Колектив авторів

Сімейний кодекс України. Науково-практичний коментар станом на 28.09.2009 р.

Авторський колектив коментарю до Сімейного кодексу України

БАГАЧ Едуард Миколайович — викладач кафедри цивільного права Київського національного університету ім. Т. Шевченка

БІЛОУСОВ Юрій Валерійович — к.ю.н… завідувач кафедрою цивільного права та процесу Хмельницького університету управління і права

ВАТРАС Володимир Антонович — старший викладач кафедри цивільного права та процесу Хмельницького університету управління і права, адвокат

ДАВИДОВА Наталія Олександрівна — к.ю.н., доцент кафедри права Київського національного лінгвістичного університету

КОДИНЕЦЬ Анатолій Олександрович — к.ю.н., доцент кафедри цивільного права Київського національного університету ім. Т. Шевченка

Розділ І. ЗАГАЛЬНІ ПОЛОЖЕННЯ

Глава 1. СІМ'Я. РЕГУЛЮВАННЯ СІМЕЙНИХ ВІДНОСИН

Стаття 1. Завдання Сімейного кодексу України

1. Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім'ї та родичів.

2. Регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою:

 зміцнення сім'ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб;

 утвердження почуття обов'язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім'ї;

 побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки;

 забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.

Частина 1 коментованої статті фактично встановлює в загальних рисах зміст Сімейного кодексу України. Частково положення ч. 1 коментованої статті дублюють ст. 2 СК щодо визначення кола суспільних відносин, що регулюються Сімейним кодексом. Сімейні правовідносини за своєю суттю є цивільними, оскільки відповідають ознакам цивільних відносин, встановлених ст. 1 ЦК України. Тобто це особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (детально див. коментар до ст. 1 Цивільного кодексу України). Особливістю саме сімейно-правового регулювання є визначений склад учасників особистих немайнових та майнових сімейних відносин (детально див. коментар до ст. 2 СК). Також завданнями Сімейного кодексу є визначення засад шлюбу, що деталізується у Розділі 2 СК, встановлення підстав виникнення особистих немайнових та майнових прав та обов'язків подружжя, батьків, дітей та інших членів сім'ї.

Частина 2 коментованої статті визначає основні цілі, які ставляться Сімейним кодексом при регулюванні сімейних відносин. Норми частини 2 носять здебільшого декларативний характер. Хоча із тих цілей, які поставлені Сімейним кодексом, можна побачити певні концептуальні основи, програмні положення, на яких здійснюється державне регулювання сімейних відносин. Так у ч. 2 коментованої статті закріплене соціологічне розуміння сім'ї як соціального інституту. Сім'я як соціальний інститут розглядається в соціології як заснована на шлюбі або кровному спорідненні невелика група людей, члени якої пов'язані спільним побутом, взаємною моральною відповідальністю та взаємодопомогою. Однією із цілей Сімейного кодексу є зміцнення сім'ї як соціального інституту, що здійснюється в тому числі за допомогою державної охорони сім'ї, надання можливості регулювати сімейні відносини за домовленістю сторін тощо.

Метою Сімейного кодексу є також забезпечення сімейного виховання, духовного та фізичного розвитку дитини. Для реалізації цієї мети Сімейний кодекс покладає на батьків обов'язок утримувати дитину (Глава 15), визначає особисті немайнові права дитини (Глава 13). В разі відсутності у дітей батьків, такі діти можуть бути усиновлені (Глава 18), взяті у прийомну сім'ю (Глава 201) або над такими дітьми може бути встановлений патронат (Глава 20).

Разом з тим, слід зазначити, що не всі цілі, які поставлені перед Сімейний кодексом частиною 2 коментованої статті, можна досягнути за допомогою правового регулювання. Так, наприклад, почуття обов'язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім'ї, почуття взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки — це скоріше категорія моралі. Сімейний кодекс може тільки закріпити певні правові обов'язки членів сім'ї, забезпечивши можливість їх примусового виконання. Але законодавство, зокрема сімейне, не в силах вплинути на почуття.

В цілому проголошені коментованою статтею цілі Сімейного кодексу відповідають Конституції України (ст. 51) та Декларації про загальні засади державної політики України стосовно сім'ї та жінок, схваленій Постановою Верховної Ради України від 5 березня 1999 року.

Стаття 2. Учасники сімейних відносин, які регулює Сімейний кодекс України

1. Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між: подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір'ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.

2. Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між бабою, дідом, прабабою, прадідом та внуками, правнуками, рідними братами та сестрами, мачухою, вітчимом та падчеркою, пасинком.

3. Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між іншими членами сім'ї, визначеними у ньому.

4. Сімейний кодекс України не регулює сімейні відносини між: двоюрідними братами та сестрами, тіткою, дядьком та племінницею, племінником і між іншими родичами за походженням.

Сімейний кодекс України не містить статті, яка б надавала характеристику відносин, які регулюються СК. Але певні висновки про це можна зробити, виходячи із положень коментованої статті.

Так Сімейний кодекс регулює сімейні відносини, які виникають із фактору шлюбу та приналежності до сім'ї. Коло суб'єктів, які можуть вступати у сімейні відносини, окреслено у коментованій статті. Перш за все слід зазначити, що учасниками сімейних відносин можуть бути тільки фізичні особи. Держава, органи місцевого самоврядування можуть здійснювати певні адміністративні функції щодо учасників сімейних відносин (наприклад, здійснюють реєстрацію шлюбу), але самі не є такими учасниками.

Коментована стаття поділяє учасників сімейних відносин на три групи, виходячи із того, які сімейні відносини можуть виникати між ними. До першої групи учасників відносяться:

А) Подружжя, під якими розуміються фізичні особи різної статі, між якими існує зареєстрований шлюб (ст. 21 СК).

Б) Батьки — чоловік та жінка, які є батьком та матір'ю дитини.

В) Дитина — це фізична особа до досягнення нею повноліття.

Г) Усиновлювачі та усиновлені — це особи, між якими існують відносини усиновлення або прийняття усиновлювачем у свою сім'ю особи на правах дочки чи сина. Усиновлення здійснюється за правилами Глави 18 СК.

Між суб'єктами даної групи можуть виникати сімейні відносини різного типу. Для того, щоб вважатися подружжям, чоловікові та жінці необхідно вступити в шлюбні відносини, які також складають предмет правового регулювання СК України. Між подружжям, батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими можуть виникати як особисті немайнові відносини, так і відносини майнові.

Другу групу суб'єктів сімейних відносин складають:

А) Баба і дід — особи, які є батьками матері або батька фізичної особи.

Б) Прабаба та прадід — особи, які є батьками баби або діда.

В) Внуки — діти дітей фізичної особи.

Г) Правнуки — внуки дітей фізичної особи.

Д) Рідні брати та сестри. Брати та сестри бувають повнорідні, тобто такі, які походять від спільних батьків (батька та матері) та неповнорідні (ті, які мають одного з батьків спільного, а інших — окремих). Неповнорідні брати та сестри поділяються на єдинокровних або тих, що мають спільного батька та різних матерів, та єдиноутробних або тих, що мають спільну матір та різних батьків.

Є) Мачуха та вітчим. Мачухою вважається дружина батька, яка не є матір'ю його дитини та не усиновила її. Відповідно вітчимом є чоловік матері, який не є батьком її дитини та не всиновив її.

Г) Падчерка та пасинок — діти одного з подружжя по відношенню до іншого з подружжя, який є їх мачухою або вітчимом.

Між суб'єктами, що входять до даної групи, можуть виникати особисті немайнові та майнові відносини, які регулюються сімейним законодавством в тих випадках та межах, які визначені СК та іншими актами сімейного законодавства.

До третьої групи учасників сімейних відносин коментована стаття відносить інших суб'єктів (членів сім'ї), які визначені в Сімейному кодексі. Це може бути опікун або піклувальних дитини, патронатний вихователь тощо.

Сімейні відносини характеризуються виключно особистим характером, оскільки головне місце в них займають дійсно особисті зв'язки членів сім'ї. Учасники сімейних відносин не можуть бути замінені іншими особами, в тому числі і іншими членами сім'ї. Тому встановлені Сімейним кодексом сімейні права та обов'язки є невідчужуваними та такими, що не можуть передаватися за правилами загального правонаступництва.

Частина 4 коментованої статті визначає перелік родичів, відносини між якими не регулюються Сімейним кодексом України. Це

А) Двоюрідні брати та сестри, якими є діти рідних братів та сестер по відношенню один до одного;

Б) Тітка та дядько — рідні брати або сестри когось з батьків по відношенню до дитини;

В) Племінники та племінниці — діти по відношенню до рідних братів та сестер батьків;

Г) Інші родичі за походженням, якими визнаються особи, що мають спільного предка.

Між такими особами можуть існувати як особисті немайнові, так і майнові відносини, але вони будуть регулюватися не положеннями Сімейного кодексу, а нормами інших актів законодавства, зокрема Цивільним кодексом України.

Стаття 3. Сім'я

1. Сім'я є первинним та основним осередком суспільства.

2. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловіку зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

3. Права члена сім'ї має одинока особа.

4. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також: на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

1. В СК України вперше міститься окрема стаття, яка має назву «Сім'я». Етимологічно слово «сім'я» походить від слова «сьемь», що означає «робітник, слуга, домочадець». Таким чином в первісному розумінні сім'я — це коло осіб, які визначаються як робітники, слуги та домочадці, тобто особи, які об'єднані певними економічними зв'язками. Сучасне розуміння поняття сім'ї є більш складним і неоднозначним. Це пояснюється тим, що сім'я як соціальне явище має різноманітні прояви свого існування. У зв'язку з цим категорія сім'ї використовується різними науками — соціологією, демографією, психологією тощо. У праві існують свої підходи щодо розуміння сім'ї та сімейних відносин. Це пояснюється тим, що сімейні відносини потребують певного правового опосередкування, відповідної юридичної «оболонки». Саме в цьому сенсі категорія «сім'я» набуває юридичного значення і використовується в праві.

2. Відомо, що сімейне законодавство ніколи не містило поняття сім'ї. В теоретичному плані питання щодо необхідності та можливості законодавчого визначення сім'ї мало різні вирішення. Одні фахівці підтримували цю ідею, інші, відзначаючи багатогранність уживання в праві категорії «сім'я», не вважали за потрібне закріплювати це поняття безпосередньо в законі. В літературі відзначалося, що законодавець не лише не прагне того, щоб розкрити поняття сім'ї, але і свідомо намагається відійти від надмірної формалізації цього поняття. Його наповнення конкретним змістом залежить від багатьох факторів, які настільки індивідуальні, що кожен формальний підхід до сім'ї неминуче вступив би у суперечність з реальними життєвими ситуаціями.

