності суддів у випадках та в порядку, передбачених Конституцією України та законами України.

Стаття 143. Порядок фінансування судів

1. Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів. Важливим механізмом забезпечення такої гарантії є встановлений частиною першою статті 130 Конституції України обов’язок держави забезпечувати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів шляхом окремого визначення у Державному бюджеті України видатків на утримання судів. Централізований порядок фінансування судових органів з Державного бюджету України в обсягах, які мають забезпечувати належні економічні умови для повного і незалежного здійснення правосуддя, фінансування потреб судів (витрати на розгляд судових справ, комунальні послуги, ремонт і охорону судових приміщень, придбання оргтехніки, поштові витрати тощо) має обмежити будь-який вплив на суд і спрямований на гарантування судової діяльності на основі принципів і приписів Конституції України.

Фінансування судів загальної юрисдикції здійснюється на підставі кошторисів і помісячних розписів видатків, які затверджуються у встановленому порядку, в межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік. Кошторис суду є основним плановим документом, який надає йому повноваження щодо отримання доходів і здійснення видатків, визначає обсяг і спрямування коштів для виконання судом своїх функцій та досягнення цілей, визначених на рік відповідно до бюджетних призначень. План асигнувань — це помісячний розподіл асигнувань, затверджених у кошторисі, за скороченою формою економічної класифікації, який регламентує взяття судом зобов’язань протягом року.

Встановлюючи порядок фінансування судів, Закон, в основному, відносить його до норм, передбачених у Бюджетному кодексі України. Особливості, пов’язані з фінансуванням судів, викладено у коментованій статті. Кошториси Конституційного Суду України та кожного суду загальної юрисдикції затверджується головами зазначених судів.

Організація цієї роботи, крім Бюджетного кодексу України, регулюється Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ», наказом Міністра фінансів України «Про затвердження документів, що застосовуються в процесі виконання бюджету», наказом Державного казначейства України «Про затвердження Порядку касового виконання державного бюджету за видатками» та іншими нормативно-правовими актами.

Державне казначейство України відкриває головному розпоряднику коштів зведені особові рахунки та/або особові рахунки для зарахування виділених коштів. Виписка з особового рахунка або зведеного особового рахунка надається головному розпоряднику коштів, на підставі якої головний розпорядник протягом одного робочого дня готує розподіл коштів та/або платіжне доручення на перерахування коштів.

Законом встановлено, що органами Державного казначейства України видатки на утримання судів перераховуються не пізніше 10-го числа кожного місяця на рахунки Конституційного Суду України та кожного суду загальної юрисдикції (головних розпорядників бюджетних коштів) та на рахунки Державної судової адміністрації і її територіальних управлінь для фінансування Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України.

Якщо до початку нового бюджетного періоду не набрав чинності закон про Державний бюджет України, Кабінет Міністрів України має право здійснювати витрати Державного бюджету відповідно до ст. 46 Бюджетного кодексу України, зокрема: витрати Державного бюджету можуть здійснюватися лише на цілі, які визначені у законі про Державний бюджет України на попередній бюджетний період; щомісячні видатки Державного бюджету не можуть перевищувати 1/12 обсягу видатків, визначених на попередній бюджетний період, крім окремих випадків, тощо. Забороняєтеся лише провадити капітальні видатки до прийняття закону про Державний бюджет України на поточний бюджетний період. Таким чином, навіть у разі несвоєчасного прийняття Державного бюджету суди продовжують фінансуватися і виконувати свої конституційні функції.

Стаття 144. Матеріальне, побутове забезпечення та соціальний захист працівників судової системи

1. Розмір заробітної плати працівників апаратів судів, Державної судової адміністрації України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади.

2. Головні розпорядники коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють видатки на поховання та увічнення пам’яті суддів, у тому числі суддів у відставці.

3. У кошторисах судів загальної юрисдикції та Конституційного Суду України передбачаються кошти на представницькі витрати.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України «Про віднесення посад працівників апарату судів загальної юрисдикції до відповідних посад державних службовців» працівникам апарату судів, які займають визначені в розпорядженні посади, надано статус державних службовців. Таким чином, вони підпадають під дію Закону України «Про державну службу» — мають відповідно до свого статусу таке ж матеріальне та соціально-побутове забезпечення, що і державні службовці органів законодавчої та виконавчої влади. Оплата праці працівників апаратів судів повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов’язків, сприяти укомплектуванню апарату судів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю.

Заробітна плата працівників апарату судів складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок. Скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, надбавок до них та фінансування інших гарантій, пільг і компенсацій, що передбачені Законом України «Про державну службу».

Аналогічне положення поширюється і на працівників Державної судової адміністрації України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та Національної школи суддів України, чиє побутове забезпечення і рівень соціального захисту не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади.

Суди загальної юрисдикції та Конституційний Суд України визначають у своїх кошторисах кошти на представницькі витрати, а також на забезпечення своїх поточних потреб самостійно. Однак вони мають право брати зобов’язання на витрачання бюджетних коштів тільки в межах асигнувань, наданих їм на бюджетний рік відповідно до бюджетного призначення. Зобов’язання — це відповідальність розпорядника коштів бюджету як споживача товарів, робіт, послуг. Зобов’язання виникають із договорів, згідно з якими він повинен сплатити належну суму виконавцю за умов реалізації цих договорів.

На Конституційний Суд України, суди загальної юрисдикції, а також Державну судову адміністрацію України коментованим Законом покладено обов’язок у разі смерті судді або судді у відставці по організації його поховання та увічнення його пам’яті (опублікування некролога, впорядкування могили, виготовлення таблички тощо), на що у їх кошторисах мають бути передбачені видатки на відповідні цілі.

Глава 2. ДЕРЖАВНА СУДОВА АДМІНІСТРАЦІЯ УКРАЇНИ

Стаття 145. Статус Державної судової адміністрації України

1. Державна судова адміністрація України здійснює організаційне забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

2. Державна судова адміністрація України підзвітна з’їзду суддів України.

3. Територіальні управління Державної судової адміністрації України утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

4. Посадові особи Державної судової адміністрації України, її територіальних управлінь є державними службовцями.

5. Державна судова адміністрація України є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, самостійний баланс та рахунки в органах Державного казначейства України.

6. Положення про Державну судову адміністрацію України затверджується Радою суддів України.

Законом, що коментується, закріплено новий статус органу, що здійснює організаційне забезпечення діяльності судів, — Державної судової адміністрації України. Будучи підзвітною з’їзду суддів України, вона, по суті, виступає виконавчим органом суддівського самоврядування.

З березня 2003 року, ще на виконання минулої редакції Закону «Про судоустрій», Указом Президента України було затверджено Положення про Державну судову адміністрацію України (ДСА), яке визначало її як центральний орган виконавчої влади зі спеціальним статусом, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Однак Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 45 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин другої, шостої статті 127, частини п’ятої статті 128 Закону України «Про судоустрій», указів Президента України «Про Державну судову адміністрацію України», «Про Положення про Державну судову адміністрацію України» від 17 грудня 2009 року № 32-рп/2009, главу держави було позбавлено компетенції регламентувати діяльність цього органу.

Конституційний Суд України виходив з того, що Президент України здійснює повноваження, визначені Конституцією України (пункт 31 частини першої статті 106), що унеможливлює виконання ним інших повноважень, крім встановлених Основним Законом України. Верховна Рада України у 2002 році прийняла Закон (Закон України «Про судоустрій», тепер нечинний), в частині другій статті 125 якого закріплено положення, що Державна судова адміністрація України є центральним органом виконавчої влади, що здійснює організаційне забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції, а також інших органів та установ судової системи. У частинах другій, шостій статті 127 Закону Президента України визначено суб’єктом, який призначає на посаду та звільняє з посади Голову Державної судової адміністрації України, його заступників. Згідно з частиною п’ятою статті 128 Закону положення про Державну судову адміністрацію України затверджується указом Президента України за поданням Прем’єр-міністра України, погодженим із Радою суддів України. На виконання Закону Президент України видав Указ № 780 та Указ № 182, якими було утворено Державну судову адміністрацію України та затверджено положення про неї.

Однак повноваження Президента України, передбачені частинами другою, шостою статті 127, частиною п’ятою статті 128 Закону, ґрунтувалися на положеннях статті 106 Конституції України в редакції від 28 червня 1996 року, а саме пунктів 10, 15 частини першої, за якими Президент України за поданням Прем’єр-міністра України утворював, реорганізовував та ліквідовував центральні органи виконавчої влади, призначав керівників центральних органів виконавчої влади та припиняв їхні повноваження на цих посадах.

Законом України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV, який набрав чинності з 1 січня 2006 року, внесено зміни до Конституції України, зокрема статей 106, 116. За зміненою редакцією статті 106 Основного Закону України Президент України не наділений повноваженнями формувати центральні органи виконавчої влади, призначати і звільняти їх керівників та регламентувати діяльність таких органів. Згідно з доповненнями статті 116 Конституції України пунктами 9і, 92 зазначені повноваження належать до компетенції Кабінету Міністрів України, який утворює, реорганізовує та ліквідовує відповідно до закону міністерства та інші центральні органи виконавчої влади. На виконання вказаних положень Конституції України в Законі України «Про Кабінет Міністрів України» визначено, що міністерства та інші центральні органи виконавчої влади є відповідальними перед Кабінетом Міністрів України, підзвітні та підконтрольні йому; Кабінет Міністрів України призначає на посаду та звільняє з посади за поданням Прем’єр-міністра України керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Уряду України (частина друга, пункт перший частини дев’ятої статті 22). Голова Державної судової адміністрації України не входить до складу Уряду України. Таким чином, призначення на посаду та звільнення з посади керівника Державної судової адміністрації України віднесено до повноважень Кабінету Міністрів України.

На виконання цієї позиції Кабінетом Міністрів України і було затверджено Положення «Про Державну судову адміністрацію України», яке діятиме до затвердження Радою суддів України нового Положення відповідно до вимог коментованої статті цього Закону.

Згідно Положення про Державну судову адміністрацію України, затвердженого постановою Кабміну, Державна судова адміністрація України (ДСА) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Основними завданнями ДСА є:

організаційне забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції, крім Верховного Суду України та вищих спеціалізованих судів (далі — суди), роботи з’їзду суддів України, діяльності Ради суддів України, інших рад суддів, конференцій і зборів суддів (далі — органи суддівського самоврядування), кваліфікаційних комісій суддів усіх рівнів (далі — кваліфікаційні комісії суддів), Академії суддів;

здійснення матеріального і соціального забезпечення суддів та працівників апарату судів;

участь у межах своїх повноважень у формуванні судів;

удосконалення організаційного забезпечення діяльності судів.

ДСА відповідно до покладених на неї завдань:

1) забезпечує належні умови діяльності судів, органів суддівського самоврядування, кваліфікаційних комісій суддів, Академії суддів;

2) бере участь у розробленні проектів Державного бюджету та Державної програми економічного і соціального розвитку України на відповідний рік, Програми діяльності Кабінету Міністрів України та державних цільових програм у відповідній сфері, забезпечує їх виконання у межах своїх повноважень;

3) розробляє і затверджує за погодженням з Радою суддів України єдині нормативи фінансового забезпечення судів та переглядає їх не рідше ніж один раз на три роки;

4) виконує функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів, кваліфікаційних комісій суддів, органів суддівського самоврядування, територіальних управлінь державної судової адміністрації (далі — територіальні управління) та ДСА;

5) вивчає практику організації діяльності судів, узагальнює відповідні пропозиції територіальних управлінь;

6) бере участь у підготовці проектів актів законодавства щодо організаційного забезпечення діяльності судів та інших питань судоустрою;

7) веде статистичний і персональний облік даних про кадри судів, готує матеріали щодо призначення, обрання та звільнення суддів;

8) забезпечує проведення заходів, пов’язаних із складенням присяги суддями, призначеними на посаду вперше;

9) оприлюднює в офіційних друкованих виданнях інформацію щодо ініціювання питання про обрання суддів безстроково, а у передбачених законом випадках — про початок діяльності судів;

10) вивчає кадрові питання апарату судів, прогнозує необхідну потребу у спеціалістах, здійснює в установленому порядку державне замовлення на підготовку відповідних спеціалістів;

11) забезпечує необхідні умови для підвищення кваліфікації суддів і працівників апарату судів, інших органів та установ судової системи;

12) організовує проходження навчальної практики в судових установах і розробляє пропозиції до відповідних навчальних програм;

13) визначає разом з Радою суддів України нормативи навантаження суддів у судах усіх рівнів та розробляє пропозиції щодо кількості суддів у відповідних судах;

14) відповідно до затверджених в установленому порядку мережі судів та чисельності суддів розробляє та затверджує за погодженням з Радою суддів України типову структуру і штатний розпис судів, подає в установленому порядку на розгляд Кабінету' Міністрів України пропозиції щодо визначення чисельності працівників апарату судів, інших органів та установ судової системи, затверджує в межах видатків на утримання судів зведені штатні розписи місцевих загальних судів за поданням начальників територіальних управлінь, а також штатні розписи інших судів за поданням їх голів;

15) організовує роботу з ведення судової статистики, діловодства та архіву судів, забезпечує зведення звітів про стан здійснення правосуддя; контролює стан діловодства в судах загальної юрисдикції;

16) організовує забезпечення суддів опублікованими перекладами повних текстів рішень Європейського суду з прав людини;

17) організовує та контролює діяльність територіальних управлінь, засновує в установленому порядку засоби масової інформації;

18) готує пропозиції до проекту Державного бюджету України в частині визначення обсягу видатків для забезпечення діяльності судів, кваліфікаційних комісій суддів, органів суддівського самоврядування та державної судової адміністрації;

19) організовує проведення планово-фінансової роботи, ведення бухгалтерського обліку у судах, територіальних управліннях та Академії суддів, затверджує їх кошториси;

20) здійснює внутрішній контроль за використанням бюджетних коштів і матеріальних ресурсів в судах та територіальних управліннях, на підприємствах, в установах та організаціях, що належать до сфери управління ДСА, аналізує ефективність використання бюджетних коштів їх розпорядниками нижчого рівня та одержувачами на основі поданих ними звітів;

21) здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів, у тому числі суддів у відставці, а також працівників апарату судів та державної судової адміністрації;

22) забезпечує у межах своїх повноважень медичне обслуговування та санаторно-курортне лікування суддів, у тому числі суддів у відставці, працівників апарату судів, вживає заходів щодо забезпечення їх благоустроєним житлом;

23) здійснює видатки на проведення заходів з поховання та увічнення пам’яті суддів, у тому числі суддів у відставці;

24) забезпечує у взаємодії з органами суддівського самоврядування, судами, правоохоронними органами незалежність, недоторканність і безпеку суддів;

25) організовує та фінансує будівництво, ремонт будинків і приміщень судів, забезпечує їх технічне оснащення;

26) здійснює організаційне забезпечення діяльності судів, а також матеріально- технічне забезпечення діяльності органів суддівського самоврядування та кваліфікаційних комісій суддів;

27) організовує в установленому порядку створення, впровадження та функціонування Єдиної судової інформаційної системи, Єдиного державного реєстру судових рішень, інших реєстрів та інформаційних систем, забезпечення ведення яких належить її до повноважень;

28) організовує впровадження в судах комп’ютеризації для судочинства, діловодства та інформаційно-нормативного забезпечення судової діяльності; забезпечує суди необхідними технічними засобами фіксування судового процесу;

29) організовує діяльність служби судових розпорядників, забезпечує їх форменим одягом;

30) забезпечує суди та суддів символами судової влади (Державними Прапорами України, зображеннями Державного Герба України), мантіями та суддівськими нагрудними знаками;

31) виконує відповідно до законодавства функції з управління об’єктами державної власності, що належать до сфери її управління;

32) затверджує зразки бланків і печаток судів, а також забезпечує виготовлення посвідчень судді, голови суду та його заступника, судді у відставці;

33) здійснює у межах своїх повноважень міжнародне співробітництво у сфері організаційного забезпечення діяльності судів;

34) розглядає звернення громадян з питань, що належать до її компетенції, вживає заходів до усунення причин та умов, які породжують такі звернення, здійснює організаційне забезпечення розгляду органами суддівського самоврядування та кваліфікаційними комісіями заяв, пропозицій, а також скарг на діяльність суддів;

35) проводить консультації з громадськістю з питань організаційного забезпечення діяльності судів;

36) вживає заходів для створення бібліотек у судах та забезпечує формування їх фондів, у тому числі комп’ютерних баз даних;

37) забезпечує в межах своїх повноважень:

реалізацію державної політики у сфері охорони державної таємниці, контроль за її збереженням у судах, територіальних управліннях, на підприємствах, в установах та організаціях, що належать до сфери її управління;

здійснення заходів з мобілізаційної підготовки;

38) здійснює інші повноваження відповідно до законодавства.

ДСА здійснює свої повноваження безпосередньо та через територіальні управління, а також підприємства, установи та організації, що належать до сфери її управління.