Каменем спотикання, через який виникають основні спори при визначенні сім'ї, є питання про її суб'єктний склад. Проблема полягає у тому, що «член сім'ї» — це «наскрізний» суб'єкт декількох галузей права. При цьому в різних галузях права, а нерідко й в окремих нормативних актах у межах однієї галузі коло членів сім'ї визначається по-різному. У свою чергу, залежно від вирішення питання про суб'єктний склад сім'ї визначається коло учасників сімейних відносин, носіїв комплексу сімейних особистих та майнових прав і обов'язків.

У зв'язку з конкретними питаннями, які поставали в практиці, Конституційний Суд України 3.06.1999 р. прийняв рішення про офіційне тлумачення терміну «член сім'ї». В ньому, зокрема, було сказано, що стосовно поняття «член сім'ї» Конституційний Суд України виходить з об'єктивної відмінності його змісту залежно від галузі законодавства (п. 6). Таким чином, на думку Конституційного Суду, визначити єдине поняття «член сім'ї», яке б мало застосовуватися в праві, неможливо, бо кожна галузь права тлумачить це поняття по-своєму, підкреслюючи ті чи інші ознаки сім'ї, які набувають певного значення для тих чи інших відносин. Зрозуміло, що різне тлумачення поняття «член сім'ї» не дає підстав для розробки єдиного поняття сім'ї в праві.

3. Незважаючи на існуючі проблеми щодо розуміння сім'ї, в коментованій статті вперше зроблена спроба надати легальне визначення цього поняття. На жаль, її важко визнати вдалою. Закріплене в ч. 1 визначення сім'ї як первинного та основного осередку суспільства не є правовим, воно вирішує лише питання щодо місця та значення сім'ї в суспільстві.

Законодавець уникає надати власне юридичне визначення сім'ї і це не випадково. В літературі це питання хоча і дуже широко обговорювалося, але так і не знайшло свого остаточного вирішення. Перш за все для визначення сім'ї в науковій літературі застосовувалися різні терміни — «союз», «об'єднання», «спільність», «мала соціальна група» тощо. Деякі автори наполягали на принциповості цього моменту у визначенні сім'ї. Особливі спори, мабуть, викликало включення в поняття сім'ї терміна «союз». Один із найбільш послідовних прибічників цієї позиції, В.О. Рясенцев, вважав термін «союз» найбільш прийнятним. Така позиція викликала критику з боку інших учених. Зокрема, Е.М. Ворожейкін відзначав, що поняття сім'ї не може визначатися через термін «союз», бо союзом є шлюб. У свою чергу шлюб входить до поняття сім'ї. В результаті шлюб як «союз» визначається через поняття сім'ї, яке також називається «союзом», що приводить до невиправданого повторення термінів. Крім того, «союз» передбачає згоду сторін на його укладення (що, по суті, стосується лише шлюбу як основи сім'ї), а сім'я (окрім шлюбу) може виникати і з інших підстав, коли про згоду осіб мова не йде (народження дитини у жінки, яка не перебуває у шлюбі, усиновлення малолітньої дитини тощо).

Юристи, як правило, не використовують соціологічні визначення сім'ї, зокрема поняття «мала соціальна група». Мабуть, лише Р.П. Мананкова вважає такий підхід виправданим. Найбільш прийнятним серед наведених в літературі можна вважати визначення сім'ї як об'єднання осіб. Це дає змогу підкреслити спільність сімейного життя та майнових інтересів її членів, їх взаємну моральну та матеріальну допомогу і підтримку. Таке визначення пропонувалося багатьма вченими.

4. Сім'я, як і будь-яке інше явище, може бути охарактеризована через низку властивих їй ознак, які у сукупності можуть дати загальне уявлення про її сутність. Деякі із цих ознак становлять невід'ємний атрибут поняття сім'ї, інші носять допоміжний, додатковий характер і можуть включатися у визначення сім'ї у разі необхідності. Першою І, мабуть, найбільш наочною Із вказаних в законі ознак сім'ї є спільність проживання. Згідно із ч. 2 коментованої статті сім'ю складають особи, які спільно проживають. Однак це правило має стільки виключень, що його навіть важко вважати за правило.

По-перше, спільність проживання не є обов'язковою для подружжя. В коментованій статті зокрема вказано, що подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. В коментованій статті наголос робиться на тому, що роздільне проживання подружжя можливе лише з поважних причин. Однак ця норма не співпадає із ст. 56 СК України. Цікаво відзначити, що в своєму первісному вигляді в ч. 1 ст. 56 СК було просто вказано, що дружина та чоловік мають право на вибір місця свого проживання. Однак Законом від 22.12 2006 р. в цю статтю були внесені зміни. В оновленій редакції ч. 1 ст. 56 закріплено, що подружжя має право не просто на вибір, а на вільний вибір місця свого проживання. Не викликає сумнівів, що зміна ч. 1 ст. 56 СК мала б поєднуватися із одночасним внесенням змін до абз. 2 ч. 2 ст. 3 СК. Натомість ми маємо два по суті протилежні правила. Згідно з першим, кожен з подружжя може вільно обирати місце проживання, згідно з другим — подружжя може залишити сім'ю лише при наявності поважних причин, в іншому випадку подружжя не буде вважатися сім'єю. Не викликає сумнівів, що норма, яка закріплена в абз. 2 ч. 2 ст. 3 СК, не відповідає сучасним уявленням про право людини на вибір місця проживання. В ст. 33 Конституції України закріплено, що кожній особі на території України гарантується свобода пересування та вільний вибір місця проживання. В ч. 2 ст. 310 ЦК України також закріплено, що фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну. Зрозуміло, що будь-яких виключень для осіб, які перебувають у шлюбі, бути не може. Як вже зазначалося, в оновленій редакції ч. 1 ст. 56 СК міститься аналогічне правило. Це свідчить про те, що коментована стаття має бути змінена.

По-друге, дитина також може не проживати разом із своїми батьками і це не буде впливати на її сімейний стан. В абз. 3 ч. 2 ст. 3 СК сказано, що дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Однак цей момент також викликає питання. Зокрема, якщо батьки між собою проживають окремо, то дитина може проживати з одним з них. Зрозуміло, що за таких обставин дитина вважатиметься членом сім'ї саме того з батьків, з ким вона проживає. Таким чином коментована стаття має бути доповнена ще одним правилом, що у разі роздільного проживання батьків дитина належить до сім'ї того з них, з яким вона проживає, і не належить до сім'ї другого з батьків.

По-третє, права члена сім'ї має одинока особа (ч. 3). Зрозуміло, що така особа тому і вважається одинокою, що проживає окремо від інших осіб. У зв'язку з цим спільність проживання як характерна ознака сім'ї не може застосовуватися до одиноких осіб. Однак авторка СК України — професор З.В. Ромовська в своєму коментарі до цього нормативного акта пояснила причину, яка стала поштовхом до включення нею визначення сім'ї одинокої особи. Справа в тому, що згідно із ст. 3 Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» одинокий наймач так само, як і сім'я, набуває право на отримання додаткових 10 м2 житлової площі під час приватизації. Таке пояснення викликає подив. Як можна проводити аналогії між житловими та сімейними правовідносинами? Перші виникають між державою та громадянином України, їхній зміст складає звернене до держави право громадянина на одержання додаткових метрів житла і відповідний обов'язок держави надати таке житло. Для одержання додаткового житла зовсім не обов'язково бути членом сім'ї, тому в житловому законодавстві застосовується спеціальний прийом юридичної техніки, коли одинокій фізичній особі держава надає додаткових житлових прав так само, як і сім'ї. Другі відносини — власне сімейні — виникають між фізичними особами, які є членами однієї сім'ї. Відсутність членів сім'ї у одинокої особи унеможливлює виникнення сім'ї в сімейно-правовому розумінні. З ким у одинокої особи виникає спільність проживання, які ж саме сімейні права та обов'язки має одинока особа, до кого взагалі вони звернені, хто є другою стороною цих відносин? Всі ці питання не мають відповіді. Згадується рішення Конституційного суду України, в якому правильно визначено, що кожна галузь законодавства тлумачить поняття «член сім'ї» по-своєму, підкреслюючи ті чи інші ознаки сім'ї, які набувають певного значення для тих чи інших відносин. Тому перенесення поняття сім'ї з житлового законодавства до законодавства сімейного вбачається штучним, воно перекручує сімейно-правове розуміння сім'ї, розмиває і так не дуже чіткі риси цього явища.

Після перерахування вказаних виключень виникає питання: чи можна спільність проживання визнати як ознаку сім'ї і чи потрібно взагалі конструювати статтю, яка викликає стільки запитань і потребує додаткових пояснень?

Спільність проживання як ознака сім'ї викликає заперечення і з іншої точки зору. В літературі неодноразово підкреслювалося, що спільне проживання — це дуже вузький термін, тому ознакою сім'ї має бути не спільне проживання, а спільне життя. Я.М. Шевченко цілком слушно наголошує на тому, що саме «поняття «спільне життя» охоплює такі важливі елементи процесу життя, як взаємне піклування, виникнення спільних інтересів, поява домовленостей, що стосуються самого існування сім'ї, її розвитку, наприклад, народження дитини і т. ін.». У дореволюційній літературі відносно спільності життя подружжя відзначалося, що законодавство припускає об'єднання чоловіка й жінки не стільки стінами будинку, скільки погодженістю їхнього поводження, спрямованого на досягнення загальних життєвих цілей, до взаємної підтримки, спільного виховання дітей тощо.

У літературі пропонувалися і інші визначення цієї ознаки сім'ї: «спільність духовного, матеріального життя й інтересів»; «моральна й матеріальна спільність і взаємодопомога»; «взаємна матеріальна спільність і підтримка»; «моральна й матеріальна допомога і підтримка» тощо. Незважаючи на деякі розбіжності, усі автори намагаються надати визначення тому дуже своєрідному зв'язку, який поєднує членів сім'ї в єдину спільність. На тлі цих визначень закріплений в законі термін «спільне проживання» вбачається невдалим.

5. Наступною ознакою сім'ї, згідно з ч. 2 ст. 3 СК України є спільний побут її членів. Ця ознака може мати різноманітні види свого прояву — спільне ведення господарства, влаштування відпочинку, набуття певних речей тощо. Слід погодитися з тим, що спільний побут можна розглядати як певний елемент спільності життя членів сім'ї, одну з його складових.

6. Не викликає сумніву, що основною юридичною ознакою сім'ї є те, що її членів пов'язують взаємні права та обов'язки. Ця ознака є найбільш значимою для юридичного визначення сім'ї. Включення юристами в поняття сім'ї такої ознаки, як права та обов'язки її членів, цілком зрозуміле. Воно дає можливість значною мірою формалізувати це поняття. На відміну від належних членам сім'ї почуттів любові, дружби, взаємоповаги, моральної відповідальності, які не піддаються правовому регулюванню, закріплені в законі особисті та майнові права і обов'язки членів сім'ї є цілком конкретними. Крім того, вони, як правило, можуть бути здійснені примусово. Такі права і обов'язки виникають автоматично в результаті реєстрації шлюбу, народження дитини, усиновлення, тому наявність зазначених юридичних фактів сама по собі свідчить про виникнення юридичного зв'язку чоловіка і дружини, батьків та дітей, усиновителів й усиновлених, незалежно від характеру їхніх особистих відносин та інших мінливих за своєю природою факторів.

Члени сім'ї мають комплекс взаємних особистих немайнових та майнових прав та обов'язків, які за своєю природою є сімейно-правовими. Ці права та обов'язки встановлюються сімейним законодавством і пов'язують учасників сімейних відносин своєрідними правовими зв'язками. З одного боку, факт приналежності особи до сім'ї слугує підставою для набуття нею комплексу відповідних прав та обов'язків, з іншого — наявність комплексу таких прав та обов'язків свідчить про належність особи до певної сім'ї. Так, чоловік та дружина зобов'язані матеріально підтримувати один одного, дбати про спільне майно, здійснювати розпорядження таким майном в інтересах сім'ї; батьки зобов'язані виховувати своїх дітей, захищати та представляти їхні інтереси перед третіми особами, утримувати дітей та забезпечувати матеріальні умови їхнього життя. Комплекс взаємних прав та обов'язків пов'язує також усиновлювачів та усиновителів, дітей та їх вихователів, інших членів сім'ї.

При характеристиці такої ознаки сім'ї, як наявність сімейних прав та обов'язків її членів, необхідно звернути увагу на один суттєвий момент. Справа у тому, що взаємні сімейні права та обов'язки можуть набувати не лише члени сім'ї, а й інші особи, які так чи інакше пов'язані з сім'єю. Так, передбачені СК України сімейні права та обов'язки можуть мати особи, які:

а) раніше були членами однієї сім'ї (кожен з колишнього подружжя має право на отримання аліментів від другого з подружжя і після розірвання шлюбу);

б) пов'язані близьким кровним спорідненням, хоча ніколи не були членами однієї сім'ї (дитина має право на отримання аліментів від свого батька, який проживає в іншій сім'ї).

І ще раз необхідно наголосити на тому, що взаємних прав та обов'язків в сімейно-правовому розумінні не має одинока особа. Така особа може мати родичів, зобов'язаних її утримувати, наприклад, повнолітню дочку або сина, які проживають окремо. За таких обставин виникають сімейні права та обов'язки за участю одинокої особи та її родичів, однак не сім'я в прямому розумінні цього слова.

7. Окрім взаємних прав та обов'язків для юридичного визначення сім'ї принципово важливе значення має питання про підстави виникнення сім'ї. Свого часу в ст. 2 Кодексу про шлюб та сім'ю України 1969 р. визначалися відносини, що регулюються цим Законом. Це давало можливість однозначно вважати, що сім'я створюється на підставах: а) шлюбу; б) кровного споріднення; в) усиновлення дитини; г) взяття дитини в сім'ю на виховання. Таким чином за старим законодавством сім'я могла виникати лише на підставах, визначених законом.

Новий СК України вніс революційні зміни у вирішення цього питання. Згідно з ч. 4 коментованої статті сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. З урахуванням цього Є.О Харитонов зазначає, що перелік підстав створення сім'ї за новим СК України «не є вичерпним, а має орієнтовний характер». Перефразуючи слова О.М. Нечаєвої, можна сказати, що сьогодні дія норм, що регулюють сімейні відносини, не має «характеру замкнутого простору».

Зрозуміло, що основний інтерес в цьому плані має вказівка закону на те, що сім'я може створюватися на інших підставах, які прямо законом не визначені. Виникає питання: чому законодавець не називає прямо усі підстави створення сім'ї? В цілому таких підстав не так вже і багато, тому вважати, що в даному випадку законодавець намагається зекономити обсяг нормативного матеріалу, недоречно. В ст. 2 СК України, наприклад, дуже ретельно перераховуються члени сім'ї, відносини між якими Кодекс регулює і навіть, навпаки, не регулює. Очевидно, тут існують інші причини, які не є очевидними.

8. В цьому плані хотілося б розглянути два основні моменти, коли виходячи з аналізу СК сім'я може створюватися на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Неоціненну допомогу при цьому знов-таки надає коментар З.В. Ромовської, яка детально пояснює підстави тих чи інших нововведень, закріплених в СК України.

Перше і, без сумніву, — головне. Мова йде про так звані фактичні шлюбні відносини. Такі відносини, як відомо, виникають не із зареєстрованого шлюбу. В історичному плані не буде перебільшенням сказати, що скільки існують формалізовані шлюби, стільки ж і відносини, які з тих чи інших причин не набувають певної форми. Формальні та неформальні шлюби мають взаємозалежне співіснування. Однак ставлення закону до неформальних шлюбних відносин може бути різним. Відомо, що за часів дії КпШС України 1969 р. фактичні шлюбні відносини не визнавалися. Права та обов'язки подружжя породжував лише шлюб, укладений в державних органах ЗАГС (ч. 2 ст. 13 КпШС України).

Однак практика свідчила про широке розповсюдження фактичних шлюбних відносин. Незважаючи на чіткі законодавчі настанови про необхідність реєстрації шлюбу, у правовій літературі також завжди була присутньою ідея про те, що шлюб є союзом осіб, які живуть однією сім'єю як чоловік та дружина, навіть і тоді, коли відповідна реєстрація відсутня. Зокрема, в літературі зазначалося, що шлюб необхідно виводити не з його формальної наявності або відсутності, а із сутності відносин між чоловіком і жінкою, у зв'язку із чим «і незареєстрований шлюб є шлюб, а не співжиття, під яким варто розуміти випадкові зв'язки чоловіка та жінки». Останнім часом у зв'язку з загальною демократизацією життя набула поширення думка про те, що люди взагалі вправі обирати той образ сімейного життя, що їм більше імпонує. За кордоном фактичні шлюбні союзи одержали значне поширення, вони навіть виступають як альтернатива традиційній сім'ї, заснованій на зареєстрованому шлюбі. Цей факт визнається усіма фахівцями і враховується законодавцем.

Набрання чинності новим СК України поклало край «законодавчій фетишизації шлюбу». Вперше за багато років фактичне подружжя набуло прав та обов'язків, які практично співпадають за обсягом з правами та обов'язками подружжя. Принаймні така ситуація склалася в майновій сфері (ст. ст. 74, 91 СК). Можна по-різному ставитися до такої принципової зміни вектора правового регулювання сімейних відносин. Однак треба визнати, що законодавець намагається надати юридичного визначення відносинам, які реально існують і більш того — мають широке розповсюдження. Тому говорити про те, що таким чином Закон руйнує сім'ю навряд чи доцільно. Це лише спроба нормативного упорядкування відносин, які до цього часу розвивалися стихійно. Відомо, що особи, які перебували у фактичних шлюбних відносинах, мали менше прав, ніж подружжя, вони не набували прав на взаємне утримання, вимушені були доводити свої права на спільне майно тощо.

Інша справа, що в СК ця ідея не набула завершеного вигляду. Складається враження, що законодавець не «ризикнув» назвати речі своїми іменами і в ст. 3 СК України прямо визнати, що сім'ю складають особи, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Однак, це було б краще, ніж включати в Закон таку вкрай нечітку фразу як «інші підстави, не заборонені законом і такі, що не суперечать моральним засадам суспільства».

По-друге, у зв'язку з «відкритістю» переліку підстав створення сім'ї можуть виникати питання щодо долі одностатевих шлюбів. З.В. Ромовська відзначає, що «в Україні одностатеві пари не вважатимуться сім'єю… головним чином тому, що це суперечить пануючим моральним засадам українського суспільства». Однак такий однозначний висновок не є настільки очевидним. За часів СРСР питання про одностатеві сімейні союзи не могло навіть виникнути, оскільки підстави створення сім'ї були однозначно визначені. Сьогодні, якщо СК позбувся такого імперативу і визнав за можливе існування різних підстав створення сім'ї, треба визнати усі можливі наслідки нового підходу. Єдиною причиною не визнавати сьогодні в Україні одностатеві шлюби є те, що, за словами З.В. Ромовської, вони «суперечать пануючим моральним засадам українського суспільства». Однак що таке «моральні засади українського суспільства», а тим більше — «пануючі моральні засади»? (Див, п. 19 коментаря до ст. 7 СК України).

На це питання важко відповісти однозначно. Якщо існують пануючі моральні уявлення, то, очевидно є й інші, яких дотримується менший прошарок населення. Як відомо, прибічники одностатевих шлюбів належать до сексуальних меншин. Вони І не наполягають на тому, що поділяють пануючі в суспільстві моральні уявлення про сексуальні відносини. В літературі відзначалося, що поняття «сексуальні меншини» означає людей, уподобання, інтимні зв'язки, стиль життя, інші форми особистої ідентичності або самовиявлення яких відхиляються від господарюючого нормативно-гетеросексуального шаблона поведінки. Сексуальні меншини тому і є меншинами, що визнають власні моральні засади, які не співпадають з більшістю населення, однак вони також є елементом суспільства.

В літературі відзначалося, що феномен одностатевого сімейного союзу існував протягом практично усієї історії людства. Разом з тим юридичне визнання таких союзів та надання їх учасникам сімейних прав та обов'язків, що притаманні гетеросексуальним сімейним парам, — це вже інше питання. В європейських країнах ліберальні погляди населення вже знайшли своє закріплення в законодавстві Нідерландів, Данії, Німеччини, Швеції та Норвегії. У Франції одностатеві пари можуть зареєструвати так зване партнерство. У вітчизняній юридичній науці також вже надавалася підтримка одностатевим союзам. Так, Л. Липець пропонує включити до СК України та інших нормативні акти норми щодо одностатевого партнерства та покласти на нотаріусів України обов'язок щодо посвідчення договорів одностатевих пар про партнерство.