ДСА очолює Голова, якого призначає на посаду та звільняє з посади Кабінет Міністрів України за поданням Прем’єр-міністра України, погодженим з Радою суддів України. Голова ДСА може бути звільнений з посади також за рекомендацією з’їзду суддів України. Пропозиції Прем’єр-міністрові України щодо призначення на посаду та звільнення з посади Голови ДСА вносить Перший віце-прем’єр-міністр України,

Голова ДСА має заступників, у тому числі одного першого, які призначаються на посаду та звільняються з посади в установленому Кабінетом Міністрів України порядку за поданням Першого віце-прем’єр-міністра України, погодженим з Радою суддів України. Пропозиції Першому віце-прем’єр-міністру України щодо призначення на посаду та звільнення з посади заступників Голови ДСА вносить Голова ДСА.

Голова ДСА:

1) здійснює керівництво державною судовою адміністрацією, несе персональну відповідальність перед Кабінетом Міністрів України за виконання покладених на неї завдань;

2) організовує роботу ДСА, розподіляє обов’язки між своїми заступниками;

3) забезпечує розроблення і виконання Програми діяльності Кабінету Міністрів України в частині проведення державної політики щодо організаційного забезпечення діяльності судів, здійснює керівництво дорученою йому сферою;

4) подає в установленому порядку на розгляд Кабінету Міністрів України проекти законодавчих та інших нормативно-правових актів з питань, що належать до компетенції ДСА;

5) порушує в установленому порядку питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності своїх заступників;

6) затверджує положення про структурні підрозділи ДСА, визначає службові обов’язки та затверджує посадові інструкції її працівників;

7) призначає на посаду та звільняє з посади:

працівників ДСА;

начальників територіальних управлінь за погодженням з Радою суддів України та головами відповідних місцевих держадміністрацій, керівника та заступників керівника Академії суддів за погодженням з Радою суддів України;

заступників начальників територіальних управлінь;

8) призначає на посаду в установленому порядку на підставі укладених контрактів та звільняє з посади керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління ДСА;

9) розглядає в установленому порядку питання щодо присвоєння працівникам ДСА, начальникам територіальних управлінь та їх заступникам рангів державних

службовців, здійснює визначені законодавством заходи стосовно заохочення та притягнення до відповідальності зазначених осіб, а також керівників і заступників керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління ДСА;

10) вносить Президентові України погоджені в установленому порядку подання про визначення кількості суддів у судах;

11) приймає рішення щодо розподілу бюджетних коштів, головним розпорядником яких є ДСА;

12) затверджує:

Положення про територіальні управління державної судової адміністрації, а також структуру і штатний розпис територіальних управлінь за поданням їх начальників;

чисельність працівників апарату судів на підставі відповідного акта Кабінету Міністрів України та її розподіл і в установленому порядку — штатні розписи судів;

разом з Головою Верховного Суду України за погодженням з Радою суддів України статут Академії суддів;

13) інформує про діяльність державної судової адміністрації Раду суддів України та з’їзд суддів України;

14) представляє в установленому порядку працівників державної судової адміністрації, апарату судів, Академії суддів, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління ДСА, до відзначення державними нагородами;

15) затверджує за погодженням з Радою суддів України положення про службу судових розпорядників та зразки їх форменого одягу;

16) здійснює інші повноваження, передбачені законодавством.

Голова ДСА у межах своїх повноважень на основі та на виконання актів законодавства видає накази та розпорядження, організовує і контролює їх виконання.

Для погодженого вирішення питань, що належать до компетенції ДСА, та обговорення основних напрямів її діяльності в ДСА утворюється колегія. До складу колегії входять Голова ДСА (голова колегії), його заступники, а також керівники структурних підрозділів ДСА і територіальних управлінь, яких визначає Голова. До складу колегії можуть також входити інші особи. Членів колегії затверджує та увільняє Голова ДСА. Рішення колегії вводяться в дію наказами Голови ДСА.

Граничну чисельність працівників державної судової адміністрації затверджує Кабінет Міністрів України. Структуру ДСА затверджує її Голова за погодженням з Першим віце-прем’єр-міністром України. Штатний розпис і кошторис ДСА затверджує її Голова за погодженням з Мінфіном.

Стаття 146. Повноваження Державної судової адміністрації України

1. Державна судова адміністрація України:

1) представляє суди у відносинах із Кабінетом Міністрів України та Верховною Радою України під час підготовки проекту закону про Державний бюджет України на відповідний рік у межах повноважень, визначених цим Законом;

2) забезпечує належні умови діяльності судів загальної юрисдикції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України та органів суддівського самоврядування в межах повноважень, визначених цим Законом;

3) вивчає практику організації діяльності судів, розробляє і вносить у встановленому порядку пропозиції щодо її вдосконалення;

4) вивчає кадрові питання апарату судів, прогнозує потребу у спеціалістах, здійснює замовлення на підготовку відповідних спеціалістів;

5) забезпечує необхідні умови для підвищення кваліфікації працівників апарату судів, створює систему підвищення кваліфікації;

6) організовує роботу з ведення судової статистики, діловодства та архіву; контролює стан діловодства у судах загальної юрисдикції;

7) готує матеріали для формування пропозицій щодо бюджету судів;

8) організовує комп’ютеризацію судів для здійснення судочинства, діловодства, інформаційно-нормативного забезпечення судової діяльності та забезпечення функціонування автоматизованої системи документообігу в судах; забезпечує суди необхідними технічними засобами фіксування судового процесу в межах коштів, передбачених у Державному бюджеті України на фінансування відповідних судів;

9) забезпечує функціонування автоматизованої системи визначення члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

10) забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень та Реєстру електронних адрес органів державної влади, їх посадових та службових осіб;

11) взаємодіє з відповідними органами та установами, в тому числі інших держав, з метою вдосконалення організаційного забезпечення діяльності судів;

12) організовує діяльність служби судових розпорядників;

13) затверджує положення про бібліотеку суду;

14) здійснює інші повноваження, визначені законом.

Поняття і обсяг організаційного забезпечення діяльності судів розкривається у повноваженнях Державної судової адміністрації. До основних завдань ДСА України та її територіальних управлінь, крім зазначеного, належить забезпечення діяльності Національної школи суддів України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, роботи органів суддівського самоврядування, а також розробленні пропозицій щодо вдосконалення організаційного забезпечення діяльності судів, здійснення матеріального і соціального забезпечення суддів (в тому числі і суддів у відставці) та працівників апаратів судів в межах, визначених коментованим Законом.

Повноваження Державної судової адміністрації визначені цим Законом, Положенням про Державну судову адміністрацію України, положеннями про структурні підрозділи ДСА України та її територіальні управління.

ДСА здійснює свої повноваження відповідно до Конституції України, цього та інших законів, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, положень про неї, рішень з’їзду суддів України та Ради суддів України.

Державна судова адміністрація відповідно до покладених на неї завдань будує свою діяльність у кількох напрямах.

Коментованою статтею Закону України «Про судоустрій і статус суддів» наводиться перелік повноважень Державної судової адміністрації України, покладених на її структурні підрозділи в межах їх компетенції. Весь комплекс повноважень можна згрупувати (класифікувати) стосовно функцій цього органу.

Кадрові функції державної судової адміністрації:

— вивчення кадрових питань апарату судів, прогнозування необхідної потреби у фахівцях, здійснення через Міністерство юстиції та інші органи державного замовлення на підготовку необхідних фахівців;

— ведення статистичного і персонального обліку даних про кадри судів;

— забезпечення необхідних умов для підвищення кваліфікації працівників апарату судів, створення постійно діючої системи підвищення кваліфікації;

— організація проходження навчальної практики в судових установах, розробка відповідних програм практики і стажування.

Організаційна функція (функція організаційного забезпечення діяльності судів):

— вивчення практики організації діяльності судів, розробка і реалізація пропозицій щодо вдосконалення цієї роботи в судах різних рівнів;

— організація роботи по веденню судової статистики, діловодству, у тому числі й архівному;

— впровадження в судах комп’ютеризації діловодства, судочинства й інформаційно-нормативного забезпечення судової діяльності;

— забезпечення судів необхідними технічними засобами фіксації судових процесів і видатковими матеріалами до них;

— організація діяльності служби судових розпорядників.

Окремо слід виділити одну зі складових цієї функції, це — взаємодія з керівниками апаратів судів та контроль за належним виконанням функціональних обов’язків працівниками судів, а також обов’язок відповідних управлінь судової адміністрації щодо забезпечення всіх суддів необхідними кодексами, а бібліотек судів — методичними матеріалами, періодичними виданнями і матеріалами судової практики.

Територіальні управління судової адміністрації беруть участь у формуванні підрозділів судової міліції і забезпечують через них охорону приміщень судів, координують діяльність підрозділів судової міліції з усіма місцевими судами.

Функція матеріально-технічного забезпечення:

— забезпечення належних умов діяльності судів загальної юрисдикції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України;

— виконання функції головного розпорядника бюджетних коштів у випадках, встановлених законом;

— організація й фінансування будівництва і ремонту (реконструкції) приміщень судів і забезпечення їх технічного оснащення.

Соціально-побутова функція:

— здійснення матеріального і соціального забезпечення суддів і працівників апаратів судів;

— забезпечення медичного обслуговування і санаторно-курортного лікування суддів і працівників апарату судів, вживання заходів щодо забезпечення їх належним житлом.

Зовнішні функції:

— забезпечення у взаємодії з органами суддівського самоврядування, судами і правоохоронними органами незалежності, недоторканності і безпеки суддів;

— представництво інтересів судів у заходах, що проводяться в державі та регіонах, а також на міжнародному рівні;

— організація співпраці з міжнародними організаціями і громадськими формуваннями.

Контрольна функція:

— здійснення контролю за дотриманням норм трудового законодавства, правил внутрішнього трудового розпорядку в усіх структурах, у тому числі й апаратах судів;

— ревізії господарської діяльності підвідомчих структур.

Порядок організації діяльності ДСА, пов’язаної із здійсненням її повноважень, визначено Регламентом Державної судової адміністрації України, затвердженим Наказом ДСА України від 1 вересня 2008 року № 80.

Стаття 147. Голова Державної судової адміністрації України

1. Державну судову адміністрацію України очолює Голова Державної судової адміністрації України.

2. Голова Державної судової адміністрації України призначається на посаду і звільняється з посади Радою суддів України.

3. Голова Державної судової адміністрації України не має права суміщати свою службову діяльність з іншою роботою, крім викладацької, наукової і творчої діяльності у позаробочий час, входити до складу керівного органу чи наглядової ради господарської організації. що має на меті одержання прибутку.

4. Голова Державної судової адміністрації України:

1) керує діяльністю Державної судової адміністрації України, несе персональну відповідальність за виконання покладених на неї завдань;

2) організовує роботу Державної судової адміністрації України;

3) призначає на посади за результатами проведеного Державною судовою адміністрацією України відповідно до законодавства про державну службу конкурсного добору та звільняє з посад працівників Державної судової адміністрації України; за поданням голови відповідного суду призначає на посади керівників апаратів апеляційних судів, вищих спеціалізованих судів, Верховного Суду України, їх заступників та звільняє їх з цих посад;

4) призначає члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

5) за поданням голови відповідного суду застосовує до керівників апаратів апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду, Верховного Суду України, їх заступників заохочення або накладає дисциплінарні стягнення відповідно до закону;

6) присвоює керівникам апаратів апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду, Верховного Суду України, їх заступникам ранги державного службовця відповідно до законодавства про державну службу;

7) затверджує положення про територіальні управління Державної судової адміністрації України та визначає службові обов’язки працівників Державної судової адміністрації України;

8) встановлює посадові оклади працівників Державної судової адміністрації України та її територіальних управлінь, присвоює їм ранги державного службовця, застосовує заохочення та накладає дисциплінарні стягнення відповідно до закону;

9) звітує про діяльність Державної судової адміністрації України перед з’їздом суддів України, інформує про діяльність Державної судової адміністрації України Раду суддів України та конференції суддів щодо питань організаційно- матеріального забезпечення діяльності судів відповідної судової спеціалізації;

10) бере участь у підготовці пропозицій до проекту Державного бюджету України щодо фінансування судової влади;

11) здійснює інші передбачені законом повноваження.

5. Голова Державної судової адміністрації України з питань, що належать до його повноважень, видає накази.

6. Голова Державної судової адміністрації України має заступників, які призначаються на посаду та звільняються з посади Радою суддів України за поданням Голови Державної судової адміністрації України. Заступники Голови Державної судової адміністрації України виконують функції, визначені Головою Державної судової адміністрації України.

Відповідно до спеціального статусу державної судової адміністрації України серед органів виконавчої влади, коментована стаття передбачає особливості порядку призначення і звільнення з посади Голови Державної судової адміністрації України.

Так, ДСА очолює Голова, якого призначає на посаду та звільняє з посади Рада суддів України. Голова Державної судової адміністрації України має заступників, які призначаються на посаду та звільняються з посади Радою суддів України за поданням Голови Державної судової адміністрації України. Заступники Голови Державної судової адміністрації України виконують функції, визначені Головою Державної судової адміністрації України.

Коментованою статтею визначено перелік повноважень Голови ДСА України, які також детально конкретизовані у Положенні про ДСА (див. коментар до ст. 145 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів».

Згідно положень коментованої статті, Голова ДСА:

1) керує діяльністю Державної судової адміністрації України, несе персональну відповідальність за виконання покладених на неї завдань;

2) організовує роботу Державної судової адміністрації України;

3) призначає на посади за результатами проведеного Державною судовою адміністрацією України відповідно до законодавства про державну службу конкурсного добору та звільняє з посад працівників Державної судової адміністрації України; за поданням голови відповідного суду призначає на посади керівників апаратів апеляційних судів, вищих спеціалізованих судів, Верховного Суду України, їх заступників та звільняє їх з цих посад;

4) призначає члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

5) за поданням голови відповідного суду застосовує до керівників апаратів апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду, Верховного Суду України, їх заступників заохочення або накладає дисциплінарні стягнення відповідно до закону;

6) присвоює керівникам апаратів апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду, Верховного Суду України, їх заступникам ранги державного службовця відповідно до законодавства про державну службу;

7) затверджує положення про територіальні управління Державної судової адміністрації України та визначає службові обов’язки працівників Державної судової адміністрації України;

8) встановлює посадові оклади працівників Державної судової адміністрації України та її територіальних управлінь, присвоює їм ранги державного службовця, застосовує заохочення та накладає дисциплінарні стягнення відповідно до закону;

9) звітує про діяльність Державної судової адміністрації України перед з’їздом суддів України, інформує про діяльність Державної судової адміністрації України Раду суддів України та конференції суддів щодо питань організаційно-матеріального забезпечення діяльності судів відповідної судової спеціалізації;

10) бере участь у підготовці пропозицій до проекту Державного бюджету України щодо фінансування судової влади;

11) здійснює інші передбачені законом повноваження.

Голова ДСА у межах своїх повноважень на основі та на виконання актів законодавства видає накази, організовує і контролює їх виконання.

Стаття 148. Територіальні управління Державної судової адміністрації України

1. Територіальні управління Державної судової адміністрації України є територіальними органами Державної судової адміністрації України.

2. Територіальне управління Державної судової адміністрації України очолює начальник, який призначається на посаду і звільняється з посади Головою Державної судової адміністрації України.

3. Начальник територіального управління Державної судової адміністрації України за поданням голови місцевого суду призначає на посаду керівника апарату місцевого суду, заступника керівника апарату місцевого суду та звільняє їх з посади, за поданням голови місцевого суду застосовує до них заохочення або накладає дисциплінарні стягнення відповідно до закону; присвоює керівнику апарату місцевого суду, його заступнику ранги державного службовця відповідно до законодавства про державну службу.

4. Структура і штатний розпис територіального управління Державної судової адміністрації України затверджуються Головою Державної судової адміністрації України за поданням начальника територіального управління Державної судової адміністрації України.

5. Територіальне управління Державної судової адміністрації України є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, самостійний баланс і рахунки в органах Державного казначейства України.

6. Територіальні управління Державної судової адміністрації України здійснюють свою діяльність на основі положення про них, що затверджується Головою Державної судової адміністрації України.

Державна судова адміністрація України здійснює свої повноваження безпосередньо та на місцях через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, — територіальні управління Державної судової адміністрації.

Очолює територіальні управління Державної судової адміністрації України начальник, який призначається на посаду і звільняється з неї Головою Державної судової адміністрації України.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» детальна регламентація діяльності територіальних управлінь віднесена до предмету регулювання підзаконних нормативних актів, оскільки згідно частини б коментованої статті ЗУ вони здійснюють свою діяльність на основі положення про них, що затверджується Головою Державної судової адміністрації України у формі наказу (див. коментар до ст. 147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

Зазначені територіальні управління безпосередньо виконують завдання організаційного забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції, здійснення матеріального і соціального забезпечення суддів та працівників апаратів судів у визначеній адміністративно-територіальній одиниці.