В даному випадку не йдеться про підтримку або осуд одностатевих сімейних союзів в нашій країні. Висновок полягає у іншому: застосовувати в законі такий прийом як посилання на моральні засади суспільства треба вкрай обережно. Як зазначалося в літературі, «з огляду на розбіжності, які існують у різні часи і в різних місцях між тим, що люди вважають за добре чи зле, за справедливе чи несправедливе, ніхто не візьметься визначити елемент, спільний для змісту різних моральних порядків». Моральні засади — річ дуже мінлива. Єдині засади суспільства для усіх і кожного його члена могли визначатися примусово лише в режимі СРСР. В реаліях сьогодення такий підхід вже не актуальний. Існують різні прошарки населення, які сприймають та сповідують різні погляди на життя, і з цим треба рахуватися. Основне питання полягає у тому, чи можна з аналізу ч. 4 ст. 3 нового СК України зробити однозначний висновок про неможливість створення сім'ї одностатевими парами? Надати однозначно негативну відповідь важко. Треба визнати, що в Законі існує «щілина», яка не дає можливості остаточно закрити це питання, оскільки усе спирається на поняття «моральні засади суспільства».

9. Визначення сім'ї може включати широкий спектр ознак. В теорії такі визначення нерідко відзначаються громіздкістю, що спричинено прагненням авторів охопити всі аспекти цього явища, однак це не сприяє з'ясуванню сутності сім'ї. Тому в основу визначення сім'ї повинні бути покладені лише головні ознаки, через які сім'я розглядалася б саме як юридичний феномен. Якщо виходити за межі визначення сім'ї, що встановлені в коментованій статті, то можна дійти висновку, що в юридичному розумінні сім'я — це об'єднання осіб, пов'язаних між собою спільністю життя та взаємними правами і обов'язками, що виникає з підстав, передбачених у законі.

Стаття 4. Право особи на сім'ю

1. Особа, яка досягла шлюбного віку, має право на створення сім'ї.

У випадках, передбачених частиною другою статті 23 цього Кодексу, сім'ю може створити особа, яка не досягла шлюбного віку.

2. Сім'ю може створити особа, яка народила дитину, незалежно від віку.

3. Кожна особа має право на проживання в сім'ї.

Особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

4. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя.

Коментована стаття має назву "Право особи на сім'ю". Положення статті фактично дублюють ст. 291 ЦК України, яка передбачає право на сім'ю як одне із особистих немайнових прав фізичної особи, які забезпечують її природне існування.

Коментована стаття встановлює три основні прояви права фізичної особи на сім'ю. Першим проявом є право особи на створення сім'ї. За загальним правилом, створити сім'ю має право особа, яка досягла шлюбного віку. Відповідно до ст. 22 СК шлюбний вік для жінки встановлюється у сімнадцять, а для чоловіка — у вісімнадцять років. Сім'ю також може створити особа, яка не досягла шлюбного віку, у випадку, якщо вона досягла чотирнадцяти років, укладення шлюбу відповідає її інтересам та існує відповідне рішення суду з цього приводу (ст. 23 СК).

Разом з тим, створення сім'ї не обмежується вступом в шлюб. Сім'я може створюватися одинокою особою шляхом усиновлення дитини. А відповідно до ст. 211 СК усиновлювачем може бути тільки повнолітня дієздатна особа. Отже реалізувати право на створення сім'ї може тільки особа, яка досягла повноліття (18 років).

Особа, яка народила дитину, незалежно від віку може створити сім'ю. Мова йдеться про сім'ю, членами якої буде ця особа (жінка) та народжена нею дитина. В даному випадку законодавець слушно застосував словосполучення "може створити", оскільки тільки факт народження дитини автоматично сім'ю не створює, оскільки жінка в силу ч. 3 ст. 143 СК має право залишити дитину в пологовому будинку або в іншому закладі охорони здоров'я.

Другим елементом права особи на сім'ю є право на проживання в сім'ї. Це право має особа незалежно від віку. Так право дитини на проживання в сім'ї конкретизується обов'язком її батьків або матері забрати її із пологового будинку (ст. 143 СК). Правда із загальних положень цієї статті містяться виключення (ч. 3 ст. 143 СК), перелік яких не є вичерпним, отже право дитини бути забраною із пологового будинку або іншого закладу охорони здоров'я не завжди гарантується.

Особа, яка має сім'ю, вправі проживати в тому самому місці, де живе її сім'я. Примусова ізоляція особи від сім'ї допускається тільки у випадках і в порядку, встановлених законом. Так, наприклад, до фізичної особи, підозрюваної у вчиненні злочину, може бути застосований запобіжний захід у вигляді взяття під варту (ст. 155 КПК). Кримінальний кодекс України передбачає такі види покарання за скоєні злочини, як позбавлення волі (ст. 63 КК), що також передбачає ізоляцію особи від її сім'ї.

Третім проявом права особи на сім'ю є її право на повагу до свого сімейного життя. Частина 4 коментованої статті має декларативний характер та запозичена із ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.50 р. В цілому "право на повагу" критикується дослідниками проблем особистих немайнових прав фізичної особи як таке, що не знає способів примусового здійснення та навіть загальних меж здійснення (Стефанчук Р. О. "Особисті немайнові права фізичних осіб у цивільному праві", Хмельницький, 2007. — с. 503). Разом з тим, конкретизацію права особи на повагу до свого сімейного життя можна знайти в інших нормах законодавства, зокрема, у ч. 5 ст. 5 СК та у ст. 292 ЦК, відповідно до яких ніхто не може втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Стаття 5. Державна охорона сім'ї

1. Держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім'ї.

2. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство.

3. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

4. Держава бере під свою охорону кожну дитину-сироту і дитину, позбавлену батьківського піклування.

5. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

Коментована стаття містить декларативні норми, закріплюючи один із найважливіших принципів сімейного права — державну охорону сім'ї. Положення частини 1 статті 5 СК дублює зміст частини 3 статті 51 Конституції України. Також загальні положення про державну охорону сім'ї містяться у Декларації про загальні засади державної політики України стосовно сім'ї та жінок, затвердженій Постановою Верховної Ради України від 5 березня 1999 року № 475-XIV, та у Концепції державної сімейної політики, схваленій Постановою Верховної Ради України від 17 вересня 1999 року № 1063-XIV.

Державна охорона сім'ї перш за все полягає у створенні державою нормативної бази, відповідно до якої здійснювалася б реальна підтримка сім'ї як соціального інституту, материнства, дитинства, створювалися б економічні та соціальні умови для розвитку української сім'ї. На сьогодні, крім вищевказаних нормативних актів, в Україні діють закони України "Про охорону дитинства", "Про державну допомогу сім'ям з дітьми", "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", "Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей" та інші.

Матеріальна підтримка материнства та батьківства на сьогодні здійснюється шляхом забезпечення можливості жінці брати відпустку у зв'язку із вагітністю та пологами (ст. 17 Закону України "Про відпустки"), відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (ст. 18 Закону України "Про відпустки"). Остання відпустка може також бути взята батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною, або особою, яка усиновила чи взяла під опіку дитину.

Стаття 12 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" встановлює розмір державної допомоги при народженні дитини. При отриманні допомоги слід керуватися Порядком призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, який затверджено постановою КМУ від 27.12.2001 р. № 1751.

Частини 3 та 4 коментованої статті кореспондують положенням Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року. Частина 5 коментованої статті є твердженням "від зворотного", яке по суті дублює положення ч. 4 ст. 4 СК щодо права на повагу до сімейного життя. Будь-яке втручання в сімейне життя особи заборонене. Виключенням є тільки випадки, коли втручання здійснюється на підставі Конституції України та інших нормативних актів, прийнятих у відповідності до Конституції України.

Стаття 6. Дитина

1. Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

2. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

1. Закон визначає одне з основних понять сімейного права — термін «дитина». Згідно з ч. 1 коментованої статті дитиною вважається особа до досягнення нею повноліття, тобто 18 років. Такий підхід відповідає загальним міжнародним нормам. Згідно із ст. 1 Конвенції про права дитини, дитиною є кожна людська істота до досягнення 18-річного віку, якщо за законом, застосовуваним до даної особи, вона не досягає повноліття раніше. Європейська конвенція про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996 р.) також застосовується до дітей, які не досягли 18 років.

В цивільному законодавстві особи до 18 років зазвичай не називаються дітьми (за виключенням небагатьох випадків, наприклад, ч. 2 ст. 25, ст. ст. 3183, 1241, 1261 ЦК України). Це поняття використовує в основному СК України. У той же час до осіб віком до 18 років у цивільному законодавстві не застосовується традиційна узагальнююча назва «неповнолітні». Це надає певних складнощів у застосуванні цих термінів. Сімейно-правовому поняттю «діти» в цивільному законодавстві дорівнює ускладнене визначення — «особи, які не досягли 18 років», а терміну «дитина» — «особа віком до 18 років».

2. В новому цивільному та сімейному законодавстві особи віком до 18 років вперше термінологічно поділяються на дві категорії — малолітні (до 14 років) та неповнолітні (від 14 до 18 років). Таким чином традиційний термін «неповнолітні» розповсюджується сьогодні лише на певну категорію осіб до 18 років, а саме — від 14 до 18 років. Таку заміну термінів важко визнати обґрунтованою. З одного боку вона порушує усталені традиції використання терміна «неповнолітні» як узагальнюючого, з іншого — не додає нічого нового за змістом до визначення осіб віком від 14 до 18 років.

З аналізу частини другої коментованої статті випливає, що цивільно-правове поняття «малолітня особа» цілком збігається з сімейно-правовим терміном «малолітня дитина», а «неповнолітня особа» — відповідно, з терміном «неповнолітня дитина».

3. В ч. 1 коментованої статті вказано, що особа, яка не досягла 18 років, має відповідний статус, а саме — статус дитини. На жаль, в цій нормі немає визначення того, що саме слід розуміти під статусом дитини. В теоретичному плані статус дитини має означати усю сукупність прав та обов'язків, які має особа, яка не досягла 18 років. Тому сімейно-правовий статус дитини може визначатися шляхом розгляду усієї сукупності прав та обов'язків, які сімейним законом передбачені для осіб віком до 18 років. Це права та обов'язки, які дитина має після народження в сфері особистих та майнових прав, в сфері захисту її прав тощо.

Певні права та обов'язки осіб до 18 років закріплюються також цивільним законодавством. Так, статус малолітніх осіб визначається сукупністю прав та обов'язків, визначених ст. ст. 31, 58, 221, 269, 272, 292, 295, 313, 405, 1178, 1181, 1261, 1268 ЦК України та іншими нормами цивільного законодавства. Цивільно-правовий статус неповнолітніх осіб закріплюється в ст. ст. 32, 33, 35, 59, 222, 269, 272, 292, 295,313,405, 1179, 1180, 1182, 1268 ЦК України та інших нормах законодавства.

Стаття 7. Загальні засади регулювання сімейних відносин

1. Сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами.

2. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками.

3. Сімейні відносини регулюються лите у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства.

4. Регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя.

5. Учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, замовними та іншими ознаками.

6. Жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї.

7. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, Іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

8. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

9. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

10. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

1. Коментована стаття визначає основні засади (принципи) регулювання сімейних відносин. В ній знаходять своє закріплення найбільш важливі, вихідні положення, що є своєрідною квінтесенцією норм сімейного закону. Основні засади регулювання сімейних відносин, що закріплені в ст. 7 СК України, пронизують усе сімейне законодавство і знаходять свій прояв в його окремих нормах.

Коментована стаття значною мірою відрізняється за своїм змістом від ст. 1 Кодексу про шлюб та сім'ю України 1969 р., яка свого часу також закріплювала основні завдання сімейного Закону. В новому СК України знайшли своє відображення принципово інші підходи до регулювання сімейних відносин. В ньому закріплена ціла низка нових принципів, що складають основу сучасного сімейного законодавства, — принцип регулювання сімейних відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками; принцип невтручання в сімейне життя; принцип приватності сімейного життя; принцип регулювання сімейних відносин на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

2. Можна вважати, що існує ще один принцип нового сімейного законодавства — це принцип пріоритету сімейного виховання дітей. Його закріплено в ч. 3 ст. 5 СК України, яка встановлює обов'язки держави по відношенню до сім'ї. Однак більш логічним було закріплення пріоритету сімейного виховання дітей серед основних засад регулювання сімейних відносин (ст. 7 СК України).

Цей принцип має особливе значення. За радянських часів вважалося, що сімейне виховання має бути успішно замінене більш ефективним громадським вихованням, що громадський догляд за дітьми дає значно кращі наслідки, ніж приватний, індивідуальний, ненауковий і нераціональний догляд окремих «люблячих», але неосвічених у справі виховання батьків, які не мають тих сил, коштів, засобів та установ, що їх має суспільство. Час пропагандистських декларацій минув.

Сьогодні не викликає сумнівів, що сім'я — це природна умова існування дитини, джерело її світогляду, культури, мови, тому саме сімейне, а не громадське виховання повинно мати пріоритет.

Визначення в ст. 7 СК України нових принципів регулювання сімейних відносин є свідченням величезних змін, які відбулися останнім часом у вітчизняному суспільстві, визнання сімейних відносин сферою приватного існування людини.

3. В ч. 1 коментованої статті визначено, що сімейні відносини регулюються Сімейним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами. По суті, це положення не можна віднести до основних засад регулювання сімейних відносин. Ця норма має інше змістовне навантаження та визначає основне джерело сімейно-правових норм, а не принцип (вихідне положення), з якого виходить сімейне законодавство при регулюванні відносин в сім'ї. Крім того, положення ч. 1 ст. 7 СК України не має узагальнюючого значення, оскільки сімейні відносини регулюються не лише нормами, що закріплені в нормативно-правових актах, а й іншими правовими регуляторами — міжнародними договорами України (ст. 13 СК України), договором сторін (ст. 9 СК України).

4. Принципово новим, можна сказати — революційним за своїм значенням, є закріплений в ч. 2 коментованої статті принцип регулювання сімейних відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Відомо, що за радянських часів регулювання відносин в сім'ї здійснювалося за допомогою прямих імперативних приписів, а можливість втілення засад самоорганізації та саморегулювання в сімейній сфері не визнавалася.

В літературі вважалося, що договори не є типовими для учасників сімейних відносин, а якщо вони і мають місце, то носять в основному безоплатний характер. Висловлювалася навіть думка про те, що юридичні акти суб'єктів сімейного права взагалі не належать за своїм характером до правочинів, у тому числі договорів, і виступають як особливий різновид правових актів.

Сьогодні є очевидним, що сувора регламентація відносин у сім'ї, здійснювана протягом ряду десятиліть, визначалася не природою цих відносин (принаймні в переважній більшості випадків), а факторами політичного та ідеологічного характеру. Насправді ж норми права невзмозі передбачити усі факти, що виникнуть в житті, визначити усі види поведінки особи в сім'ї. У зв'язку з цим закон повинен надавати можливість учасникам сімейних відносин за допомогою договорів створювати для себе власні міні-норми, спеціальні правила поведінки, на підставі яких будувати свої відносини на власний розсуд.

СК України закріпив новий загальний підхід до регулювання сімейних відносин, в якому правила, встановлені імперативними нормами, поступаються місцем диспозитивному регулюванню. Саме тому договір в сімейному праві набуває нового значення. В СК України безпосередньо закріплена ціла низка договорів, що укладаються учасниками сімейних відносин. Так, подружжя може укладати шлюбний договір (ст. ст. 92-103 СК), договори щодо умов та порядку надання взаємного утримання (ст. 78 СК), припинення права на утримання (ст. 89 СК). Батьки можуть укласти договори щодо здійснення ними батьківських прав та виконання обов'язків (ч. 4 ст. 157 СК), визначення місця проживання дитинну разі розірвання шлюбу, порядку участі у забезпеченні умов життя дитини того з батьків, хто буде проживати окремо (ч. 1 ст. 109 СК) тощо. Окрім поіменованих в сімейному праві можуть існувати й інші договори, які прямо законом не передбачені, однак за своїм змістом відповідають загальним засадам сімейного та цивільного законодавства (непоіменовані договори).

5. В ч. 3 коментованої статті закріплено принцип регулювання сімейних відносин лише в тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Цей принцип також можна визнати принципом нової формації, оскільки він вперше встановлює межі правового регулювання сімейних відносин. СК України виходить з того, що правовому впливу підлягають далеко не усі, а лише окремі види сімейних відносин, що є цілком правильним. Свого часу К. Кавелін відзначав: те, що становить психологічну, внутрішню, душевну сторону шлюбного союзу і шлюбних відносин, не підлягає законодавчим визначенням. Перекликається з цим і думка І.О. Покровського, що сфера шлюбних відносин — це та сфера, де мова йде про найбільш інтимні, внутрішні сторони людської особистості. У зв'язку з цим вільна особа покладе усі зусилля для того, щоб набути собі свободу духу і не складе зброї, доки не відвоює її у держави. Не лише більшість особистих відносин подружжя не підпадає під правовий вплив. Особисті відносини батьків та дітей, інших членів сім'ї та родичів також не можуть встановлюватися нормами закону і визначатися ними.

На жаль, закріплений в ч. 3 коментованої статті принцип, що встановлює межі регулювання сімейних відносин, далеко не завжди в подальшому втілюється в конкретних нормах СК України. По-перше, Кодекс явно переобтяжений суто моральними нормами, які не мають юридичного навантаження і не підкріплені відповідними засобами: правового впливу, що надає їм вигляду законодавчих побажань членам сім'ї (ст. ст. 51, 52, 54, 55 СК України). По-друге, в деяких випадках СК України містить норми, які регулюють відносини у тій частині, у якій це не можна визнати допустимим (ч. 2 ст. 49, ч. 2 ст. 50, ч. 2, ч. 3 ст. 56 СК України).

6. В ч. 4 коментованої статті закріплено принцип регулювання сімейних відносин з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя. За своїм змістом він співвідноситься з принципом недопустимості державного або будь-якого іншого втручання у сімейне життя, що закріплений в ст. 32 Конституції України, ст. 301 ЦК України.

Цей принцип є новим для вітчизняного сімейного права. В СРСР протягом десятиліть держава не визнавала сім'ю сферою приватного існування людини і вважала за необхідне проводити політику активного формування сімейних відносин, втручання в сімейні стосунки. Така політика проводилася за допомогою також і правових механізмів. Останнім часом в Україні в цілому послідовно проводяться декілька основних ідей, які спрямовані на втілення в життя світових стандартів ставлення до людини, до її прав та свобод І віддзеркалюють ті поступові зміни, що здійснюються в нашому суспільстві після визнання Україною незалежності. Це безпосередньо стосується розширення сфери приватного життя людини. Відповідно до ч. 4 ст. 7, ч. 5 ст. 5 СК регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимість свавільного втручання у сімейне життя. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

7. Закріплений в коментованій статті принцип певною мірою співвідноситься з розглянутим вище принципом регулювання сімейних відносин лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим (ч. 3 ст. 7 СК України). Однак між ними все ж існує різниця. В даному випадку увага акцентується на правах особи в сфері сімейних відносин — праві на особисту свободу, таємницю особистого життя тощо. У той час як в ч. 3 ст. 7 СК України визначаються саме межі правового регулювання сімейних відносин.

Незважаючи на це, певне змістовне перехрещення двох принципів відчувається. У зв'язку цим теза про те, що окремі норми СК України в деяких випадках регулюють відносини у тій частині, у якій це не можна визнати допустимим (ч. 2 ст. 49, ч. 2 ст. 50, ч. 2, ч. 3 ст. 56 СК України), в першу чергу пов'язана з тим, що ці норми не враховують права особи на таємницю особистого життя, свободу та недопустимість свавільного втручання у її сімейне життя. Іншими словами, закріплені в ч. 2 ст. 49, ч. 2 ст. 50, ч. 2, ч. 3 ст. 56 СК України норми, по-перше, регулюють подружні відносини в тій частині, у якій це не можна визнати допустимим, та, по-друге, порушують права особи на таємницю особистого життя.

8. Закріплений в ч. 5 коментованої статті принцип рівності учасників сімейних відносин базується на положенні ст. 21 Конституції України, відповідно до якого учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками. Цей принцип є традиційним для вітчизняного сімейного законодавства, яке завжди виходило з юридичної рівності учасників сімейних відносин (ст. 4 КпШС України 1969 р.).

Сьогодні цей принцип вбачається природним і таким, що не викликає жодних сумнівів. Однак треба пам'ятати, що принцип рівності учасників сімейних відносин є результатом тривалих пошуків справедливої побудови відносин в сім'ї. Не буде перебільшенням сказати, що він став результатом багатовікового розвитку людства, яке дійсно вистраждало право людини вільно створювати сімейні відносини незалежно від раси, кольору шкіри, етнічного та соціального походження. Поступово людство відкидало заборони щодо будь-яких «нерівних» шлюбів, засади підкори дружини перед чоловіком, дитини перед батьками. В сучасному розумінні члени сім'ї — це рівні та вільні особи, які мають право будувати свої сімейні відносини на власний розсуд.

Спостерігаються істотні відмінності в темпах, ефективності та послідовності втілення цього принципу в світі. Незважаючи на це, минуле сторіччя відзначене прогресивними змінами в сім'ї практично в усіх країнах. Свідченням цього служать прийняті або ратифіковані всіма розвинутими країнами міжнародні документи, що закріплюють правовий статус і основні права жінок і дітей у сім'ї. Так, наприклад, у прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 р. Загальній декларації прав людини закріплено положення про рівність прав і свобод усіх осіб, незалежно від їх статі (ст. 6). Існує чимало міжнародних документів, що безпосередньо закріплюють права і свободи жінки та дітей у різних сферах життя, в тому числі і в сім'ї, та передбачають гарантії їх здійснення. Досить назвати Конвенцію про права дитини; Декларацію про ліквідацію дискримінації щодо жінок, проголошену Генеральною Асамблеєю ООН 07.11.1967 р.; Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права, прийнятий Генеральною Асамблеєю ООН 16.12.1966 р.; Декларацію про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту та благополуччя дітей, особливо при передачі дітей на виховання та їх усиновленні на національному і міжнародному рівнях, прийняту Генеральною Асамблеєю ООН 03.12.1986 р. та інші.