Відповідно до спеціального статусу зазначеного органу виконавчої влади начальник територіального управління ДСА призначається на посаду і звільняється з посади Головою Державної судової адміністрації України.

За поданням начальника територіального управління ДСА його структуру і штатний розпис затверджує Голова Державної судової адміністрації України. Він же призначає заступників голови територіального управління ДСА та затверджує Положення про територіальне управління ДСА на підставі Положення про Державну судову адміністрацію України.

Сам же начальник територіального управління Державної судової адміністрації України за поданням голови місцевого суду призначає на посаду керівника апарату місцевого суду, заступника керівника апарату місцевого суду та звільняє їх з посади, за поданням голови місцевого суду застосовує до них заохочення або накладає дисциплінарні стягнення відповідно до закону; присвоює керівнику апарату місцевого суду, його заступнику ранги державного службовця відповідно до законодавства про державну службу.

Як юридична особа кожне територіальне управління ДСА має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, самостійний баланс і рахунки в органах Державного казначейства, і повноважне виконувати всі завдання ДСА у межах визначеної положенням компетенції.

Стаття 149. Апарат суду

1. Організаційне забезпечення роботи суду здійснює його апарат, який очолює керівник апарату.

2. Керівник апарату суду несе персональну відповідальність за належне організаційне забезпечення суду, суддів та судового процесу, функціонування автоматизованої системи документообігу, інформує збори суддів про свою діяльність. Збори суддів можуть висловити недовіру керівнику апарату суду, що тягне за собою звільнення його з посади.

3. Керівника апарату місцевого суду, його заступника призначає на посаду та звільняє з посади начальник відповідного територіального управління Державної судової адміністрації України за поданням голови місцевого суду, а керівників апаратів апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду, Верховного Суду України, їх заступників — Голова Державної судової адміністрації України за поданням голови відповідного суду.

4. Керівник апарату суду призначає на посаду та звільняє з посади працівників апарату суду, застосовує до них заохочення та накладає дисциплінарні стягнення. Добір працівників апарату суду здійснюється на конкурсній основі.

5. Правовий статус працівників апарату суду визначається Законом України «Про державну службу». Умови оплати праці, матеріально-побутового, медичного, санаторно-курортного і транспортного забезпечення працівників апарату суду визначаються на засадах, що встановлені для відповідної категорії працівників апаратів центральних та місцевих органів виконавчої влади.

6. Структура і штатна чисельність апаратів місцевих судів за погодженням з головою суду затверджуються відповідним територіальним управлінням Державної судової адміністрації України, апаратів апеляційних судів — Державною судовою адміністрацією України за погодженням із головою суду, в межах видатків на утримання відповідного суду.

7. В апаратах судів загальної юрисдикції можуть створюватися управління, відділи, гир здійснюють свої функції на підставі положення про відповідне управління, відділ, затвердженого керівником апарату відповідного суду.

8. В апараті суду загальної юрисдикції утворюється канцелярія, яка щоденно протягом робочого часу суду забезпечує прийняття та реєстрацію документів, що подаються до відповідного суду. Канцелярія також виконує інші завдання, визначені положенням, затвердженим керівником апарату відповідного суду.

9. До штату апарату судів загальної юрисдикції входять також секретарі судового засідання, наукові консультанти та судові розпорядники. Наукові консультанти повинні мати науковий ступінь кандидата або доктора юридичних наук.

Завдання апарату суду — організаційне забезпечення роботи по реалізації функцій, покладених на конкретну судову установу.

Апарат суду здійснює важливу функцію організаційного забезпечення роботи суду, спрямовану як на діяльність по здійсненню правосуддя, створенню необхідних умов для реалізації прав і виконання обов’язків учасників судового процесу, так і на забезпечення функціонування суду як державної установи і юридичної особи та підтримання належних умов для перебування і роботи в суді його працівників та громадян.

У місцевому суді апарат суду веде діловодство — приймає, обліковує і реєструє судові справи, позовні заяви і скарги, кореспонденцію і листи, забезпечує оформлення і відправлення вихідної кореспонденції, судових справ, а також здійснює контроль за проходженням документів і судових справ, дотриманням встановлених законодавством чи розпорядженням строків їх проходження і вирішення. На апарат суду покладається безпосереднє ведення первинних документів статистичного обліку — реєстрація в журналах, комп’ютерному обліку, ведення статистичних карток на судові справи, позовні заяви, скарги тощо, а також контроль і виготовлення та належне спрямування документів щодо виконання судових рішень, виготовлення копій документів, забезпечення ознайомлення сторін з матеріалами справ.

На апарат суду покладається забезпечення організації судового процесу: своєчасне і правильне повідомлення учасників процесу і осіб, що викликаються, про день, час і місце слухання справи; перевірка явки осіб у судове засідання; дотримання вимог законодавства щодо унеможливлення впливу на свідків, експертів тощо; підтримання порядку в залі судового засідання і суді; ведення протоколу судового засідання, його фіксація технічними засобами тощо.

Апарат суду вживає заходів для підтримання приміщення суду у стані, придатному для належного його функціонування, створення безпечних та комфортних умов для працівників та осіб, що перебувають у суді, забезпечує наявність необхідних ресурсів (папір, бланки, штампи, письмове приладдя тощо) та оргтехніки і безперебійне її функціонування; належне ведення архіву, кодифікації та бібліотечної справи, а також планово-економічної та бухгалтерської роботи, обслуговування рахунків в установах банку.

Обсяг повноважень і функціональних обов’язків працівників апарату суду визначаються відповідними інструкціями, положеннями та процесуальним законодавством.

Апарати апеляційних судів, крім зазначених повноважень, залучаються до виконання завдань відповідного суду щодо аналізу судової статистики, узагальнення судової практики, розробки матеріалів щодо надання методичної допомоги місцевим судам у застосуванні законодавства, проведенні навчання і підвищення кваліфікації працівників апарату місцевих судів, забезпечують роботу президії цих судів.

Апарати вищих спеціалізованих судів та Верховного Суду України, крім названих функцій, здійснюють повноваження по забезпеченню роботи Пленумів, кадрової роботи щодо внесення відповідних подань про призначення, обрання, переведення та звільнення суддів, здійснення міжнародно-правового співробітництва, забезпечення роботи науково-консультативних рад та друкованих органів цих судів тощо.

Апарат суду очолює керівник апарату (або завідуючий секретаріатом). Він підпорядковується голові суду і координує свою діяльність з відповідним територіальним управлінням Державної судової адміністрації. Координація діяльності, в даному випадку, полягає у налагодженні роботи по дотриманню діловодства, визначенні необхідних обсягів фінансування та матеріально-технічного забезпечення суду, матеріального та соціального забезпечення суддів та працівників апарату суду, обґрунтуванні оптимальної структури і штатної чисельності апарату суду тощо.

Відповідно до норм Типової посадової інструкції керівника апарату місцевого загального суду, затвердженої Наказом Державної судової адміністрації України від 20 липня 2005 року № 86, керівник апарату очолює апарат місцевого загального суду (далі — суд) та здійснює безпосереднє керівництво його діяльністю.

На посаду керівника апарату призначається особа, яка має повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» або «Правоохоронна діяльність» з освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліста або магістра, стаж роботи за фахом на державній службі в органах судової влади чи стаж роботи на державній службі на керівних посадах в інших сферах управління не менше 5 років або стаж роботи за фахом в інших сферах управління не менше 7 років.

Керівник апарату свої функціональні обов’язки виконує під керівництвом голови суду та безпосередньо йому підпорядковується (а також виконуючому його обов’язки заступнику) і координує свою діяльність з відповідним територіальним управлінням Державної судової адміністрації.

Керівникові апарату безпосередньо підпорядковані помічник голови, помічник заступника (помічники заступників) голови суду та помічники суддів, секретарі судового засідання, консультанти, старший секретар суду, завідувач архіву (архіваріус), завідувач господарством, бібліотекар, водії, інші працівники відповідно до підпорядкованості за посадами штатного розпису суду, за наказом голови суду — старший судовий розпорядник та судові розпорядники.

Керівник апарату: 1) Здійснює безпосереднє керівництво апаратом суду, забезпечує організованість та злагодженість у роботі підрозділів суду, працівників апарату суду, їх взаємодію у виконанні завдань, покладених на апарат суду щодо організаційного забезпечення діяльності суду; 2) взаємодіє з територіальним управлінням Державної судової адміністрації відповідної області, правоохоронними та іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, органами суддівського самоврядування, спеціальним підрозділом судової міліції «Грифон», іншими установами й організаціями, засобами масової інформації з питань забезпечення діяльності суду; 3) організовує ведення діловодства в суді відповідно до Інструкції з діловодства; 4) організовує складання проектів планів роботи суду, погоджує їх, організовує контроль за ходом їх виконання; 5) координує здійснення організаційних заходів щодо підготовки оперативних нарад, виконання інших завдань; 6) за дорученням голови суду проводить оперативні наради, організовує розробку службових розпоряджень, інструкцій тощо; 7) організовує спільну роботу працівників апарату суду в ході підготовки необхідних матеріалів у разі віднесення питань до компетенції декількох підрозділів, працівників апарату суду; 8) здійснює заходи щодо забезпечення належного матеріального та соціального забезпечення суддів та працівників апарату суду, медичного обслуговування та санаторно-курортного лікування, забезпечення благоустроєним житлом; 9) здійснює заходи щодо забезпечення належних умов діяльності суддів та працівників апарату суду, умов оплати їх праці, належного фінансування суду, інформаційно-нормативного забезпечення судової діяльності; 10) організовує розробку і подання на затвердження в установленому порядку штатного розпису і кошторису витрат на утримання суду; 11) подає на розгляд голови суду пропозиції щодо структури, чисельності та штатного розпису апарату суду; 12) здійснює безпосереднє керівництво діяльністю кадрової служби, забезпечує реалізацію державної політики з питань кадрової роботи та державної служби в апараті суду; 13) узагальнює практику роботи з кадрами, вносить голові суду пропозиції щодо її вдосконалення; 14) організовує роботу з кадрами апарату суду, контролює стан цієї роботи, а також ведення кадрового діловодства в суді; 15) вносить пропозиції голові суду з кадрових питань, зокрема щодо призначення на посади в апарат суду, переведення на інші посади, звільнення з посад, присвоєння рангів державних службовців, заохочення, застосування заходів дисциплінарного впливу та з інших кадрових питань; 16) здійснює методичне керівництво проведенням конкурсного відбору на посади державних службовців апарату суду, атестації та щорічної оцінки виконання державними службовцями апарату суду покладених на них обов’язків і завдань; 17) організовує роботу з навчання та підвищення кваліфікації працівників апарату суду, внесення замовлення щодо потреб та підготовки спеціалістів для апарату суду до відповідних органів; 18) уживає заходів організаційного характеру для підтримання приміщення суду у стані, придатному для належного його функціонування, проведення капітального та поточного ремонтів, технічного оснащення приміщень, створення безпечних та комфортних умов для працівників та осіб, які перебувають у суді, забезпечує наявність необхідних ресурсів та оргтехніки, безперебійне її функціонування; 19) здійснює організаційне забезпечення ведення судової статистики, діловодства, обліку та зберігання судових справ, належного ведення архіву, кодифікації та роботи бібліотеки суду, а також планово-фінансової та бухгалтерської роботи, обслуговування рахунків в установах банку; 20) за наказом голови суду контролює роботу служби судових розпорядників, а за відсутності у суді посади старшого судового розпорядника — забезпечує організацію судового процесу; 21) забезпечує зберігання та використання штампів і печаток суду, товарно-матеріальних цінностей та документації суду; 22) забезпечує виконання та необхідне дотримання правил охорони праці та протипожежної безпеки, дотримання працівниками суду правил внутрішнього трудового розпорядку; 23) вносить пропозиції голові суду щодо удосконалення організації діяльності суду, виконує інші доручення голови суду.

Керівник апарату суду має право за дорученням голови суду представляти суд в інших управлінських структурах з питань, що належать до його компетенції та наданих повноважень; у встановленому порядку готувати запити, клопотання, звернення тощо з питань, що стосуються діяльності апарату суду і належать до його повноважень; вносити пропозиції голові суду щодо удосконалення діяльності суду, з питань кадрової роботи, із забезпечення діяльності працівників апарату суду; брати участь у засіданнях колегії територіального управління Державної судової адміністрації відповідної області, бути призначеним до складу колегії цього управління, а також брати участь у нарадах, засіданнях робочих груп тощо з питань організації діяльності апарату судів, що проводяться територіальним управлінням Державної судової адміністрації. Керівник апарату несе персональну відповідальність за виконання покладених законом на апарат суду завдань.

Структура апарату суду обумовлена штатною чисельністю і місцем (рівнем) суду в судовій системі. Тому апарати місцевих і апеляційних судів можна класифікувати на такі групи:

— місцеві суди штатною чисельністю до 5 суддів;

— місцеві суди штатною чисельністю від 6 до 10 суддів;

— місцеві суди штатною чисельністю 11 і більше суддів;

— апеляційні суди штатною чисельністю до 50 суддів;

— апеляційні суди з 50 і більше суддями.

Структура і штатна чисельність апаратів місцевих судів за погодженням з головою суду затверджуються відповідним територіальним управлінням Державної судової адміністрації України, апаратів апеляційних судів — Державною судовою адміністрацію України за погодженням із головою суду, у межах видатків на утримання відповідного суду. Звичайно, навіть при недостатньому фінансуванні, структура і штатна чисельність апарату суду не може бути недостатньою для забезпечення виконання функцій суду.

Апарат суду складається з технічних працівників та державних службовців До останніх належать посади спеціалістів, консультантів, секретарів суду, секретарів судових засідань, секретарів судових палат, судових розпорядників, завідуючих приймальнею суду, помічників суддів, помічників та радників голів судів та їх заступників, начальників управлінь, завідуючих секторами, головних бухгалтерів тощо.

Правовий статус службовців, що працюють в апараті суду, визначається Законом України «Про державну службу». За умовами оплати праці, матеріально- побутового, медичного, санаторно-курортного і транспортного забезпечення вони прирівнюються до відповідних категорій працівників апаратів центральних та місцевих органів виконавчої влади. Віднесення посад працівників апарату судів загальної юрисдикції до відповідних категорій посад державних службовців регулюється розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2003 р.

Функціональні обов’язки працівників апарату судів, окрім іншого, регламентуються численними підзаконними актами: інструкціями про діловодство, типовими правилами і положеннями. Наприклад, Інструкції з діловодства в апеляційному загальному суді, затверджена Наказом Державної судової адміністрації України від 6 січня 2006 року № 1, Інструкція з діловодства в апеляційних і місцевих адміністративних судах, затверджена Наказом Державної судової адміністрації України від 5 грудня 2006 року № 155, Інструкція з діловодства з господарських судах України, затверджена Наказом Голови Вищого господарського суду України чи Інструкція з діловодства в місцевому загальному суді, затверджена Наказом Державної судової адміністрації України від 27 червня 2006 року № 68.

Так, Інструкція з діловодства в місцевому загальному суді встановлює загальні правила ведення судового діловодства в районних, районних у містах, міських, міськрайонних судах, (далі — суди) і регламентує порядок роботи з документами з моменту їх надходження чи створення в суді до відправлення або передавання в архів, звернення до виконання судових рішень. Положення цієї Інструкції поширюються також і на організацію роботи з документами, що створюються і опрацьовуються засобами обчислювальної, комп’ютерної та електронної техніки. Комп’ютерні (автоматизовані) технології обробки документної інформації повинні відповідати вимогам державних стандартів та Інструкції.

Установлена Інструкцією система судового діловодства є обов’язковою для всіх працівників суду. В окремих судах, перелік яких визначається Державною судовою адміністрацією України (модельні суди), судове діловодство може здійснюватися відповідно до іншого чинного законодавства України.

Організаційне керівництво діяльністю суду здійснює голова відповідного суду. Організацію діловодства в суді відповідно до цієї Інструкції забезпечує керівник апарату (завідуючий секретаріатом) суду або інший працівник апарату суду, який виконує його обов’язки (далі — керівник апарату суду).

Керівник апарату суду підпорядковується голові суду і координує свою діяльність з відповідним територіальним управлінням державної судової адміністрації. Керівник апарату суду ознайомлює всіх працівників апарату суду з нормативно- правовими актами і методичними матеріалами з діловодства.

Усі працівники апарату суду зобов’язані виконувати вимоги Інструкції, є відповідальними за збереження процесуальних та інших документів, а також за нерозголошення інформації, що міститься в них. Про втрату документа невідкладно повідомляється керівник апарату суду та складається акт, який передається голові суду для відповідного реагування в установленому порядку.

Обов’язки, права і відповідальність працівників апарату суду визначаються їх посадовими інструкціями, що затверджуються наказом голови суду.