9. Відомо, що протягом багатьох століть правовий статус дитини в першу чергу визначався наявністю або відсутністю шлюбу її батьків. Так звані «позашлюбні» діти розглядалися як особи «другого ґатунку». Треба відзначити, що на законодавчому рівні цьому ганебному розподілу дітей було покладено край першими післяреволюційними законодавчими актами — Декретом ЦВК та СНК РРФСР від 18,12.1917 р. (ст. 10) та Кодексом законів про акти громадянського стану, шлюбне, сімейне та опікунське право, прийнятим ВЦИК РРФСР 16.09.1918 р. (ст. 133). В них було вказано, що основою сім'ї визнається дійсне походження дитини. Ніякого розходження між шлюбним та позашлюбним спорідненням не встановлюється. Діти, батьки яких не одружені між собою, в усьому прирівнюються в правах з дітьми, що народилися від осіб, які одружені. Аналогічне правило було закріплене в ст. 93 Кодексу законів про акти громадянського стану, про сім'ю та опіку 1919 р., який не набрав чинності внаслідок воєнних дій на території України, та ст. 1 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб та акти громадянського стану УСРС 1926 р. Таким чином найбільш одіозна підстава нерівності дітей була зруйнована. Принцип рівності дітей незалежно від наявності шлюбу між батьками було закріплено в ст. 57 КпШС України 1969 р. Знайшов він своє підтвердження і в чинному СК України 2002 р. (ст. 142).

Засади рівності встановлюються не лише стосовно дітей, народжених у шлюбі або поза ним. У ст. 3 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 р. сказано: усі діти на території України, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров'я та народження дітей і їхніх батьків (чи осіб, які їх замінюють) або будь-яких інших обставин, мають рівні права і свободи, визначені нормативно-правовими актами.

Діти визнаються рівними по відношенню до усіх інших учасників сімейних відносин. Зрозуміло, що у психічному, соціальному, економічному сенсі батьки та діти, усиновлювачі та усиновлені, опікуни та підопічні особи не є рівними. В життєвому розумінні важко порівняти маленьку дитину та її батьків, які є дієздатними та дорослими особами. Разом з тим в юридичному сенсі ці особи визнаються рівними, оскільки в їх відносинах відсутні засади влади і підкори. Батьки не лише не мають влади над дітьми, а й розглядаються як зобов'язані особи, на яких покладаються обов'язки щодо виховання, утримання дитини та всебічного захисту її інтересів.

10. Таким чином основний вектор багатовікової еволюції сімейних відносин спрямований на неухильне розширення демократичних принципів побудови сім'ї. У зв'язку з чим однією з основних засад сучасного сімейного законодавства є принцип повної рівності усіх учасників сімейних відносин. Однак ставити крапку на такій оптимістичній ноті, очевидно, передчасно. Проблема правового становища особи в сім'ї має не одну площину і, на жаль, не обмежується лише формальним проголошенням рівності прав дружини та чоловіка і визнанням необхідності підвищеного захисту інтересів дітей. В економічному плані положення жінки та чоловіка далеко не завжди може визначатися як рівне, оскільки народження і виховання дитини неминуче тягне за собою проблеми з працевлаштуванням, набуттям професії, підвищенням професійного рівня, а, значить, і загальним рівнем їх добробуту. Діти в силу свого віку в цілому є найбільш вразливими особами, які потребують опіки. У зв'язку з цим недостатньо проголосити принцип рівності прав усіх учасників сімейних відносин. Його реальне здійснення можливе лише за наявності надійних соціально-економічних гарантій, забезпечення яких передбачає високий рівень розвитку і стабільності суспільства, а також загальну соціальну спрямованість політики держави.

11. Певною деталізацією попереднього принципу за суб'єктним складом є закріплений в ч. 6 ст. 7 СК України принцип юридичної рівності жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Цей принцип також є традиційним для сімейного права, однак останнім часом він набув дещо нового забарвлення, пов'язаного з реалізацією в сучасному законодавстві принципу тендерної рівності. Як відзначається в літературі, термін «тендер» «має конструкцію, що складається з індивідуальних і суспільних уявлень про місце і роль особи в суспільстві, при цьому кожна особа обов'язково належить до чоловічої або жіночої статі (групи, виду, роду)». Тому сенс тендерного підходу полягає не у формальному поділі людей на дві статі, а у визначенні двох основних моделей людської поведінки, світогляду та світосприйняття.

Право ж намагається визначити ті грані відносин жінки та чоловіка, в яких необхідно закріпити їх рівність та взаємну непідпорядкованість. Треба, однак, відзначити, що рівність прав жінки та чоловіка не означає їх однаковості. В деяких випадках в сімейному праві враховуються біологічні, статеві особливості чоловіка та жінки. Так, чоловік немає деяких прав, які за своєю природою можуть належати тільки жінці і, навпаки, жінка не набуває прав, які належать чоловікові. Наприклад, дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності (ст. 84 СК), суттєві особливості має порядок встановлення батьківства та материнства тощо. Разом з тим врахування біологічних особливостей чоловіка та жінки не надає юридичних переваг тій чи іншій особі в сімейних відносинах, а тим більше не підпорядковує їх одне одному. Таким чином, під рівністю чоловіка та жінки в сімейних відносинах розуміється саме рівність (відсутність влади та підкори), а, не однаковість належних їм прав та обов'язків.

12. В ч. 7 коментованої статті закріплений принцип забезпечення здійснення прав дитини, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

В світі основним принципом ставлення до дитини вважається принцип найвищих інтересів дитини, В Преамбулі Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996 р.) визначено, що держави, які підписали цю Конвенцію, переконані, що діти повинні мати можливість здійснювати свої права, У зв'язку з цим права та найвищі інтереси дітей мають підтримуватися. Існує ціла низка міжнародних документів, що закріплюють права дитини та особливий захист її прав а інтересів. В першу чергу це Декларація прав дитини (Резолюція 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 р.) та Конвенція про права дитини (прийнята резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 р.). Конвенцію ратифіковано відповідною Постановою ВР № 789-ХІІ від 27.02.91 р. Дата під які перебувають за кордоном, та маючи намір забезпечити засоби для вирішення таких проблем, сторони домовляються про об'єднання своїх зусиль. Метою цієї Конвенції є спрощення стягнення аліментів, на які особа, яка перебуває на території однієї з Договірних Сторін, заявляє своє право до іншої особи, яка підпадає під юрисдикцію іншої Договірної Сторони. Приєднання України до Конвенції про стягнення аліментів за кордоном є важливим кроком для забезпечення прав дітей на отримання аліментів на їх матеріальну підтримку.

В Україні дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та міжнародними договорами. У зв'язку з цим міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини і згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, визнаються частиною національного сімейного законодавства України (ч. 1 ст. 13 СК України).

13. В сімейному законодавстві закріплений принцип максимального забезпечення прав та інтересів дітей та непрацездатних членів сім'ї. Ці категорії осіб вважаються найбільш незахищеними і такими, що потребують особливої підтримки.

В Декларації прав дитини та Преамбулі Конвенції про права дитини зазначається, що дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. СК України передбачає цілу низку норм, що закріплюють особливий правовий статус дитини та спрямовані на забезпечення її прав та інтересів. Діти мають право на виховання та утримання. їх інтереси забезпечуються як батьками, так і іншими членами сім'ї та родичами. За відсутності у дитини сім'ї та неможливості її передачі в прийомну сім'ю, вона передається під опіку державних органів.

Однак на сьогодні не можна вважати, що мета максимально можливого урахування інтересів дітей досягнута. Верховною Радою України 7 червня 2005 року були проведені парламентські слухання, присвячені проблемам охорони сім'ї. Постановою Верховної Ради України № 2894-ІУ від 22 вересня 2005 р. були схвалені відповідні Рекомендації парламентських слухань «Забезпечення прав дітей в Україні. Охорона материнства та дитинства». В Рекомендаціях зокрема відзначено, що, ратифікувавши Конвенцію ООН про права дитини, Україна взяла на себе зобов'язання вжити необхідних законодавчих, адміністративних та просвітницьких заходів щодо забезпечення прав та інтересів дітей. Однак на цьому шляху існує ще багато невирішених проблем. Однією з найгостріших є проблема багатодітних та неповних сімей, чверть з них (близько 100 тисяч дітей) потребує додаткової соціальної допомоги. Підтримки потребують також молоді сім'ї. Заданими статистики, в таких сім'ях народжується близько 80 відсотків дітей. Особливої уваги з боку держави та суспільства потребують сім'ї, в яких виховуються діти-інваліди, діти, хворі на туберкульоз та ВІЛ-інфіковані діти. На здоров'я дітей продовжують серйозно впливати також наслідки Чорнобильської катастрофи. Невтішною залишається загальна ситуація в країні. Протягом останніх років в Україні спостерігається тенденція до зменшення дитячого населення. Незважаючи на те, що за останні два роки народжуваність дещо зросла, демографічна ситуація в країні залишається кризовою. Вказане свідчить про необхідність формування національного механізму підтримки сімей з дітьми, створення загальнодержавних програм стосовно сім'ї, дітей та молоді.

Таким чином принцип максимального забезпечення прав та інтересів дітей є загальним. Його реалізація передбачає цілу низку засобів соціального економічного та освітнього характеру. У свої чергу СК України пропонує своє засоби реалізації цього принципу, створюючи правові механізми забезпечення інтересів дитини в сім'ї.

14. В СК приділена також увага непрацездатним членам сім'ї-інвалідам І, II, III групи, особам пенсійного віку, які згідно з законом набувають відповідних сімейних прав. Так, закон зобов'язує одного з подружжя надавати матеріальну допомогу другому з подружжя, який є непрацездатним за час шлюбу (ст. 75 СК), або після розірвання шлюбу (ст. 76 СК); працездатних дітей утримувати своїх непрацездатних батьків (ст. 202 СК України); надавати батькам гроші на покриття витрат, пов'язаних з лікуванням та доглядом (ст. 206 СК України); онуків та правнуків утримувати бабу, діда, прабабу, прадіда (ст. 264, ст. 266 СК). Закон передбачає права й інших непрацездатних членів сім'ї (ст. 270, ст. 271 СК).