Функціональні обов’язки працівників апарату суду вносяться окремим розділом до їх посадових інструкцій. Залежно від штатної чисельності апарату суду, навантаження на кожного працівника апарату суду та в разі службової необхідності головою суду може проводитися перерозподіл функціональних обов’язків, про що обов’язково зазначається в посадових інструкціях. У разі, коли видається наказ суду з основної діяльності за підписом голови чи виконуючого обов’язки голови суду про перерозподіл функціональних обов’язків, і в разі виконання цих обов’язків працівником апарату суду тимчасово чи за визначений період, цей перерозподіл функціональних обов’язків не зазначається в посадових інструкціях.

Розподіл обов’язків між працівниками апарату суду повинен забезпечувати звільнення суддів від дій, які безпосередньо не пов’язані із здійсненням правосуддя. За порушення вимог Інструкції працівники апарату суду притягаються до відповідальності в порядку, установленому чинним законодавством України.

У разі звільнення працівника, а також у разі його відпустки, відрядження чи тривалої відсутності з різних причин усі одержані ним для виконання службові документи за вказівкою керівника апарату суду, погодженою з головою суду, передаються особі, яка його заміщає, про що складається відповідний акт.

Приймання громадян у суді здійснюється згідно з законодавством України про звернення громадян та відповідними Правилами внутрішнього розпорядку суду, які затверджуються наказом голови суду.

Ознайомлення з матеріалами судових справ здійснюється протягом усього робочого дня апарату суду. Графік приймання і Правила внутрішнього розпорядку суду вивішуються в суді на спеціально пристосованому стенді (дошці оголошень суду). На цьому ж стенді повинна бути вивішена інша корисна для громадян інформація (списки справ, призначених до розгляду в суді, оголошення про надходження касаційних скарг і касаційних подань прокурора, зразки заяв про видачу копій судових документів, про надання дозволу на побачення з особами, які тримаються під вартою і рахуються за судом, витяги з нормативно-правових актів, що встановлюють розміри сплати відповідних платежів, тощо).

З метою створення оптимальних умов для реалізації громадянами своїх законних прав та інтересів, приймання громадян у суді здійснюється відповідним працівником апарату суду, який визначається наказом голови суду.

Особисте приймання громадян з питань роботи суду також здійснюється головою суду або його заступниками.

Діловодство суду ведеться державною мовою. Усі судові документи також складаються державною мовою з урахуванням вимог процесуального законодавства України. Оформлення організаційно-розпорядчих документів, створюваних у результаті діяльності суду, здійснюється відповідно до Національного стандарту України «Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163–2003», затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 № 55 (далі — Національний стандарт України).

Тож, як бачимо, значну питому вагу в регулюванні діяльності апаратів судів мають локальні нормативні акти, що розробляються й у встановленому порядку затверджуються у кожному суді: правила внутрішнього трудового розпорядку, посадові інструкції помічників, консультантів, положення про порядок прийому громадян та ін.

Локальними нормативними актами може також встановлюватися порядок проведення конкурсу на заміщення вакантних посад державних службовців, порядок приведення їх до присяги і багато інших питань внутрішнього життя колективу.

Стаття 150. Особливості апаратів Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів

1. Організаційне забезпечення діяльності Верховного Суду України, вищого спеціалізованого суду здійснюється апаратом відповідного суду.

2. Положення про апарат, структура і штатний розпис апарату Верховного Суду України, апарату вищого спеціалізованого суду затверджуються зборами суддів відповідного суду за поданням голови відповідного суду.

3. Апарат Верховного Суду України очолює керівник апарату. Керівник апарату Верховного Суду України представляє Верховний Суд України як юридичну особу, затверджує положення про структурні підрозділи апарату Верховного Суду України.

4. Матеріали, пов’язані з діяльністю Верховного Суду України, вищого спеціалізованого суду зберігаються в архіві відповідного суду.

Коментована стаття ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» визначає особливості організаційного забезпечення діяльності Верховного Суду України та вищих спеціалізованих судів України.

Окрім загальних положень про апарат суду, визначених статтею 149 коментованого Закону, апарати Верховного Суду України та вищих спеціалізованих судів України мають особливості, визначені коментованою статтею. Так, відповідно до частини другої цієї статті, положення про апарат, структуру і штатний розпис апарату Верховного Суду України, апарату вищого спеціалізованого суду затверджуються зборами суддів відповідного суду за поданням голови відповідного суду.

В апаратах Верховного Суду України та вищих спеціалізованих судів створюються архіви, в яких зберігаються матеріали діяльності останніх.

Апарат Верховного Суду України очолює керівник апарату. Керівник апарату ВСУ представляє Верховний Суд України як юридичну особу, а також затверджує положення про структурні підрозділи апарату Верховного Суду України.

Стаття 151. Помічники суддів судів загальної юрисдикції

1. Кожний суддя суду загальної юрисдикції може мати помічника, правовий статус і умови діяльності якого визначаються цим Законом та положенням про помічника судді, що затверджується Радою суддів України.

2. Помічником судді може бути громадянин України, який має вишу юридичну освіту і вільно володіє державною мовою. Помічники суддів Верховного Суду України повинні також мати стаж роботи в галузі права не менше трьох років.

3. Помічники суддів прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до апарату відповідного суду, на них поширюється дія Закону України «Про державну службу».

4. Судді самостійно здійснюють добір помічників. Помічник судді призначається на посаду та звільняється з посади керівником апарату відповідного суду за поданням судді.

5. Помічники суддів з питань підготовки справ до розгляду підзвітні лише відповідному судді.

6. Період перебування на посаді помічника судді зараховується до трудового стажу за спеціальністю такого помічника.

Наказом Державної судової адміністрації України від 20 липня 2005 року № 86 затверджено Посадові інструкції помічника голови та помічника місцевого загального суду. Остання встановлює єдині засади діяльності, обсяг посадових обов’язків та основні вимоги щодо їх виконання, права та відповідальність особи, яка займає посаду помічника судді місцевого загального суду (далі — помічник судді).

Помічник судді є посадовою особою апарату місцевого загального суду (далі — суд), статус якої визначається Законом України «Про державну службу».

Помічник судді призначається на посаду та звільняється з посади наказом голови відповідного суду з дотриманням вимог трудового законодавства та законодавства про державну службу України. На посаду помічника судді призначаються особи, які мають повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» або «Правоохоронна діяльність» з освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліста або магістра, стаж роботи на державній службі в судових органах України не менше 2 років або загальний стаж роботи за фахом не менше 3 років.

Помічник судді безпосередньо підпорядкований керівникові апарату суду та судді, помічником якого він є, координує свою діяльність з помічником голови суду. Помічник судді безпосередньо підпорядкованих працівників апарату суду не має.

Помічник судді має такі завдання та обов’язки:

1) вивчає матеріали справи, здійснює підбір законодавства та матеріалів судової практики, необхідних для розгляду конкретної судової справи;

2) бере участь у попередній підготовці судових справ до розгляду, за дорученням судді готує проекти запитів, листів, іншої документації, пов’язаної із розглядом конкретної справи;

3) за наказом голови суду здійснює приймання позовних заяв, скарг та заяв від осіб, які звертаються до суду, безпосередньо під час прийому громадян відповідно до затвердженого графіка;

4) контролює надходження та приєднання до судової справи відповідних матеріалів;

5) здійснює контроль за підготовкою судових засідань, які проводяться під головуванням судді, контролює своєчасність повідомлення про день та час проведення судового засідання осіб, які беруть участь у справі;

6) за дорученням голови суду або судді, головуючого у справі, здійснює ознайомлення учасників процесу з матеріалами судових справ;

7) здійснює контроль за своєчасним проведенням експертними установами призначених у справах експертних досліджень, за своєчасним виконанням органами внутрішніх справ постанов судді про примусовий привід, а в разі невиконання готує відповідні нагадування тощо;

8) здійснює перевірку правильності та своєчасності оформлення протоколів судового засідання у справах, що знаходяться у провадженні судді;

9) здійснює контроль за своєчасною здачею секретарем судового засідання судових справ, розглянутих під головуванням судді;

10) координує роботу секретаря судового засідання та надає при цьому методичну та практичну допомогу, в тому числі із забезпечення фіксування судового процесу технічними засобами;

11) здійснює підготовку довідок, інформаційних листів, повідомлень, інших матеріалів, які пов’язані з розглядом справи;

12) за дорученням судді здійснює підготовку та оформлення статистичних даних, звітів, узагальнень, інформації про кількість і стан розгляду суддею справ усіх категорій тощо;

13) здійснює вивчення та узагальнення практики розгляду суддею справ і застосування законодавства;

14) за дорученням судді вивчає повідомлення засобів масової інформації, готує пропозиції щодо необхідності реагування відповідно до чинного законодавства;

15) виконує інші доручення голови суду, судді та керівника апарату суду, що стосуються організації розгляду судових справ.

Помічник судді має право: 1) залучати за дозволом голови суду або керівника апарату суду окремих працівників апарату суду для розробки відповідних документів і виконання завдань, що стосуються компетенції помічника судді; 2) витребовувати за погодженням із суддею та отримувати інформацію та матеріали, необхідні для розгляду судових справ; 3) вносити пропозиції щодо вдосконалення роботи із забезпечення діяльності помічників суддів та роботи суду; 4) отримувати від працівників апарату суду необхідну інформацію для виконання своїх завдань та обов’язків та ін.

Стаття 152. Бібліотека суду

1. Для забезпечення судів нормативно-правовими актами, спеціальною науковою літературою, матеріалами судової, практики в кожному суді створюється бібліотека суду. Фонди бібліотеки формують друковані видання та комп’ютерні бази даних.

2. Положення про бібліотеку суду затверджується Державною судовою адміністрацією України.

У частині першій коментованої статті ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» законодавцем передбачено створення в кожному суді бібліотеки суду — для його забезпечення нормативно-правовими актами, спеціальною науковою літературою, матеріалами судової практики. Фонди бібліотек формують друковані видання та комп’ютерні бази даних.

Особливу цінність і значущість для судової практики складають матеріали узагальнень різних категорій справ та збірки судових прецедентів. З урахуванням можливостей комп’ютерного обліку судової практики одним з перспективних напрямів є розробка відповідних регіональних баз даних, які після створення локальної комп’ютерної мережі могли б використовуватися кожним суддею. Враховуючи норми діючого нині Закон «Про Єдиний державний реєстр судових рішень» найбільш відповідальним напрямком бібліотечної справи у кожному суді є впровадження як електронного варіанту всіх судових рішень, так і ведення тематичних збірок цих рішень на паперових носіях.

Організовує роботу бібліотек судів та забезпечує формування їх фондів Державна судова адміністрація України. Бібліотека суду має бути відкрита для користування не тільки суддів та працівників апарату суду, а й для професійних юристів, що беруть участь у судочинстві, наукових працівників, народних засідателів, присяжних, громадян.

Робота бібліотеки суду проводиться на підставі відповідного Положення про бібліотеку суду. Положення про бібліотеку суду затверджується Державною судовою адміністрацією України. Наразі такого Положення немає.

Роботу бібліотеку суду організовує бібліотекар суду. Згідно Типової посадової інструкції бібліотекаря суду, бібліотекар є службовцем апарату суду.

Бібліотекар призначається на посаду та звільняється з посади наказом голови відповідного суду з дотриманням вимог трудового законодавства України.

На посаду бібліотекаря призначаються особи, які мають повну загальну середню освіту, без вимог до стажу роботи.

Бібліотекар безпосередньо підпорядкований керівникові апарату суду та координує свою роботу з відповідним консультантом суду.

Бібліотекар безпосередньо підпорядкованих працівників не має.

Бібліотекар суду: 1) здійснює формування бібліотечного фонду суду, до якого входять нормативно-правові акти, наукова спеціальна література, матеріали судової практики; 2) веде облік документів, які надходять до бібліотечного фонду або вибувають з нього; 3) забезпечує довготривале зберігання бібліотечного фонду відповідно до санітарно-гігієнічних вимог та нормативів розміщення документів; 4) здійснює опрацювання надходжень до бібліотечного фонду; 5) створює систему бібліотечних каталогів і картотек (абетковий і систематичний каталоги та абетково-предметний покажчик до нього, систематичну картотеку статей, тематичні та інші картотеки) як у традиційній, так і в електронній формах; 6) здійснює довідково-інформаційне та бібліотечно-бібліографічне обслуговування працівників суду; 7) систематично аналізує використання бібліотечного фонду; 8) вивчає інформаційні потреби працівників суду — користувачів бібліотеки; 9) виконує доручення голови суду та керівника апарату суду, пов’язані з організацією роботи бібліотеки та підвищення кваліфікації працівників апарату суду.

Стаття 153. Служба судових розпорядників

1. У кожному суді діє служба судових розпорядників. Судові розпорядники забезпечують додержання особами, які перебувають у суді, встановлених правил, виконання ними розпоряджень головуючого в судовому засіданні.

2. Судові розпорядники призначаються на посаду і звільняються з посади керівником апарату відповідного суду.

3. Судові розпорядники забезпечуються форменим одягом, зразки якого затверджуються Головою Державної судової адміністрації України за погодженням із Радою суддів України.

4. Судові розпорядники керуються у своїй діяльності цим Законом, вимогами процесуального закону, відповідними правилами та інструкціями, розпорядженнями голови суду та судді.

5. Порядок створення та діяльності служби судових розпорядників визначається положенням, що затверджується Головою Державної судової адміністрації України за погодженням із Радою суддів України.

Коментованою статтею у судах загальної юрисдикції передбачено службу судових розпорядників, головним завданням яких є забезпечення додержання особами, що знаходяться в суді, встановлених процесуальних правил, а також виконання ними розпоряджень головуючого в судовому засіданні.

Ці правила, встановлені процесуальним законодавством, випливають з конституційних засад судочинства щодо законності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також безпосередності та усності судового розгляду.

В судовому засіданні головує суддя-головуючий, він керує судовим засіданням, спрямовуючи його на забезпечення здійснення сторонами своїх прав, усуває з судового розгляду все те, що не стосується розгляду справи, вживає необхідних заходів до забезпечення в судовому засіданні належного порядку. У зв’язку з цим судовий розпорядник виконує розпорядження головуючого в судовому засіданні щодо забезпечення належного порядку. Він же відповідає за забезпечення умов для дотримання процедури допиту свідків, експертів, інших учасників процесу, уникнення незаконного впливу на них, вживає заходів до забезпечення процесуальних правил дослідження судом документів, речових доказів тощо.

Судові розпорядники керуються у своїй діяльності цим Законом, вимогами процесуального законодавства (ЦПК, КПК, ГПК, КАС України), відповідними правилами та інструкціями, розпорядженнями голови суду та судді.

Призначаються судові розпорядники на посаду і звільняються з неї керівником апарату відповідного суду. Вони входять до штату апарату суду і є державними службовцями. Голова Державної судової адміністрації України за погодженням з Радою суддів України затверджує Положення, яким визначається порядок створення та діяльності служби судових розпорядників.

Діяльність служби судових розпорядників організовує ДСА України, яка забезпечує їх форменим одягом та необхідним спорядженням. Зразки зазначеного форменого одягу затверджуються Головою Державної судової адміністрації України за погодженням з Радою суддів України.

До прийняття Положення про службу судових розпорядників відповідно до вимог цього Закону діє Тимчасове положення про службу судових розпорядників та організацію її діяльності, затверджена Наказом Державної судової адміністрації України від 21 квітня 2004 року № 51/04.

Відповідно до зазначеного Положення, організаційне забезпечення діяльності й роботи підрозділів служби судових розпорядників здійснюється:

а) ДСА України — через відділ організації діяльності служби судових розпорядників ДСА України, відділи та сектори організації діяльності служби судових розпорядників територіальних управлінь державної судової адміністрації, а також через голів судів;

б) територіальними управліннями державної судової адміністрації — через відділи та сектори організації діяльності служби судових розпорядників територіальних управлінь державної судової адміністрації, а також через голів судів.

Підрозділи служби судових розпорядників (далі — служби) утворюються та діють у судах для забезпечення додержання особами, які є в суді, встановлених правил, виконання ними розпоряджень головуючого в судовому засіданні (далі — головуючий).

До складу підрозділів служби входять за посадами судові розпорядники та старші судові розпорядники (далі — судові розпорядники). У судах, де штатна чисельність підрозділу служби становить більше двох осіб, вводиться посада старшого судового розпорядника, який водночас є керівником цього підрозділу. У судах, де в підрозділі служби посада старшого судового розпорядника відсутня, безпосереднє керівництво цим підрозділом здійснює голова суду або за його дорученням заступник голови суду чи керівник апарату відповідного суду.

На посаду судового розпорядника призначається особа, яка має повну або базову вищу юридичну освіту за освітньо-кваліфікаційним рівнем не нижче бакалавра, без вимог до стажу роботи. На посаду старшого судового розпорядника призначається особа, яка має повну вищу юридичну освіту за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліста або магістра та стаж роботи за фахом у державній службі не менше двох років.

Судові розпорядники забезпечуються спеціальним форменим одягом, зразки якого затверджуються Головою ДСА України за погодженням з Радою суддів України. Судові розпорядники не можуть бути залучені до виконання функцій, не передбачених посадовими інструкціями та цим Тимчасовим положенням.

Основними завданнями та функціями підрозділів служби є:

а) перевірка та підготовка залу судового засідання до роботи в ньому суду;

б) забезпечення виконання учасниками судового процесу та іншими особами, присутніми в залі судового засідання, розпоряджень головуючого та у разі необхідності взаємодія зі спеціальними підрозділами судової міліції Міністерства внутрішніх справ України (далі — судова міліція), іншими правоохоронними органами щодо підтримання громадського порядку в залі судового засідання та у приміщенні суду.

Судові розпорядники мають право:

а) на підставі відповідного запиту чи доручення суду звертатись до юридичних і фізичних осіб, отримувати в установленому порядку від них документи, матеріали та інформацію;

б) вносити пропозиції голові відповідного суду щодо покращання умов, удосконалення форм і методів роботи підрозділу служби, забезпечення належної взаємодії з правоохоронними органами та працівниками апарату суду;

в) робити зауваження учасникам судового процесу та іншим особам, присутнім у залі судового засідання, вимагати від них додержання порядку та вживати заходів щодо усунення порушень. їхні вимоги щодо дотримання порядку є обов’язковими для всіх присутніх;

г) для припинення у приміщенні суду порушень громадського порядку і затримання осіб, які чинять протиправні дії, звертатися за допомогою до працівників судової міліції та інших посадових осіб правоохоронних органів.

Старший судовий розпорядник, а за відсутності такої посади в підрозділі служби голова суду (заступник голови суду чи керівник апарату суду) зобов’язаний:

а) організовувати та планувати роботу підрозділу служби суду з урахуванням дати, місця, часу та особливостей проведення судового засідання, кількості учасників процесу і громадян, ступеня соціальної небезпеки підсудних осіб тощо;

б) вести журнал обліку розпоряджень керівників суду та суддів щодо організації заходів для забезпечення проведення судового засідання;

в) визначати необхідну кількість судових розпорядників для забезпечення проведення судового засідання;

г) організовувати забезпечення готовності до слухання справи залу судового засідання, іншого приміщення у разі проведення виїзного засідання;

ґ) проводити інструктажі судових розпорядників перед початком судового засідання;

д) здійснювати контроль за виконанням судовими розпорядниками розпоряджень голови суду та головуючого;

е) організовувати взаємодію підрозділу служби з працівниками апарату суду з питань підготовки залу судового засідання до слухання справи;

є) координувати дії з керівниками підрозділів конвойної служби міліції, внутрішніх військ МВС України та органів внутрішніх справ щодо своєчасної доставки в суд підсудних і взятих під варту осіб, а також інформувати головуючого про затримку чи неможливість доставки в суд цих осіб;

ж) здійснювати, у разі необхідності, взаємодію зі спеціальними підрозділами судової міліції та органами внутрішніх справ з питань спільних дій щодо підтримання громадського порядку в приміщенні суду та в залі судового засідання;

з) вживати заходів щодо створення безпечних умов для роботи судових розпорядників та вносити відповідні пропозиції голові суду;

и) організовувати та проводити з судовими розпорядниками навчання з питань діяльності служби, підвищення професійного рівня її працівників;

і) звітувати про роботу підрозділу служби.

Судовий розпорядник зобов’язаний:

а) забезпечувати виконання учасниками судового процесу та особами, які є в залі судового засідання, розпоряджень головуючого;

б) здійснювати перевірку та забезпечувати готовність залу судового засідання чи приміщення, в якому планується проведення виїзного засідання, до слухання справи і доповідати про це головуючому;

в) забезпечувати безпечні умови роботи у залі судового засідання суддям та працівникам апарату суду;

г) визначати учасникам судового процесу та іншим особам, присутнім у залі судового засідання, конкретні місця розміщення;

ґ) оголошувати про вхід суду до залу судового засідання та вихід з нього;

д) запрошувати, за розпорядженням головуючого, до залу судового засідання свідків, експертів, перекладачів та інших учасників судового процесу;

е) за розпорядженням головуючого приймати від учасників судового процесу документи, докази та інші матеріали, що стосуються розгляду справи, і передавати їх суду;

є) забезпечувати дотримання вимог процесуального законодавства щодо того, щоб свідки, які допитані судом, не спілкувалися з тими, яких суд ще не допитав;

ж) у разі необхідності, за розпорядженням головуючого, надавати допомогу секретарю судового засідання у забезпеченні фіксування судового процесу технічними засобами;

з) забезпечувати виконання вимог процесуального законодавства щодо проведення закритого судового засідання та вживати заходів до обмеження входу в зал судового засідання сторонніх осіб;

и) вживати заходів щодо видалення, за розпорядженням головуючого, із залу судового засідання осіб, які проявляють неповагу до суду або порушують громадський порядок;

і) за відсутності у суді працівників судової міліції вживати заходів щодо недопущення сторонніх осіб у нарадчу кімнату на час написання судового рішення;

ї) для забезпечення невідкладного розгляду справи з питань, що виникли в процесі її слухання, за розпорядженням головуючого, здійснювати термінову доставку в установи та організації, а також фізичним особам листів, викликів, інших документів;

й) після закінчення слухання судом справи здійснювати огляд залу судового засідання і готувати його до наступного засідання;

к) виконувати інші розпорядження головуючого щодо забезпечення належних умов для проведення судового засідання, а також голови суду, що стосуються забезпечення роботи суду.

Судовий розпорядник:

1) здійснює перевірку та забезпечує готовність залу судового засідання чи приміщення, в якому планується проведення виїзного засідання, до слухання справи і доповідає про їх готовність головуючому;

2) забезпечує безпечні умови роботи суддям та працівникам апарату суду в залі судового засідання, іншому приміщенні, в разі проведення судом виїзного засідання;

3) з’ясовує своєчасність направлення заявки-наряду на доставку до суду органами внутрішніх справ та конвойною службою міліції затриманих осіб, та таких, які перебувають під вартою. Повідомляє голову суду, головуючого про можливу затримку їх доставки;

4) з урахуванням кількості місць та забезпечення порядку під час судового засідання визначає можливу кількість осіб, що можуть бути присутні в залі судового засідання, та визначає конкретні місця їх розміщення;

5) оголошує про вхід і вихід суду та пропонує всім присутнім встати;

6) забезпечує виконання учасниками судового процесу та особами, які є в залі судового засідання, розпоряджень головуючого;

7) запрошує, за розпорядженням головуючого, до залу судового засідання свідків, експертів, перекладачів та інших учасників судового процесу;

8) виконує розпорядження головуючого про приведення до присяги перекладача, експерта відповідно до законодавства;

9) запрошує до залу судового засідання свідків та виконує вказівки головуючого щодо приведення їх до присяги;

10) за вказівкою головуючого під час судового засідання приймає від учасників процесу документи та інші матеріали і передає до суду;

11) вживає заходів щодо видалення, за розпорядженням головуючого, із залу судового засідання осіб, які проявляють неповагу до суду або порушують громадський порядок;

12) звертається до працівників правоохоронних органів з приводу сприяння у підтриманні громадського порядку, затримання та притягнення до адміністративної відповідальності осіб, які проявляють неповагу до суду та порушують громадський порядок;

13) забезпечує дотримання вимог процесуального законодавства щодо виключення можливості спілкування допитаних судом свідків з тими, яких суд ще не допитав;

14) забезпечує виконання вимог процесуального законодавства щодо проведення закритого судового засідання та вживає заходів до обмеження входу до залу судового засідання сторонніх осіб;

15) здійснює в разі необхідності взаємодію із спеціальними підрозділами судової міліції та органами внутрішніх справ з питань спільних дій щодо підтримання громадського порядку в приміщенні суду та в залі судового засідання;

16) вживає заходів безпеки щодо недопущення виведення з ладу засобів фіксування судового процесу особами, присутніми в залі судового засідання;

17) для забезпечення невідкладного розгляду справи з питань, що виникли в процесі її слухання, за розпорядженням головуючого здійснює термінову доставку в установи та організації, а також фізичним особам листів, викликів, інших документів;

18) при виникненні надзвичайних обставин (пожежа, виявлення вибухонебезпечних предметів, затоплення тощо) повідомляє керівників суду та організовує виклик спеціальних служб;

19) виконує інші розпорядження головуючого, доручення голови суду, старшого судового розпорядника, за наказом голови суду — доручення керівника апарату суду щодо забезпечення належних умов для проведення судового засідання та роботи служби судових розпорядників.

Заходи щодо організаційного забезпечення діяльності підрозділів служби у судах планують, організовують та виконують відділи і сектори організації діяльності служби судових розпорядників, що утворюються у структурі ДСА України та територіальних управліннях державної судової адміністрації. Відділ організації діяльності служби судових розпорядників (далі — відділ) ДСА України здійснює свої повноваження безпосередньо та через відділи і сектори організації діяльності служби судових розпорядників територіальних управлінь державної судової адміністрації. У територіальному управлінні державної судової адміністрації залежно від обсягу роботи та штатної чисельності управління утворюється відділ або сектор організації діяльності служби судових розпорядників (далі — відділ (сектор) територіального управління державної судової адміністрації), який здійснює організацію діяльності підрозділів служби в судах через голів судів (заступників голів судів, керівників апарату судів) та старших судових розпорядників.

Порядок у судовому засіданні забезпечується службою судових розпорядників відповідно до Інструкції про порядок забезпечення старшими судовими розпорядниками та судовими розпорядниками проведення судового засідання, їх взаємодії з правоохоронними органами, затвердженої Наказом Державної судової адміністрації України від 18 жовтня 2004 року № 182/04.

Стаття 154. Забезпечення охорони та підтримання громадського порядку в судах

1. Підтримання громадського порядку в суді, припинення проявів неповаги до суду, а також охорону приміщень суду, органів суддівської системи, виконання функцій щодо державного захисту суддів, працівників суду, забезпечення безпеки учасників судового процесу здійснюють спеціалізовані підрозділи органів Міністерства внутрішніх справ України.

Здійснення правосуддя, як неупереджене і безстороннє вирішення правового спору, неможливе в умовах конфліктної ситуації, проявів тиску, впливу на суд, загрози небезпеки для суддів. Конституція України у ст. 126 гарантує незалежність та недоторканність суддів, забороняє вплив на суддів у будь-який спосіб та покладає на державу обов’язок забезпечення особистої безпеки суддів та членів їх сімей.

Коментованою статтею передбачено, що за забезпечення охорони та підтримання громадського порядку в судах відповідають спеціалізовані підрозділи органів Міністерства внутрішніх справ України, а саме підрозділи судової міліції, завданням яких є підтримання громадського порядку в суді, припинення проявів неповаги до суду, а також охорона приміщень судів, органів суддівської системи (зокрема, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України), виконання функцій щодо державного захисту суддів, працівників суду, забезпечення безпеки учасників судового процесу.

Повноваження судової міліції та порядок її діяльності визначено у Законі України «Про міліцію», однак потребує подальшого законодавчого врегулювання.

Законодавчою базою, на підставі якої здійснюються заходи по забезпеченню безпеки судів і суддів, на даний момент є коментована норма цього Закону, а також Закони України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» та «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві».

Спеціальні підрозділи судової міліції виконують покладені на них завдання у взаємодії з територіальними органами, галузевими службами, підрозділами органів внутрішніх справ, іншими правоохоронними органами, зацікавленими центральними органами виконавчої влади, зокрема Державною судовою адміністрацією України, до повноважень якої віднесено забезпечення у взаємодії з органами суддівського самоврядування, судами та правоохоронними органами незалежності, недоторканності і безпеки суддів.

РОЗДІЛ XII. ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ

1. Цей Закон набирає чинності з дня його опублікування, крім: статей 32 та 36 цього Закону щодо здійснення повноважень Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які вводяться в дію після початку діяльності Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ;

статей 66–71, 74–78, 80, 85–89, 91, 97 та 99 цього Закону щодо здійснення повноважень Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, які вводяться в дію після початку діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, сформованої у порядку, встановленому цим Законом;

статті 69, пункту 2 частини першої статті 82, пункту 6 частини першої статті 91 цього Закону щодо спеціальної підготовки кандидата на посаду судді, які вводяться в дію з 1 липня 2011 року;

статей 79, 80 та 111 цього Закону щодо порядку розгляду Верховною Радою України питань та прийняття рішень про обрання кандидата на посаду судді безстроково, переведення судді, обраного безстроково, звільнення судді, обраного безстроково, з посади, які вводяться в дію після початку діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, сформованої у порядку, встановленому цим Законом;

статей 129 та 130 цього Закону щодо суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення, які вводяться в дію з 1 січня 2011 року. Суддівська винагорода, нарахована судді відповідно до цього Закону з 1 січня 2011 року за повний відпрацьований місяць, не може бути меншою, ніж його середній дохід за попередні 12 місяців;

статті 142, підпункту 1 підпункту 3.5 пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» цього Закону щодо визначення головних розпорядників коштів Державного бюджету України, які вводяться в дію з 1 січня 2011 року;

підпунктів 18 та 20 підпункту 3.7 пункту 3 розділу XII. «Прикінцеві положення» цього Закону щодо направлення текстів повісток електронною поштою, факсом (телефаксом), які вводяться в дію з дня повідомлення Державною судовою адміністрацією України в газетах «Голос України» та «Урядовий кур’єр» про початок функціонування Єдиної бази даних електронних адрес, номерів факсів (телефаксів) суб’єктів владних повноважень;

підпунктів 1, 2, 10, 12, 15, 16, 17, 20, 21, 27, 33, 36, 39 та 58 підпункту 3.1, підпунктів 1, 2, 4, 11, 22,51 та 53 підпункту 3.3, підпунктів 1, 3, 4, 6, 21, 27, 66, 78 та 86 підпункту 3.6 пункту 3 розділу XII. «Прикінцеві положення» цього Закону щодо запровадження автоматизованої системи документообігу в судах, які вводяться в дію з 1 січня 2011 року;

підпунктів 3.1 та 3.6 пункту 3 розділу XII. «Прикінцеві положення» цього Закону щодо здійснення повноважень Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які вводяться в дію після початку діяльності Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ;

підпункту 2 підпункту 3.6 та підпункту 10 підпункту 3.7 пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» щодо передачі до юрисдикції адміністративних судів та вилучення із цивільної юрисдикції спорів з приводу призначення, обчислення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням та інших соціальних виплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, речового майна, пайків або грошової компенсації замість них, які вводяться в дію з 1 січня 2011 року. Справи щодо таких спорів, які перебуватимуть у провадженні суду першої, апеляційної чи касаційної інстанції станом на 1 січня 2011 року, завершуються розглядом у цих судах. Позовні заяви, апеляційні та касаційні скарги щодо таких спорів, які подані до 1 січня 2011 року і провадження за якими не відкрито, розглядаються відповідними судами, до яких вони подані.

2. Визнати такими, що втратили чинність:

1) Закон України «Про статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 8, ст. 56; 1994 р., № 22, ст. 142, № 26, ст. 203; 1995 р., № 34, ст. 268; 1999 Р; № 50, ст. 434; 2000 р., № 10, ст. 79, № 13, ст. 102, № 38, ст. 322; 2001 p., № 33, ст. 180; 2004 p., № 25, ст. 354; 2006 p., № 1, ст. 18), крім статей 43 та 44, які втрачають чинність з 1 січня 2011 року;

2) Закон України «Про судоустрій України» (Відомості Верховної Ради України, 2002 р., № 27–28, ст. 180; 2004 р., № 25, ст. 354, № 40–42, ст. 492; 2005 р., № 35–36, ст. 446; 2006 р.,№ 15, ст. 128,№ 35, ст. 299; 2007 р., № 16, ст. 220, № 27, ст. 369);

3) Закон України «Про порядок обрання на посаду та звільнення з посади професійного судді Верховною Радою України» (Відомості Верховної Ради України, 2004 р., № 25, ст. 354);

4) Постанову Верховної Ради України від 15 грудня 1992 року «Про порядок введення в дію Закону України «Про статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 8, ст. 57, № 24, ст. 265; 1994 р., № 26, ст. 214; 1996 р., № 25, ст. 105).

3. Внести зміни до таких законодавчих актів України:…

РОЗДІЛ XIII. ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ

1. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ утворюється з 1 жовтня 2010 року та розпочинає свою діяльність з 1 листопада 2010 року. До початку діяльності цього суду його повноваження здійснюють відповідні судові палати Верховного Суду України.

2. Касаційні скарги (подання) на рішення загальних судів у кримінальних і цивільних справах, подані до Верховного Суду України до 15 жовтня 2010 року і призначені (прийняті) ним до касаційного розгляду, розглядаються Верховним Судом України в порядку, який діяв до набрання чинності цим Законом.