Норми, що закріплюють права та законні інтереси непрацездатних членів сім'ї, передбачені також нормами житлового, цивільного законодавства, законодавства про соціальне забезпечення тощо.

Якщо права та інтереси непрацездатних членів сім'ї не забезпечуються зобов'язаними особами, вони можуть бути примушені до цього за допомогою спеціальних правових засобів.

15. Вперше в СК України отримав своє закріплення принцип регулювання сімейних відносин на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9 ст. 7 СК України). Вказана норма перекликається з п. 6 ст. 3 ЦК України, в якому справедливість, добросовісність та розумність визначені як один із загальних принципів цивільного законодавства. На жаль, в СК України цей принцип не знайшов свого більш детального висвітлення або логічного продовження.

16. Справедливість є загальним принципом права, хоча визначення сутності цього поняття є вкрай складним. Ж. Бержель, наприклад, зазначає, що існує багато інтерпретацій поняття справедливості і що, залежно від конкретного випадку, право застосовує ту чи іншу з цих інтерпретацій. В загальному розумінні справедливість означає правильне, об'єктивне, неупереджене ставлення до іншої особи, врахування її інтересів або рівновагу між протилежними інтересами. Саме таким чином повинні поводитися учасники сімейних відносин. Особа, яка діє справедливо, має враховувати інтереси інших членів сім'ї, ставитися до них з повагою та терпінням. Той з батьків, з яким залишається дитина після розлучення, буде діяти справедливо, якщо сприятиме спілкуванню дитини з тим із батьків, хто проживає окремо. Справедливою буде поведінка одного з колишнього подружжя, який вирішив надавати матеріальну підтримку другому з подружжя, з яким він до розлучення прожив разом багато років. Виходячи з принципу справедливості суди мають вирішувати сімейно-правові спори, органи опіки та піклування — забезпечувати інтереси найбільш незахищених учасників сімейних відносин тощо.

17. В літературі зазначалося, що поняття добросовісності по суті, співпадає з поняттям невинності, у той час як недобросовісність є синонімом винуватості. Таким чином юристи намагаються підійти до визначення добросовісності через відому та розвинуту в цивільному праві теорію вини. Можливо, це і не найкращий в теоретичному плані підхід, оскільки з точки зору формальної логіки одне з двох понять, які мають однаковий зміст, без сумніву, є зайвим. Однак в суто практичному плані цей підхід має свої переваги, оскільки усуває необхідність створення додаткової (поряд з виною) юридичної конструкції.

В сімейному праві немає власної, відмінної від цивільно-правової, теорії вини. Тому для визначення добросовісності поведінки учасника сімейних відносин можна застосовувати цивільно-правові підходи (ст. 614 ЦК України). Можна дійти висновку, що особа буде вважатися такою, що діяла добросовісно, якщо в її діях не було вини — умислу або необережності. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Для логічного продовження принципу добросовісності в сімейному праві не було б зайвим закріплення в СК України презумпції добросовісності та розумності дій учасників сімейних відносин, як це має місце в цивільному законі (ч. 5 ст. 12 ЦК України).

18. Передбачається, що дії учасників сімейних відносин будуть також відповідати принципу розумності. Поняття «розумний» є зрозумілим не лише для фахівців в сфері права. Розумною вважається особа, яка діє обачливо, виважено, з урахуванням усіх обставин справи. Зрозуміло, що вимагати розумності в поведінці можна не від усіх учасників сімейних відносин, а лише від тих, які мають достатній обсяг дієздатності. Тому вимога до розумності в діях в першу чергу спрямована на них. Не викликає сумніву, що батьки, які управляють майном малолітньої дитини, мають діяти розумно та добросовісно. У зв'язку з цим було доцільно доповнити ст. 177 СК України відповідною вказівкою.

19. Коментована стаття має також посилання на. моральні засади суспільства. На відміну від таких понять як «добросовісність» та «розумність», які вказав лише в ст. 7 СК України, «моральні засади суспільства» згадуються в СК Україні неодноразово. Причому діапазон посилань на моральні засади суспільства достатньо широкий. Так, учасники сімейних відносин можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (ч. 1, ч. 2 ст. 9 СК України); при вирішенні сімейного спору суд може врахувати місцевий звичай, а також звичай національної меншини, якщо вони суперечать моральним засадам суспільства (ст. 11 СК); дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин (ч. 2 ст. 56 СК); сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства (ч. 5 ст. 97 СК); суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства; батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону та моральним засадам суспільства (ч. 3 ст. 151 СК).

Незважаючи на таке широке застосування, СК не надає визначення поняттю «моральні засади суспільства». В літературі зазначалося, що «використовуючи поняття «моральні засади», законодавець тим самим визнає реальність загального етичного порядку, в якому окремі соціальні інститути отримують свій сенс та характерні ознаки». Однак навіть таке пояснення не надає остаточної ясності. По-перше, важко визначити однозначно, що таке «загальний етичний порядок». По-друге, важко погодитися з тим, що існування загального етичного порядку взагалі можливе. Г.Кельзен свого часу наголошував на неможливості існування абсолютної моралі, «Моралі» з великої літери. За його словами, «коли правовий порядок визначається як моральний чи неморальний, справедливий чи несправедливий, тим самим визначається й відношення правового порядку до однієї з багатьох моральних систем, а не до Великої Моралі, а отже, виноситься лише відносне й аж ніяк не абсолютне ціннісне судження».

Є.О. Харитонов правильно зазначає, що «формулювання СК тут є дещо неточним, оскільки має враховуватися не тільки моральність усього суспільства, але й тієї його особливої частини, до якої належать учасники певних відносин (наприклад, з національної меншини)». В цьому сенсі треба згадати не лише національні меншини, а й сексуальні меншини, які в першу чергу підкреслюють відсутність єдиного для усіх членів суспільства етичного порядку та існування в сучасному світі різних етичних уявлень (див. коментар до ст. 3 СК України).

20. Одним з основних принципів сімейного права є всебічний захист прав та інтересів учасників сімейних відносин (ч. 10 ст. 7 СК України). Особа має право на захист свого сімейного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суб'єктивне сімейне право на захист — це законодавчо забезпечена можливість уповноваженої особи використовувати правоохоронні засоби для відновлення свого порушеного права або його визнання, а також здійснювати власні дії, спрямовані на захист свого права та інтересу або права та інтересу іншої особи без звернення до відповідних юрисдикційних органів.

21. Хоча в коментованій статті йдеться лише про судовий захист сімейних прав, поняття захисту в сфері сімейних відносин має більш широкий обсяг. Існує дві основні форми захисту сімейних прав: а) юрисдикційна; б) неюрисдикційна (самозахист). Юрисдикційна форма захисту — це діяльність уповноважених державою органів щодо захисту сімейних прав та інтересів учасників сімейних відносин. До органів, які здійснюють такий захист належать: суд, органи опіки та піклування, нотаріус та прокурор.

В ч. 5 ст. 55 Конституції України закріплено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Неюрисдикційна форма захисту сімейних прав — це дії фактичного характеру, які учасник сімейних відносин вчиняє для захисту свого права та інтересу або права та інтересу іншої особи без звернення до відповідних юрисдикційних органів. В СК міститься спеціальна вказівка на те, що батьки мають право на самозахист своєї дитини (ч. 1 ст. 154 СК). Якщо на думку батьків, дитині загрожує небезпека, вони можуть здійснити певні фактичні дії, спрямовані на її захист: змінити місце проживання дитини, припинити її спілкування з певною особою, здійснити конкретні заходи щодо охорони дитини на вулиці, під час її повернення додому тощо.

Немає підстав відкидати можливість застосування в процесі самозахисту сімейних прав і деяких способів, які передбачені Цивільним кодексом України, зокрема необхідної оборони (ст. 1169 ЦК), притримання речі (ст. ст. 594–597 ЦК), односторонньої відмови від зобов'язання (ст. 615 ЦК). Як правильно відзначає З.В. Ромовська, у разі викрадення дитини батьки мають право на її відібрання за допомогою сили, якщо при цьому не будуть здійснені дії, заборонені законом. Якщо при цьому буде завдана майнова шкода особі, яка викрала дитину, питання буде вирішуватися шляхом застосування норм ЦК.

22. Захист сімейних прав та інтересів в першу чергу здійснюється судом (див. коментар до ст. 18 СК України). Конкретні способи отримання такого захисту залежать від віку та стану особи, яка його потребує. Перш за все треба відзначити, що законодавство містить цілу низку заходів підвищеного захисту прав та інтересів дітей. Так, захист дітей здійснюється їхніми батьками (ст. 154 СК), іншими родичами — бабою, дідом, сестрою, братом, мачухою, вітчимом (ст. ст. 258, 262 СК) або іншими особами, які виховують дитину — опікуном, патронатним вихователем (ст. ст. 249, 255 СК), прийомними батьками (ч. 2, ч. 4 ст. 256-2 СК), батьками вихователями дитячого будинку сімейного типу (ч. 2, ч. 4 ст. 256-6 СК). Особа, яка досягла 14 років має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свої права або інтересу (ч. 1 ст. 18 СК). СК передбачає пріоритетний захист непрацездатних членів сім'ї і містить спеціальні юридичні механізми, які дозволяють здійснити цей захист найбільш повним чином. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін.

23. Захист сімейних прав та інтересів здійснюється також органами опіки піклування, У випадках, передбачених законом, особа має право на попереднє звернення до цих органів, рішення яких є обов'язковим (ч. 1, ч. 2 ст. 19 СК). Участь органу опіки та піклування є обов'язковою при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним (ч. 4 ст. 19 СК). Важливою функцією органів опіки і піклування є захист прав та інтересів дітей при розгляді спорів, пов'язаних з їх вихованням. Наприклад, за заявою матері або батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування і продовжує чинити перешкоди спілкуванню дитини з другим із батьків, останній має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод (ч. 1 ст. 158, ч. 1 ст. 159 СК).

Органи опіки та піклування беруть активну участь в процесі влаштування дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлюють опіку та піклування, здійснюють контроль за дотриманням прав дитини, в разі необхідності звільняють опікуна та піклувальника від їх обов'язків (гл. 19 СК); проводять облік дітей, які бажають усиновити дитину (ст. 215 СК); звертаються до суду з позовом про скасування усиновлення чи визнання його недійсним (ст. 24 °CК); укладають договір про патронат та здійснюють нагляд за його виконанням патронатними вихователями (гл. 2 °CК).

Відповідно до ст. 18 ЦК захист цивільних прав здійснюється нотаріусом шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким шляхом нотаріус здійснює захист і сімейних прав. Наприклад, батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину. У разі невиконання одним із батьків свого обов'язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса (ст. 189 СК). Це означає, що у разі невиконання договору однією стороною друга сторона може захищати свої права у спрощеному порядку, не звертаючись до суду. Нотаріус робить на борговому документі виконавчий напис, який є підставою для примусового стягнення заборгованості. Такий правовий механізм діє і в інших випадках (ст. 78 СК).