Касаційні скарги (подання) на рішення загальних судів у кримінальних і цивільних справах, подані до Верховного Суду України після 15 жовтня 2010 року, передаються ним до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Кримінальні справи, які до набрання чинності цим Законом були призначені до судового розгляду апеляційними судами як судами першої інстанції, розглядаються цими судами. Оскарження судових рішень, прийнятих за результатами такого розгляду, а також судових рішень у кримінальних справах, які ухвалені апеляційними судами у першій інстанції до набрання чинності цим Законом і не набрали законної сили, здійснюється в касаційному порядку з урахуванням пунктів 1 і 2 цього розділу щодо суду, який здійснює касаційне провадження.

Кримінальні справи, що надійшли до апеляційних судів для розгляду у першій інстанції і не були призначені до судового розгляду на день набрання чинності цим Законом, передаються для розгляду відповідним районним, районним у місті, міським та міськрайонним судам з урахуванням територіальної підсудності.

Подання (заяви) про перегляд судових рішень у порядку виключного провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 400^4 Кримінально-процесуального кодексу України, подані до Верховного Суду України до 15 жовтня 2010 року, розглядаються Верховним Судом України, а подані до Верховного Суду України після 15 жовтня 2010 року — передаються ним до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Клопотання про перегляд судових рішень у порядку виключного провадження з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої статті 400^4 Кримінально-процесуального кодексу України, подані до Верховного Суду України до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Судові рішення, прийняті судами першої інстанції до набрання чинності цим Законом, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цим Законом.

Судові рішення, прийняті судами апеляційної інстанції до набрання чинності цим Законом, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цим Законом.

3. Встановлений статтею 80 цього Закону порядок переведення судді, обраного безстроково, до іншого суду не поширюється на суддів Верховного Суду України, які на день набрання чинності цим Законом здійснюють судочинство у цивільних, кримінальних, адміністративних і господарських справах, та суддів військової колегії Верховного Суду України.

Судді Верховного Суду України, які на день набрання чинності цим Законом здійснюють судочинство у цивільних, кримінальних справах, за їх згодою переводяться до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на підставі заяви про переведення за рішенням органу, який їх обрав чи призначив. Такі судді Верховного Суду України за їх бажанням також можуть бути переведені до апеляційних чи місцевих судів загальної юрисдикції, на підставі заяви про переведення за рішенням органу, який їх обрав чи призначив.

Судді Верховного Суду України, які на день набрання чинності цим Законом здійснюють судочинство в адміністративних, господарських справах, за їх згодою переводяться відповідно до Вищого адміністративного суду України, Вищого господарського суду України на підставі заяви про переведення за рішенням органу, який їх обрав чи призначив. Такі судді Верховного Суду України за їх бажанням також можуть бути переведені відповідно до апеляційних чи місцевих адміністративних судів, апеляційних чи місцевих господарських судів на підставі заяви про переведення за рішенням органу, який їх обрав чи призначив.

Судді Верховного Суду України, переведені до вищих спеціалізованих судів чи інших судів загальної юрисдикції, прирівнюються за статусом, у тому числі за рівнем грошового, соціально-побутового забезпечення, до суддів Верховного Суду України.

У разі недостатності у відповідному суді вакансій, необхідних для переведення суддів Верховного Суду України, кількість таких вакансій підлягає збільшенню в порядку, встановленому цим Законом, для забезпечення переведення суддів Верховного Суду України.

Судді Верховного Суду України, не переведені до вищих спеціалізованих судів чи інших судів загальної юрисдикції, здійснюють свої повноваження до звільнення з посади відповідно до частини п’ятої статті 126 Конституції України. Після звільнення таких суддів їх вакантні посади не заповнюються і підлягають скороченню до кількості посад суддів, визначеної цим Законом.

Кворум для прийняття рішення Верховним Судом України до моменту скорочення його складу до кількості суддів, установленої цим Законом, визначається, виходячи з кількості суддів, які обіймають свої посади у Верховному Суді України на момент прийняття рішення.

4. Військові суди ліквідуються з 15 вересня 2010 року. Після набрання чинності цим Законом військові суди гарнізонів, апеляційні військові суди регіонів, апеляційний суд Військово-Морських Сил розглядають лише ті справи, провадження в яких було відкрито. Розгляд таких справ здійснюється в терміни, визначені відповідним процесуальним кодексом, але не пізніше 15 вересня 2010 року.

Справи, провадження в яких не було відкрито, передаються до 15 вересня 2010 року головою відповідного військового суду голові відповідного апеляційного суду Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя з урахуванням територіальної підсудності.

Судді військових судів гарнізонів, апеляційних військових судів регіонів, апеляційного суду Військово-Морських Сил переводяться за їх згодою до місцевих або апеляційних судів, крім спеціалізованих, на підставі заяви про переведення за рішенням органу, який їх обрав чи призначив, зі звільненням їх з військової служби. Такі судді за їх згодою також можуть бути звільнені в установленому порядку з посади судді і направлені для подальшого проходження військової служби до Збройних Сил України, інших військових формувань.

Судді Військової судової колегії Верховного Суду України за їх згодою переводятся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ або до інших судів у порядку, встановленому пунктом 3 цього розділу, зі звільненням їх з військової служби. Такі судді за їх згодою також можуть бути звільнені в установленому порядку з посади судді і направлені для подальшого проходження військової служби до Збройних Сил України, інших військових формувань.

Суддям військових судів гарнізонів, апеляційних військових судів регіонів, апеляційного суду Військово-Морських Сил, Військової судової колегії Верховного Суду України:

які звільнені з військової служби, виплачується грошова допомога при звільненні з військової служби в порядку і розмірі, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

які звільнені з посади судді і направлені для дальшого проходження військової служби до Збройних Сил України, інших військових формувань, виплачується вихідна допомога при виході судді у відставку в порядку і розмірі, встановлених цим Законом;

які звільнені з військової служби при одночасному виході у відставку з посади судді, на їх вибір виплачується грошова допомога при звільненні з військової служби в порядку і розмірі, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», чи вихідна допомога при виході судді у відставку в порядку і розмірі, встановлених цим Законом.

5. Голови судів та їх заступники, призначені на посади голови суду або заступника голови суду до набрання чинності цим Законом, здійснюють повноваження голови суду, заступника голови суду до закінчення строку, на який їх призначено.

Судді, які виконують обов’язки голови суду, у разі відсутності останнього, продовжують виконувати такі обов’язки до призначення голови суду в порядку, встановленому цим Законом.

Голови судів та їх заступники, призначені до набрання чинності цим Законом, термін повноважень яких спливає після набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до призначення голів судів та їх заступників у порядку, встановленому цим Законом.

У: разі якщо суддя на день набрання чинності цим Законом займав адміністративну посаду, яка не передбачена цим Законом, за ним зберігаються умови матеріального, соціально-побутового та медичного обслуговування за адміністративною посадою, що ліквідована, до закінчення строку, на який його було призначено.

Секретарі судових палат апеляційних судів, секретарі судових палат вищих спеціалізованих судів призначаються на посаду в порядку, встановленому цим Законом.

6. Не пізніше п’ятнадцяти днів з дня набрання чинності цим Законом у всіх судах загальної юрисдикції проводятся збори суддів з метою висунення кандидатів у делегати на відповідну конференцію суддів. Одночасно з висуненням кандидатів на конференцію суддів загальних судів збори суддів апеляційних судів Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя обирають по одному представнику до складу організаційного бюро з проведення першої конференції суддів загальних судів з числа суддів цього суду, виходячи з досвіду роботи кандидатів та їх авторитету.

Пропозиції щодо кандидатів у делегати на конференцію суддів загальних судів подаються місцевими судами до апеляційних судів Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя, які після закінчення строку, передбаченого абзацом першим цього пункту, передають їх разом із своїми пропозиціями щодо кандидатів у делегати на конференцію суддів загальних судів представнику організаційного бюро з проведення першої конференції суддів загальних судів, обраному відповідним апеляційним судом.

Пропозиції щодо кандидатів у делегати на конференцію суддів адміністративних, господарських судів подаються безпосередньо до ради суддів відповідно адміністративних, господарських судів.

Перед проведенням першої конференції суддів загальних судів проводиться перше засідання організаційного бюро з проведення першої конференції суддів загальних судів, на якому обираються головуючий організаційного бюро та його заступник.

Проведення конференцій суддів адміністративних, господарських судів покладається наради суддів відповідно адміністративних, господарських судів.

Організаційне бюро з проведення першої конференції суддів загальних судів, рада суддів адміністративних судів, рада суддів господарських судів у порядку, встановленому цим Законом, із числа висунених зборами суддів кандидатів у делегати затверджують склад відповідної конференції суддів, виходячи з досвіду роботи кандидатів у делегати, їх авторитету, і не пізніше двадцяти днів після закінчення строку, передбаченого абзацом першим цього пункту, організовують проведення відповідних конференцій. Якщо до дня проведення конференції суддів загальних судів Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ не розпочне свою діяльність, то формування складу та проведення конференції суддів загальних судів здійснюється без участі представників цього суду.

Конференції суддів формують новий склад рад суддів, обирають делегатів на з’їзд суддів України та зі складу делегатів обирають членів організаційного комітету з проведення з’їзду суддів України за принципом рівного представництва від кожної конференції суддів — по три делегати.

Не пізніше одного місяця після закінчення строку, передбаченого абзацом шостим цього пункту, організаційний комітет з проведення з’їзду суддів України організовує проведення з’їзду в порядку, передбаченому цим Законом. На першому засіданні організаційного комітету обирається його голова, який відкриває засідання з’їзду суддів України.

З’їзд суддів України формує новий склад Ради суддів України відповідно до цього Закону.

7. Вища кваліфікаційна комісія суддів України формується у новому складі в порядку, встановленому цим Законом, і розпочинає свою діяльність після призначення не менше двох третин від їх складу.

Кваліфікаційна комісія суддів військових судів до 15 вересня 2010 року передає наявні в неї матеріали до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, сформованої до набрання чинності цим Законом.

Вища кваліфікаційна комісія суддів України, сформована до набрання чинності цим Законом, а також кваліфікаційні комісії суддів загальних судів, кваліфікаційні комісії суддів відповідних спеціалізованих судів передають наявні в них матеріали до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, сформованої відповідно до вимог цього Закону, не пізніш як через 10 днів з дня її першого засідання.

Перебіг строків притягнення судді до дисциплінарної відповідальності у справах, що передаються до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, сформованої відповідно до цього Закону, зупиняється до прийняття нею справ.

Матеріали про призначення чи обрання суддів на посади, передані в установленому порядку до набрання чинності цим Законом, розглядаються у порядку, що діяв до набрання ним чинності.

8. Члени Вищої ради юстиції, призначені на посади до набрання чинності цим Законом, продовжують виконувати свої повноваження до закінчення терміну, на який їх призначено.

9. Голова Державної судової адміністрації України, заступники Голови Державної судової адміністрації України продовжують виконувати свої повноваження до моменту призначення нових Голови Державної судової адміністрації України та заступників Голови Державної судової адміністрації України в порядку, встановленому цим Законом.

10. Національна школа суддів України формується на базі Академії суддів України.

11. Судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

12. Вимоги щодо наявності стажу роботи для зайняття посади судді в апеляційному, вищому спеціалізованому суді, Верховному Суді України не поширюються на суддів, які обіймають ці посади на день набрання чинності цим Законом.

13. До прийняття Радою суддів України за погодженням з Державною судовою адміністрацією України Положення про автоматизовану систему документообігу суду адміністративні суди продовжують застосовувати норми законодавства, що діяли на момент набрання чинності цим Законом.

14. Кабінету Міністрів України:

1) у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом: забезпечити розміщення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в адміністративних приміщеннях, де на день набрання чинності цим Законом розміщувалися судові палати у цивільних і кримінальних справах Верховного Суду України;

забезпечити передачу в оперативне управління Державної судової адміністрації України приміщень військових судів, що ліквідуються, для розміщення відповідних окружних та апеляційних адміністративних судів відповідно до пропозиції Ради суддів адміністративних судів України;

2) у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити в межах своїх повноважень перегляд чи скасування нормативно-правових актів, що суперечать цьому Закону;

забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом;

затвердити Положення про соціальне та матеріальне забезпечення працівників Національної школи суддів України і передбачати відповідне фінансування у проектах законів про Державний бюджет України на 2011 та наступні роки;

розробити Декларацію про майновий стан судді з урахуванням вимог цього Закону;

затвердити положення про Єдину базу даних електронних адрес, номерів факсів (телефаксів) суб’єктів владних повноважень;

забезпечити виконання положень пункту 3.15 розділу XII. «Прикінцеві положення» цього Закону щодо надання судам загальної юрисдикції безперешкодного доступу до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб — підприємців;

визначити порядок передачі архівів, таємного діловодства з військових судів, що ліквідуються;

3) передбачити у проекті Закону України про Державний бюджет України на 2011 рік видатки, пов’язані з реалізацією положень цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2011 року.

15. Рекомендувати Державній судовій адміністрації України:

1) до 1 січня 2011 року вжити заходів щодо створення Єдиної бази даних електронних адрес, номерів факсів (телефаксів) суб’єктів владних повноважень;

2) вжити заходів для організаційного забезпечення проведення першої конференції суддів загальних судів, з’їзду суддів України, зокрема щодо надання відповідних приміщень для їх проведення.

16. Рекомендувати Раді суддів України до 1 грудня 2010 року затвердити за погодженням з Державною судовою адміністрацією України Положення про автоматизовану систему документообігу суду.

м. Київ

7 липня 2010 року № 2453-VI

1. Пунктом першим Перехідних положень коментованого Закону встановлюється, що Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, створення якого передбачено частиною 2 статті 31 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», має бути утворений не пізніше 1 жовтня 2010 року та розпочати свою діяльність не пізніше 1 листопада 2010 року.

На виконання вказаної норми коментованого Закону Президентом України уже підписано Указ «Про Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ» від 12 серпня 2010 року № 810/2010.

У пункті 1 Перехідних положень міститься застереження, згідно з яким до початку діяльності Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, тобто максимум до 1 листопада 2010 року, його повноваження здійснюватимуть судові палати з цивільних та кримінальних справ Верховного Суду України.

2. В пункті другому Перехідних положень Закону «Про судоустрій і статус суддів» міститься норма, яка встановлює перехідний період для цивільних і кримінальних справ, які знаходяться на розгляді у відповідних судових інстанціях, а також норма щодо збереження тривалості перебігу процесуальних строків, які діяли до набрання чинності коментованим Законом, в аспекті набрання чинності та оскарження судових рішень, прийнятих судами першої та апеляційної інстанцій до набрання чинності новим Законом «Про судоустрій і статус суддів».

Так, якщо касаційні скарги (подання) на рішення загальних судів у кримінальних і цивільних справах подано до Верховного Суду України до 15 жовтня 2010 року і їх призначено (прийнято) ним до касаційного розгляду до цього часу, вони розглядатимуться Верховним Судом України в порядку, який діяв до набрання чинності цим Законом. Однак, всі касаційні скарги (подання), які подані до Верховного Суду, України після настання цієї дати, передаватимуться ним до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Аналогічна норма поширюється і на розгляд в касаційній, інстанції кримінальних справ, які до набрання чинності цим Законом були призначені до судового розгляду апеляційними судами як судами першої інстанції, і по яким було прийнято судові рішення, а також на розгляд кримінальних справ, судові рішення по яким були ухвалені апеляційними судами у першій інстанції до набрання чинності цим Законом і не набрали законної сили. А от ті кримінальні справи, що надійшли до апеляційних судів для розгляду у першій інстанції, але не були призначені до судового розгляду на день набрання чинності цим Законом, передаються для розгляду відповідним місцевим загальним судам з урахуванням територіальної підсудності.

3. Пункт 3 Розділу XIII коментованого Закону встановлює особливості реалізації статті 80 Закону «Про судоустрій і статус суддів», яка визначає порядок переведення судді, обраного безстроково, до іншого суду.

Так, цей порядок не поширюється на суддів Верховного Суду України, які на день набрання чинності цим Законом здійснювали судочинство у цивільних, кримінальних, адміністративних і господарських справах, та суддів військової колегії Верховного Суду України. Разом з тим, судді Верховного Суду України, які на день набрання чинності цим Законом здійснювали судочинство у цивільних та кримінальних справах, за їх згодою можуть бути переведені до новоутвореного Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а судді Верховного Суду України, які здійснювали судочинство в адміністративних та господарських справах, можуть бути переведені відповідно до Вищого адміністративного та Вищого господарського суду України. Таке переведення відбувається на підставі заяви про переведення за рішенням органу, який їх обрав чи призначив. Також такі судді за їх бажанням можуть бути переведені відповідно до апеляційних чи місцевих судів загальної юрисдикції та до апеляційних чи місцевих адміністративних, господарських судів на підставі заяви про переведення за рішенням органу, який їх обрав чи призначив.

При цьому важливо зауважити, що у разі переведення таких суддів за ними буде збережено статус суддів ВСУ, у тому числі за рівнем грошового та соціально- побутового забезпечення. Ще однією гарантією їх правового статусу є й те, що у разі недостатності у відповідному суді вакансій, необхідних для переведення суддів Верховного Суду України, кількість таких вакансій підлягатиме збільшенню для забезпечення переведення суддів Верховного Суду України.

Що ж до суддів Верховного Суду України, які не переведені до вищих спеціалізованих судів чи інших судів загальної юрисдикції, вони здійснюватимуть свої повноваження до звільнення з посади відповідно до частини п’ятої статті 126 Конституції України. Після звільнення таких суддів їх вакантні посади не заповнюються і підлягають скороченню до кількості посад суддів, визначеної цим Законом, тобто до двадцяти.

4. Пунктом 4 Перехідних положень коментованого Закону встановлено, що військові суди, існування яких не передбачено новим Законом «Про судоустрій і статус суддів», має бути ліквідовано не пізніше 15 вересня 2010 року. На виконання цієї норми Президентом України було підписано Указ «Про ліквідацію військових апеляційних та військових місцевих судів» від 14 вересня 2010 року № 900/2010. З моменту опублікування цього Указу слід вважати ліквідованими військовий апеляційний суд Центрального регіону та військовий апеляційний суд Військово-Морських Сил, а також військові місцеві суди Дніпропетровського, Житомирського, Київського, Львівського, Миколаївського, Одеського, Рівненського, Севастопольського, Сімферопольського, Ужгородського, Харківського, Хмельницького т= Черкаського гарнізонів.

Всі справи військових судів, провадження в яких не було відкрито до 15 вересня 2010 року, передаються головою відповідного військового суду голові відповідного апеляційного суду Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя з урахуванням територіальної підсудності.

Самі судді військових судів (крім суддів Військової судової колегії ВСУ) переводяться за їх згодою до місцевих або апеляційних судів, крім спеціалізованих, на підставі заяви про переведення за рішенням органу, який їх обрав чи призначив, зі звільненням їх з військової служби. Такі судді за їх згодою також можуть бути звільнені в установленому порядку з посади судді і направлені для подальшого проходження військової служби до Збройних Сил України, інших військових формувань.

Судді Військової судової колегії Верховного Суду України, також ліквідованої згідно положень коментованого Закону, за їх згодою переводяться до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ або до інших судів у порядку, встановленому пунктом 3 цього розділу, зі звільненням їх з військової служби. Такі судді за їх згодою також можуть бути звільнені в установленому порядку з посади судді і направлені для подальшого проходження військової служби до Збройних Сил України, інших військових формувань.

5. Пунктом 5 Перехідних положень встановлено, що голови судів та їх заступники, призначені на посади голови суду або заступника голови суду до набрання чинності цим Законом, здійснюють повноваження голови суду, заступника голови суду до закінчення строку, на який їх призначено. Цю норму включено до розділу XIII коментованого Закону у зв’язку із встановленням нового порядку призначення суддів на адміністративні посади, визначеного статтею 20 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів».

6. Пунктом 6 Перехідних положень цього Закону встановлено порядок і строки проведення зборів суддів загальних і спеціалізованих судів, які мають визначити делегатів конференцій суддів, а ті, в свою чергу, сформувати склад рад суддів, обрати делегатів на з’їзд суддів України та із складу делегатів обрати членів організаційного комітету з проведення з’їзду суддів України, який повинен сформувати новий склад Ради суддів України відповідно до вимог коментованого Закону. Такий З’їзд суддів відбувся, формування нового складу Ради суддів України відбулося.

7. Пунктом 7 розділу XIII цього Закону встановлено вимоги до формування нового складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, яка повинна розпочати свою діяльність після призначення не менш як двох третин від її складу. При цьому Вища кваліфікаційна комісія суддів України, сформована до набрання чинності цим Законом, а також кваліфікаційні комісії суддів загальних судів, кваліфікаційні комісії суддів відповідних спеціалізованих судів, існування яких не передбачено коментованим Законом «Про судоустрій і статус суддів», передають наявні в них матеріали до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, сформованої відповідно до вимог цього Закону, не пізніш як через 10 днів з дня її першого засідання.

8. Пунктом 8 Перехідних положень передбачено, що члени Вищої ради юстиції, призначені на посади до набрання чинності цим Законом, продовжують виконувати свої повноваження до закінчення терміну, на який їх призначено.

9. Голова Державної судової адміністрації України та його заступники, згідно пункту 9 розділу XIII цього Закону, продовжують виконувати свої повноваження до моменту призначення нових Голови Державної судової адміністрації України та його заступників в порядку, встановленому цим Законом.

10. Національна школа суддів України, створення якої передбачено статтею 80 коментованого Закону, відповідно до пункту 10 Перехідних положень формуватиметься на базі Академії суддів України.

11. Пунктом 13 Перехідних положень встановлено, що до прийняття Радою суддів України за погодженням з Державною судовою адміністрацією України Положення про автоматизовану систему документообігу суду адміністративні суди (затвердити яку Раді суддів України пунктом 16 Перехідних положень рекомендовано до 1 грудня 2010 року) продовжують застосовувати норми законодавства, що діяли на момент набрання чинності цим Законом, тобто норми Положення про автоматизовану систему документообігу в адміністративних судах, затвердженого Наказом Державної судової адміністрації України «від 3 грудня 2009 року № 129.

12. Нормами Перехідних положень цього Закону Кабінету Міністрів України доручено привести свої акти у відповідність із цим Законом, а також здійснити інші дії, необхідні для реалізації коментованого Закону, зокрема, розробити Декларацію про майновий стан судді, а також затвердити положення про Єдину базу даних електронних адрес, номерів факсів (телефаксів) суб’єктів владних повноважень, створити яку Державній судовій адміністрації України рекомендовано до 1 січня 2011 року.

ВИКОРИСТАНА ЛІТЕРАТУРА

1. Бюджетний кодекс України від 21 червня 2001 року № 2542-ІІІ // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 2001. — № 37–38. — Ст. 189.

2. Господарський процесуальний кодекс України від 6 листопада 1991 року № 1798-ХІІ // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 1992. — № 6. — Ст. 56.

3. Європейська хартія про закон «Про статус суддів»: Прийнято 10 липня 1998 р. учасниками багатостороннього семінару по закону про статус суддів у Європі, організованого Радою Європи 8-10 липня 1998 р. у Лісабоні

4. Загальна декларація прав людини: Прийнято і проголошено 10 грудня 1948 р. Генеральною Асамблеєю СОН, Документ ООН/РЕГ/217А.

5. Закон України «Про адвокатуру» від 19 грудня 1992 року № 2887-ХІІ // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 1993. — № 9. — Ст. 62.

6. Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 1999. — № 24. — Ст. 207.

7. Закон України «Про вищу освіту» від 17 січня 2002 року № 2984-ИІ // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 2002. — № 20. — Ст. 134.

8. Закон України «Про Вищу раду юстиції» від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 1998. — № 25. — Ст. 146.

9. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо недопущення зловживань правом на оскарження» від 13 травня 2010 року № 2181-VI // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 2010. — № 26. — Ст. 272.

10. Закон України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» від 23 грудня 1993 року № 3781-ХІІ // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 1994.— № 11.-Ct.50.

11. Закон України «Про державну охорону органів державної влади України та посадових осіб» від 4 березня 1998 року № 160/98-ВР // Відомості Верховної Ради України (ВВР),

1998. — № 35. — Ст. 236.

12. Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб — підприємців» від 15 травня 2003 року № 755-IV // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 2003.-№ 31–32.-Ст. 263.

13. Закон України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 1993. — № 52. — Ст. 490.

14. Закон України «Про доступ до судових рішень» від 22 грудня 2005 року № 3262-IV // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 2006. — № 15. — Ст. 128.

15. Закон України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві» від 23 грудня 1993 року № 3782-ХІІ // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 1994. — № 11. — Ст. 51.

16. Закон України «Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV // Відомості Верховної Ради України (ВВР),

1999. -№ 46–47. — Ст. 403.

17. Закон України «Про засади запобігання та протидії корупції» від 11 червня 2009 року № 1506-VI // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 2009. — № 45. — Ст. 691.

18. Закон України «Про Конституційний Суд України» від 16 жовтня 1996 року № 422/96- ВР // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 1996. — № 49. — Ст. 272.

19. Закон України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ // Відомості Верховної Ради УРСР (ВВР), 1991, № 4, ст. 20.

20. Закон України «Про наукову і науково-технічну діяльність» від 13 грудня 1991 року № 1977-ХІІ // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 1992. — № 12. — Ст. 165.

21. Закон України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 1995. — № 17. — Ст. 121.

22. Закон України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року № 1789-ХІІ // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 1991. — № 53. — Ст. 793.

23. Закон України «Про ратифікацію Європейської хартії регіональних мов або мов меншин» від 15 травня 2003 року № 802-IV // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 2003. — № 30. — Ст. 259.

24. Закон України «Про Регламент Верховної Ради України» від 10 лютого 2010 року № 1861-VI // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 2010. — № 14–15, № 16–17. — Ст. 133.

25. Закон України «Про статус народного депутата України» від 17 листопада 1992 року № 2790-ХІІ // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 1993. — № 3. — Ст. 17.

26. Закон Української РСР «Про мови в Українській РСР» від 28 жовтня 1989 року № 8312-ХІ // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 1989. — додаток до № 45. — Ст. 631.

27. Кодекс адміністративного судочинства України від 6 липня 2005 року № 2747-IV // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 2005. — № 35–36, № 37. — Ст. 446.

28. Кодекс законів про працю України від 10 грудня 1971 року № 322-VIII // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 1971. — додаток до № 50. — Ст. 375.

29. Кодекс України про адміністративні правопорушення від 7 грудня 1984 року № 8073-Х // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 1984. — додаток до № 51. — Ст. 1122.

30. Конституція України від 28 червня 1996 року № 254к/96 ВР // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 1996. — № 30. — Ст. 141.

31. Кримінальний кодекс України від 5 квітня 2001 року № 2341-ІІІ // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 2001. — № 25–26. — Ст. 131.

32. Кримінально-процесуальний кодекс України від 28 грудня 1960 року № 1001-05 // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 1961. — № 2. — Ст. 15.

33. Міжнародний пакт про громадянські 1 політичні права: Прийнято 16 грудня 1966 р. Генеральною Асамблеєю ООН. Документ ООН А/&Е8/2200 А (XXI). (Міжнародний пакт ратифіковано Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-УШ від 19 жовтня) 973 р.).

34. Наказ Вищого господарського суду України «Про утворення судових палат у Вищому господарському суді України» від 27 лютого 2003 року № 18.

35. Наказ Голови Вищого господарського суду України «Про затвердження Інструкції з діловодства в господарських судах України» від 10 грудня 2002 року № 75.

36. Наказ Державної судової адміністрації України «Про забезпечення розміщення і постійне оновлення інформації на Веб-порталі «Судова влада України» від 15 серпня 2007 року № 81.

37. Наказ Державної судової адміністрації України «Про затвердження Інструкції з діловодства в місцевому загальному суді» від 27 червня 2006 року № 68.

38. Наказ Державної судової адміністрації України «Про затвердження Інструкції з діловодства в апеляційному загальному суді» від 6 січня 2006 року № 1.

39. Наказ Державної судової адміністрації України «Про затвердження Інструкції з діловодства в апеляційних і місцевих адміністративних судах» від 5 грудня 2006 року № 155.

40. Наказ Державної судової адміністрації України «Про затвердження Інструкції про порядок забезпечення старшими судовими розпорядниками та судовими розпорядниками проведення судового засідання, їх взаємодії з правоохоронними органами» від 18 жовтня 2004 року № 182/04.

41. Наказ Державної судової адміністрації України «Про затвердження Положення про формування кадрового резерву на посади суддів місцевих та апеляційних судів» від 4 серпня 2006 року № 79.

42. Наказ Державної судової адміністрації України «Про затвердження Положення про порядок виготовлення, видачі, обліку, заміни та знищення посвідчень працівників апарату місцевих та апеляційних судів, а також Опису службового посвідчення працівника апарату місцевого та апеляційного суду» від 25 січня 2006 року № 6.

43. Наказ Державної судової адміністрації України «Про затвердження Положення про автоматизовану систему документообігу в адміністративних судах» від 3 грудня 2009 року № 129.

44. Наказ Державної судової адміністрації України «Про затвердження Положення про призначення і виплату щомісячного грошового утримання працюючим суддям» від 24 липня 2009 року № 81.

45. Наказ Державної судової адміністрації України «Про затвердження Регламенту Державної судової адміністрації України» від 1 вересня 2008 року № 80.

46. Наказ Державної судової адміністрації України «Про затвердження Статуту Академії суддів України» від 6 лютого 2003 року № 88.

47. Наказ Державної судової адміністрації України «Про затвердження Типових посадових інструкцій працівників апарату місцевого загального суду» від 20 липня 2005 року № 86.

48. Наказ Державної судової адміністрації України «Про затвердження Типових посадових інструкцій працівників апарату місцевого загального суду» від 20 липня 2005 року № 86.

49. Наказ Державної судової адміністрації України «Про затвердження Тимчасового положення про службу судових розпорядників та організацію її діяльності» від 21 квітня 2004 року № 51/04.

50. Наказ Державної судової адміністрації України «Про утворення Академії суддів України» від 6 лютого 2003 року № 89.

51. Наказ Державної судової адміністрації України «Про утворення регіональних відділень Академії суддів України» від 27 липня 2004 року № 133/04.

52. Наказ Міністерства фінансів України «Про затвердження форми декларації про доходи, зобов’язання фінансового характеру та майновий стан державного службовця та особи, яка претендує на зайняття посади державного службовця» від 6 березня 1997 року № 58.

53. Наказ Міністерства юстиції України «Про затвердження Положення про порядок призначення представників від Міністерства юстиції України до складу кваліфікаційних комісій суддів» від 19 червня 2002 року № 51/5.

54. Незалежність, дієвість та роль суддів. Рекомендація № (94) 12 Ухвалена Комітетом Міністрів Ради Європи на 518-му засіданні заступників міністрів 13 жовтня 1994 р.

55. Постанова Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень» від 23 вересня 2009 р. № 1007.

56. Постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразка і опису посвідчення судді у відставці» від 22 лютого 2008 р. № 65.

57. Постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про Державну судову адміністрацію України» від 14 січня 2009 р. № 14.

58. Постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виплати винагороди та відшкодування витрат на проїзд і наймання житла, виплати добових народним засідателям і присяжним за час виконання ними обов’язків у суді» від 11 жовтня 2002 р. № 1506.

59. Постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку забезпечення житлом суддів Апеляційного суду України, апеляційних і місцевих судів» від 3 серпня 2005 р. № 707.

60. Постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку та умов державного обов’язкового страхування життя і здоров’я суддів» від 14 лютого 1994 р. № 89.

61. Постанова Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13 червня 2007 року № 8.

62. Постанова Пленуму Верховного Суду України «Про Регламент Пленуму Верховного Суду України» від 10 червня 2002 року № 7.

63. Постанова Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про Положення про Науково-консультативну раду при Вищому адміністративному суді України» від 28 грудня 2006 року № 7.

64. Постанова Пленуму Вищого господарського суду України «Про Науково- консультативну раду при Вищому господарському суді України» від 28 лютого 2003 року № 3.

65. Постанова Президії Верховного Суду України «Про затвердження Положення про Науково-консультативну раду при Верховному Суді України» від 5 жовтня 2007 року № 33.

66. Постанова Президії Верховної Ради Української РСР «Про посвідчення суддів і народних засідателів судів Української РСР» від 24 листопада 1989 року № 8419-ХІ.

67. Принципи незалежності судових органів: Схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 р.

68. Рішення Вищої ради юстиції «Про затвердження Методичних рекомендацій та орієнтовних питань з юридичних дисциплін для підготовки кандидатів на посаду судді, що призначається вперше, і перевірки їх професійних знань у Вищій раді юстиції» від 5 листопада 2003 року № 689.

69. Рішення Вищої ради юстиції «Про Регламент Вищої ради юстиції» від 8 лютого 2006 року № 5.

70. Рішення з’їзду суддів України «Про затвердження Положення про Раду суддів України» від 24 жовтня 2002 року.

71. Рішення зборів суддів Верховного Суду України «Про затвердження Положення про збори суддів Верховного Суду України» від 16 квітня 2004 року.

72. Рішення Київської міської ради «Про затвердження списку народних засідателів апеляційного суду міста Києва» від 26 червня 2003 року № 521/681.

73. Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 53 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень частини першої статті 6, частини третьої статті 19, частини другої статті 20 Закону України «Про Вищу раду юстиції» від 18 вересня 2008 року № 18-рп/2008.

74. Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 45 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин другої, шостої статті 127, частини п’ятої статті 128 Закону України «Про судоустрій України», указів Президента України «Про Державну судову адміністрацію України», «Про Положення про Державну судову адміністрацію України» від 17 грудня 2009 року № 32-рп/2009.

75. Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України «Про тимчасовий порядок призначення суддів на адміністративні посади та звільнення з цих посад» від 25 березня 2010 року № 9-рп/2010.

76. Рішення Конституційного Суду України у справі про гарантії незалежності суддів від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007.

77. Рішення Конституційного Суду України у справі про Закон України «Про Вищу раду юстиції» від 21 травня 2002 року від № 9-рп/2002.

78. Рішення Конституційного Суду України у справі про звільнення судді з адміністративної посади від 16 травня 2007 року № 1-рп/2007.

79. Рішення Конституційного Суду України у справі про незалежність суддів як складову їхнього статусу від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004.

80. Рішення Конституційного Суду України у справі про повноваження Конституційного Суду України від 26 червня 2008 року № 13-рп.

81. Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення суддів від 16 жовтня 2001 року № 14-рп/2001.

82. Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення суддів на адміністративні посади від 22 грудня 2009 року № 34-рп/2009.

83. Рішення Конституційного Суду України у справі про фінансове забезпечення діяльності судів від 11 березня 2010 року № 7-рп/2010.

84. Рішення Конституційного Суду України у справі про фінансування судів від 24 червня 1999 року від № 6-рп/99.

85. Рішення Конституційного Суду України у справі щодо актів про обрання/призначення суддів на посади та про звільнення їх з посад від 27 березня 2002 року № 7-рп/2002.

86. Рішення Конституційного Суду України у справі щодо припинення повноважень члена Вищої ради юстиції від 17 квітня 2008 року № 7-рп/2008.

87. Рішення Ради суддів України «Про затвердження Положення про порядок виготовлення, обліку, видачі, заміни та знищення посвідчень суддів, суддів, яких призначено на адміністративні посади, суддів у відставці, народних засідателів та присяжних» від 23 травня 2008 року № 70.

88. Рішення Ради суддів України «Про затвердження Положення про порядок планування, надання відпусток, матеріальної допомоги та визначення потреб у санаторно-курортному лікуванні суддів апеляційних та місцевих судів загальної юрисдикції» від 17 березня 2005 року № 8.

89. Рішення Ради суддів України «Про затвердження Правил поведінки працівника суду» від 6 лютого 2009 року № 33.

90. Рішення Ради суддів України «Про Положення про порядок обрання на посаду та звільнення з посади голови, першого заступника, заступників голови і голів судових палат апеляційного суду» від 12 жовтня 2001 року.

91. Рішення Ради суддів України від 2 жовтня 2009 року № 83.

92. Розпорядження Кабінету Міністрів України «Про утворення Інституту підготовки професійних суддів» від 30 травня 2002 р. № 278-р.

93. Розпорядження Президента України «Про підготовку професійних суддів» від 14 квітня 1999 року № 83/99-рп.

94. Указ Президента України «Питання мережі господарських судів України» від 12 серпня 2010 року № 811/2010.

95. Указ Президента України «Про Академію суддів України» від 11 жовтня 2002 року № 918/2002.

96. Указ Президента України «Про Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ» від 12 серпня 2010 року № 810/2010.

97. Указ Президента України «Про Інститут підготовки професійних суддів» від 27 грудня 2001 року № 1272/2001.

98. Указ Президента України «Про ліквідацію військових апеляційних та військових місцевих судів» від 14 вересня 2010 року № 900/2010.

99. Указ Президента України «Про медичне та побутове обслуговування суддів» від 19 вересня 1996 року № 857/96.

100. Указ Президента України «Про Мережу та кількісний склад суддів апеляційних судів» від 20 серпня 2001 року № 642/2001.

101. Указ Президента України «Про Мережу та кількісний склад суддів місцевих судів» від 20 серпня 2001 року № 641/2001.

102. Указ Президента України «Про Положення про порядок розгляду питань та підготовки матеріалів щодо призначення на посаду професійного судді вперше» від 30 червня 2004 року № 697/2004.

103. Указ Президента України «Про порядок складення присяги суддею, вперше призначеним на посаду» від 11 травня 1999 року № 493/99.

104. Указ Президента України «Про утворення місцевих та апеляційних адміністративних судів, затвердження їх мережі та кількісного складу суддів» від 16 листопада 2004 року № 1417/2004.

105. Цивільний процесуальний кодекс України від 18 березня 2004 року № 1618-IV // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 2004. — № 40–41,42. — Ст. 492.

Content

Теліпко Владислав Едуардович Закон України «Про судоустрій і статус суддів». Науково-практичний коментар

ПЕРЕДМОВА

ЗАМІСТЬ ВСТУПУ

ЗАКОН УКРАЇНИ ПРО СУДОУСТРІЙ І СТАТУС СУДДІВ

РОЗДІЛ І. ЗАСАДИ ОРГАНІЗАЦІЇ СУДОВОЇ ВЛАДИ

Стаття 1. Судова влада

Стаття 2. Завдання суду

Стаття 3. Судова система України

Стаття 4. Законодавство про судоустрій і статус суддів

Стаття 5. Здійснення правосуддя

Стаття 6. Самостійність судів

Стаття 7. Право на судовий захист

Стаття 8. Право на повноважний суд

Стаття 9. Рівність перед законом і судом

Стаття 10. Правова допомога при реалізації права на справедливий суд

Стаття 11. Гласність і відкритість судового процесу

Стаття 12. Мова судочинства і діловодства в судах

Стаття 13. Обов’язковість судових рішень

Стаття 14. Право на оскарження судового рішення

Стаття 15. Одноособовий та колегіальний розгляд справ

Стаття 16. Символи судової влади

РОЗДІЛ II. СУДИ ЗАГАЛЬНОЇ ЮРИСДИКЦІЇ

Глава 1. ОРГАНІЗАЦІЙНІ ОСНОВИ СИСТЕМИ СУДІВ ЗАГАЛЬНОЇ ЮРИСДИКЦІЇ

Стаття 17. Система судів загальної юрисдикції

Стаття 18. Спеціалізація судів загальної юрисдикції

Стаття 19. Порядок утворення і ліквідації судів загальної юрисдикції

Стаття 20. Порядок призначення суддів на адміністративні посади

Глава 2. МІСЦЕВІ СУДИ

Стаття 21. Види і склад місцевих судів

Стаття 22. Повноваження місцевого суду

Стаття 23. Суддя місцевого суду

Стаття 24. Голова місцевого суду

Стаття 25. Заступник голови місцевого суду

Глава 3. АПЕЛЯЦІЙНІ СУДИ

Стаття 26. Види і склад апеляційних судів

Стаття 27. Повноваження апеляційного суду

Стаття 28. Суддя апеляційного суду

Стаття 29. Голова апеляційного суду

Стаття 30. Заступники голови апеляційного суду

Глава 4. ВИЩІ СПЕЦІАЛІЗОВАНІ СУДИ

Стаття 31. Види і склад вищих спеціалізованих судів

Стаття 32. Повноваження вищого спеціалізованого суду

Стаття 33. Суддя вищого спеціалізованого суду

Стаття 34. Голова вищого спеціалізованого суду

Стаття 35. Заступники голови вищого спеціалізованого суду

Стаття 36. Пленум вищого спеціалізованого суду

Стаття 37. Науково-консультативна рада та офіційний друкований орган вищого спеціалізованого суду

Глава 5. ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ

Стаття 38. Верховний Суд України — найвищий судовий орган

Стаття 39. Склад Верховного Суду України

Стаття 40. Суддя Верховного Суду України

Стаття 41. Голова Верховного Суду України

Стаття 42. Порядок обрання Голови Верховного Суду України

Стаття 43. Порядок дострокового звільнення з посади Голови Верховного Суду України

Стаття 44. Заступник Голови Верховного Суду України

Стаття 45. Пленум Верховного Суду України

Стаття 46. Науково-консультативна рада та офіційний друкований орган Верховного Суду України

РОЗДІЛ III. ПРОФЕСІЙНІ СУДДІ, НАРОДНІ ЗАСІДАТЕЛІ ТА ПРИСЯЖНІ

Глава 1. ЗАГАЛЬНІ ПОЛОЖЕННЯ СТАТУСУ СУДДІ

Стаття 47. Незалежність судді

Стаття 48. Недоторканність судді

Стаття 49. Відповідальність за неповагу до суду чи судді

Стаття 50. Посвідчення судді

Глава 2. СУДДЯ

Стаття 51. Статус судді

Стаття 52. Незмінюваність судді

Стаття 53. Вимоги щодо несумісності

Стаття 54. Права та обов’язки судді

Стаття 55. Присяга судді

Стаття 56. Етика судді

Глава 3. НАРОДНІ ЗАСІДАТЕЛІ ТА ПРИСЯЖНІ

Стаття 57. Статус народного засідателя

Стаття 58. Список народних засідателів

Стаття 59. Вимоги до народного засідателя

Стаття 60. Підстави і порядок увільнення від виконання обов’язків народного засідателя

Стаття 61. Залучення народних засідателів до виконання обов’язків у суді

Стаття 62. Гарантії прав народних засідателів

Стаття 63. Присяжні

РОЗДІЛ IV. ПОРЯДОК ЗАЙНЯТТЯ ПОСАДИ СУДДІ СУДУ ЗАГАЛЬНОЇ ЮРИСДИКЦІЇ

Глава 1. ЗАГАЛЬНІ ПОЛОЖЕННЯ

Стаття 64. Вимоги до кандидатів на посаду судді

Стаття 65. Добір кандидатів на посаду судді

Глава 2. Призначення на посаду судді

Стаття 66. Порядок призначення на посаду судді вперше

Стаття 67. Подання кандидатом на посаду судді документів до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

Стаття 68. Порядок проведення добору кандидатів на посаду судді

Стаття 69. Спеціальна підготовка кандидата на посаду судді

Стаття 70. Кваліфікаційний іспит

Стаття 71. Проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді

Стаття 72. Призначення на посаду судді

Стаття 73. Переведення судді до іншого суду в межах п’ятирічного строку

Глава 3. РОЗГЛЯД ПИТАННЯ ПРО ОБРАННЯ НА ПОСАДУ СУДДІ БЕЗСТРОКОВО

Стаття 74. Порядок обрання на посаду судді безстроково

Стаття 75. Звернення кандидата на посаду судді безстроково до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

Стаття 76. Порядок розгляду Вищою кваліфікаційною комісією суддів України питання про обрання кандидата на посаду судді безстроково

Стаття 77. Прийняття рішення про рекомендування чи відмову у рекомендуванні кандидата для обрання на посаду судді безстроково

Стаття 78. Подання про обрання кандидата на посаду судді безстроково

Стаття 79. Розгляд питання та прийняття Верховною Радою України рішення про обрання кандидата на посаду судді безстроково

Стаття 80. Переведення судді, обраного безстроково, до іншого суду

РОЗДІЛ V. ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ НАЛЕЖНОГО КВАЛІФІКАЦІЙНОГО РІВНЯ СУДДІ

Глава 1. НАЦІОНАЛЬНА ШКОЛА СУДДІВ УКРАЇНИ

Стаття 81. Статус і структура Національної школи суддів України

Стаття 82. Завдання Національної школи суддів України

РОЗДІЛ VI. ДИСЦИПЛІНАРНА ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ СУДДІ

Глава 1. ПІДСТАВИ ТА ПОРЯДОК ЗАСТОСУВАННЯ ДО СУДДІВ ДИСЦИПЛІНАРНОЇ ВІДПОВІДАЛЬНОСТІ

Стаття 83. Підстави дисциплінарної відповідальності судді

Стаття 84. Дисциплінарне провадження щодо судді

Стаття 85. Органи, що здійснюють дисциплінарне провадження щодо судді

Стаття 86. Порядок здійснення дисциплінарного провадження щодо судді

Стаття 87. Рішення у дисциплінарній справі стосовно судді

Стаття 88. Дисциплінарне стягнення стосовно судді та порядок його зняття

Стаття 89. Оскарження рішення у дисциплінарній справі стосовно судді

Глава 2. ВИЩА КВАЛІФІКАЦІЙНА КОМІСІЯ СУДДІВ УКРАЇНИ

Стаття 90. Статус Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

Стаття 91. Повноваження Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

Стаття 92. Склад Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

Стаття 93. Порядок формування Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

Стаття 94. Організація роботи та засідання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

Стаття 95. Права члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

Стаття 96. Відвід члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

Стаття 97. Рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

Стаття 98. Забезпечення діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

Стаття 99. Служба дисциплінарних інспекторів

РОЗДІЛ VII. ЗВІЛЬНЕННЯ СУДДІ СУДУ ЗАГАЛЬНОЇ ЮРИСДИКЦІЇ З ПОСАДИ

Глава 1. ЗАГАЛЬНІ ПОЛОЖЕННЯ

Стаття 100. Загальні умови звільнення судді з посади

Стаття 101. Звільнення судді з посади у разі закінчення строку, на який його призначено

Стаття 102. Звільнення судді з посади за віком

Стаття 103. Звільнення судді з посади за станом здоров’я

Стаття 104. Звільнення судді з посади у разі порушення ним вимог щодо несумісності

Стаття 105. Звільнення судді з посади у разі порушення ним присяги

Стаття 106. Звільнення судді з посади у разі набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього

Стаття 107. Звільнення судді з посади у разі припинення його громадянства

Стаття 108. Звільнення судді з посади у разі визнання його безвісно відсутнім або оголошення померлим

Стаття 109. Звільнення судді з посади за його заявою про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням

Стаття 110. Вимоги до подання про звільнення судді з посади

Стаття 111. Розгляд питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково

Стаття 112. Припинення повноважень судді

РОЗДІЛ VIII. СУДДІВСЬКЕ САМОВРЯДУВАННЯ

Глава 1. ЗАГАЛЬНІ ЗАСАДИ СУДДІВСЬКОГО САМОВРЯДУВАННЯ

Стаття 113. Завдання суддівського самоврядування

Стаття 114. Організаційні форми суддівського самоврядування

Глава 2. ЗБОРИ СУДДІВ ТА КОНФЕРЕНЦІЇ СУДДІВ

Стаття 115. Збори суддів

Стаття 116. Збори суддів Верховного Суду України та збори суддів вищого спеціалізованого суду

Стаття 117. Виконання рішень зборів суддів

Стаття 118. Конференції суддів

Стаття 119. Види конференцій суддів та порядок їх формування

Стаття 120. Порядок скликання конференцій суддів

Стаття 121. Порядок проведення конференції суддів

Стаття 122. Ради суддів

Глава 3. ВИЩІ ОРГАНИ СУДДІВСЬКОГО САМОВРЯДУВАННЯ

Стаття 123. З’їзд суддів України

Стаття 124. Порядок скликання з’їзду суддів України

Стаття 125. Обрання делегатів на з’їзд суддів України

Стаття 126. Порядок проведення з’їзду суддів України

Стаття 127. Рада суддів України

Стаття 128. Забезпечення діяльності органів суддівського самоврядування

РОЗДІЛ IX. ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ СУДДІ

Стаття 129. Суддівська винагорода

Стаття 130. Відпустка

Стаття 131. Стаж роботи судді

Стаття 132. Забезпечення житлових умов судді

Стаття 133. Забезпечення потреб судді, пов’язаних з його діяльністю

Стаття 134. Державний захист суддів та членів їхніх сімей

Стаття 135. Соціальне страхування судді

РОЗДІЛ X. СТАТУС СУДДІ У ВІДСТАВЦІ

Стаття 136. Вихідна допомога судді у зв’язку з відставкою

Стаття 137. Медичне обслуговування та санаторно-курортне лікування суддів та членів їхніх сімей

Стаття 138. Пенсія або довічне грошове утримання судді у відставці

Стаття 139. Припинення відставки судді

РОЗДІЛ XІ ОРГАНІЗАЦІЙНЕ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ДІЯЛЬНОСТІ СУДІВ

Глава 1. ЗАГАЛЬНІ ПИТАННЯ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ДІЯЛЬНОСТІ СУДІВ

Стаття 140. Особливості забезпечення функціонування судової влади

Стаття 141. Система забезпечення функціонування судової влади

Стаття 142. Засади фінансування судів

Стаття 143. Порядок фінансування судів

Стаття 144. Матеріальне, побутове забезпечення та соціальний захист працівників судової системи

Глава 2. ДЕРЖАВНА СУДОВА АДМІНІСТРАЦІЯ УКРАЇНИ

Стаття 145. Статус Державної судової адміністрації України

Стаття 146. Повноваження Державної судової адміністрації України

Стаття 147. Голова Державної судової адміністрації України

Стаття 148. Територіальні управління Державної судової адміністрації України

Стаття 149. Апарат суду

Стаття 150. Особливості апаратів Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів

Стаття 151. Помічники суддів судів загальної юрисдикції

Стаття 152. Бібліотека суду

Стаття 153. Служба судових розпорядників

Стаття 154. Забезпечення охорони та підтримання громадського порядку в судах

РОЗДІЛ XII. ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ

РОЗДІЛ XIII. ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ

ВИКОРИСТАНА ЛІТЕРАТУРА