Функції захисту сімейних прав здійснює також прокурор. Прокурор має право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним (ст. 42 СК); позбавлення батьківських прав (ст. 165 СК); відібрання дитини без позбавлення батьківських прав (ч. 2 ст. 17 °CК); скасування усиновлення чи визнання його недійсним (ст. 24 °CК) тощо. В деяких випадках прокурор здійснює захист сімейних прав безпосередньо, без звернення до суду. Так, відповідно до ч. 2 ст. 17 °CК у виняткових випадках при безпосередній загрозі для життя або здоров'я дитини прокурор має право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків.

Стаття 8. Застосування до регулювання сімейних відносин Цивільного кодексу України

1. Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

1. В коментованій статті визначається порядок застосування до сімейних відносин норм цивільного законодавства. Вона має принципово важливе значення. Закріплення цієї норми в СК України є свідченням недостатності норм сімейного законодавства для регулювання сімейних відносин, тому застосування норм ЦК є цілком виправданим. Хоча сімейні відносини і мають суттєві особливості, все ж таки за своєю природою вони належать до цивільно-правових відносин,

Немає підстав для дублювання в СК України норм, які визначають сутність таких правових категорій, як правосуб'єктність, зобов'язання, правочини, строки, відповідальність тощо. Норми ЦК та СК України — це єдина цивілістична нормативна матерія. З урахуванням цього при регулюванні сімейних відносин повною мірою можуть застосовуватися основні цивільно-правові конструкції.

У зв'язку з цим треба підкреслити один суттєвий момент. В літературі нерідко вказується, що норми ЦК України застосовуються до регулювання сімейних відносин субсидіарно. Таке твердження є справедливим лише у тому разі, коли сімейне право визнається самостійною галуззю права поряд з цивільним правом, оскільки субсидіарне застосування — це міжгалузева аналогія. При визнанні сімейного права підгалуззю цивільного права про субсидіарне застосування норм ЦК мова не йтиме, оскільки в такому розумінні масив цивільно-правових норм визнається єдиним з внутрішнім поділом на окремі підгалузі. Тому норми ЦК застосовуються до регулювання сімейних відносин не субсидіарно, а безпосередньо.

Норми Сімейного та Цивільного кодексів нерозривно пов'язані між собою. Це Кодекси нової історичної формації, які мають єдине коріння — сферу приватного життя людини, свободу волі, рівність і майнову самостійність учасників відносин.

2. Треба відзначити, що коментована стаття зазнала змін. Сьогодні вона існує в редакції Закону № 524-У від 22.12.2006 р. «Про внесення змін до Сімейного та Цивільного кодексів України». Якщо в первісній редакції було закріплено, що норми ЦК застосовуються лише до майнових відносин членів сім'ї, які не врегульовані СК, то в новій редакції міститься інше правило: якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовані СК України, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Це доповнення СК має принципово важливе значення. На рівні закону визнано, що норми цивільного законодавства можуть застосовуватися до регулювання не лише майнових, а й особистих відносин в сім'ї. Такий підхід є цілком виправданим. Дійсно, в ЦК України закріплені норми, що визначають загальний цивільно-правовий статус особи, основні особисті права людини, порядок охорони та захисту цих прав. ЦК України визначає сферу приватного існування людини в суспільстві, межі, які публічна влада не може перетинати за будь-яких обставин.

Сімейні права особи є окремою складовою загального цивільно-правового статусу. Тому, якщо певні особисті немайнові сімейні відносини не врегульовані СК України, то вони можуть бути врегульовані відповідними нормами ЦК України. Враховуючи єдину приватно-правову природу цивільних та сімейних відносин, можна стверджувати, що суперечностей між суттю цивільних та сімейних відносин не існує.

3. В коментованій статті закріплена загальна вказівка щодо можливості застосування до регулювання сімейних відносин норм ЦК України. Окрім цього в окремих бланкетних нормах СК України закріплюються відсилки до Цивільного кодексу. Так, відповідно до ЦК України обчислюються строки, встановлені в СК України (ст. 12 СК); застосовується позовна давність (ч. 2 ст. 2 °CК); здійснюється співвласниками розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу (ч. 2 ст. 68 СК). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (ч. 4 ст. 71 СК). Той із подружжя, хто став непрацездатним у зв'язку з протиправною поведінкою другого з подружжя, має право на утримання незалежно від права на відшкодування шкоди відповідно до ЦК України (ч. 6 ст. 75 СК). Шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених ЦК України (ст. 103 СК). Неповнолітня дитина розпоряджається доходом від свого майна відповідно до ЦК України (ч. 2 ст. 178 СК), неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпоряджання ними відповідно до ЦК України (ч, 2 ст. 179 СК). Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених ЦК (ч. 3 ст. 243 СК); цивільні права та обов'язки опікуна, піклувальника встановлюються ЦК України (ч. 4 ст. 249 СК); опіка та піклування над дитиною припиняється у випадках, встановлених ЦК (ст. 25 °CК); особа також може бути звільнена від обов'язків опікуна або піклувальника дитини у випадках, передбачених ЦК України (ст. 251 СК).

4. Нерозривний зв'язок двох нормативних актів — Сімейного та Цивільного кодексів — знайшов свій прояв в процесі набрання ними чинності. Відомо, що прийнятий 10.01.2002 р. СК України мав набрати чинності з 1.01.2003 р. Однак пізніше Верховного Радою було прийнято рішення про відкладення цього терміну на один рік, та його «прив'язку» до ЦК України. Перенесення цієї дати на один рік мало серйозні підстави. Серед аргументів було зокрема те, що сімейні відносини регулюються не лише нормами СК, а й ЦК України. При вирішенні питань щодо майнових відносин подружжя, застосування позовної давності, визнання шлюбного договору недійсним, установлення опіки та піклування над дітьми мають застосовуватися норми ЦК. Посилання на нього містяться зокрема у статтях 8, 20, 71, 75, 103, 178, 179, 243, 249–251 СК. За цих обставин для запобігання виникненню прогалини в законодавстві, що негативно вплине на захист прав та свобод людини і громадянина через неможливість вирішення тих чи інших питань, які виникатимуть у сімейних відносинах, пропонується вводити в дію обидва Кодекси одночасно. У зв'язку з цим Законом № 407-ІУ від 26.12,2002 р. було постановлено, що Сімейний кодекс України набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України.

Стаття 9. Регулювання сімейних відносин за домовленістю (договором) сторін

1. Подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім'ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

2. Особи, які проживають однією сім'єю, а також родичі за походженням, відносини яких не врегульовані цим Кодексом, можуть врегулювати свої сімейні (родинні) відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі. Такий договір є обов'язковим до виконання, якщо він не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів України та моральним засадам суспільства.

1. Згідно з ч. 1 коментованої статті учасники сімейних відносин можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором). Як вже підкреслювалося, договірне регулювання сімейних відносин визначається в якості однієї з основних засад сучасного сімейного права (ч. 2 ст. 7 СК України). Визначаючи сімейне право як підгалузь цивільного права, сімейно-правові договори можна розглядати як окрему групу цивільно-правових договорів, що мають свою специфіку.

Сімейно-правовими можна вважати договори, що укладаються фізичними особами і спрямовані на встановлення, зміну або припинення сімейних прав та обов'язків. У зв'язку з цим не можна віднести до сімейно-правових усі без виключення договори, що закріплені в СК України. Так, договір про патронат має інший суб'єктний склад та особливу правову природу. Згідно із ст. 252 СК України сторонами договору про патронат є юридична особа — орган опіки та піклування та патронатний вихователь. Орган опіки та піклування не набуває за цим договором сімейних прав та обов'язків. Більш того, по відношенню до другої сторони договору він має певні контролюючі функції, що не відповідає природі сімейно-правового договору.

2. В коментованій статті зазначені два терміни — «домовленість» та «договір», причому останній розміщено в дужках. Зазвичай такий текстовий прийом застосовується для визначення двох рівнозначних за змістом понять. Однак авторка СК України — З.В. Ромовська проводить між ними різницю. Зокрема, вона зазначає, що «домовленість» — це щоденні дрібні сімейні договори, поряд з якими існують ще й «серйозні» договори. В останньому випадку мова йде про договори в повному розумінні цього слова. Введення поділу договорів на домовленості та власне договори важко визнати за доцільне. Зайвим та невиправданим вбачається одночасне застосування в СК України двох термінів із різним значенням, оскільки це розмиває зміст кожного з них. Крім того, безпосередньо в СК України допускається термінологічна нечіткість. Так, в назві ст. 89 СК йдеться про домовленість (не договір) подружжя щодо припинення права на утримання. Однак в самому тексті вже вказано про договір про припинення права на утримання, який ще й має бути нотаріально посвідчений та підлягає державній реєстрації.

Такий підхід є неприйнятним також тому, що в ЦК України, який визначає поняття будь-якого цивільно-правового договору, договір визначається саме як домовленість двох або більше сторін (ч. 1 ст. 626). У зв'язку з цим в подальшому мова буде йти про сімейно-правові договори, а не про буденні дрібні сімейні домовленості, що не мають юридичного навантаження.

3. Класифікація сімейно-правових договорів може проводитися за різними критеріями.

З точки зору відносин, які врегульовуються договором, самі сімейно-правові договори можна поділити на дві групи: а) договори, що регулюють сімейні відносини, які врегульовані СК України; б) договори, що регулюють сімейні відносини, які не врегульовані СК України. Така класифікація випливає із змісту коментованої статті. Зокрема, в ч. 1 вказаної норми зазначається, що сторони можуть врегулювати за домовленістю (договором) ті відносини, які вже врегульовані СК України. Виходячи з цього, можна дійти висновку, що сторони в договорі можуть відступити від тих правил, які знайшли своє закріплення в СК України, і встановити для себе інші норми поведінки. Наприклад, в договорі про надання утримання, на відміну від закону (ст. 75 СК України), подружжя може передбачити, що сплата утримання буде надаватися незалежно від наявності непрацездатності одного з подружжя.

Сторони можуть також укласти договір, що регулює відносини, які не врегульовані законом. В цьому випадку буде мати місце автономне регулювання сімейних відносин. Далеко не усі сімейні за свою природою відносини визначаються законом. У зв'язку з цим сторони можуть внормувати відносини, які не отримали законодавчого визначення на власний розсуд. Наприклад, наречені можуть укласти договір щодо влаштування весілля, здійснення весільної подорожі тощо.

З точки зору законодавчої визначеності сімейні договори можуть бути поділені на: а) поіменовані (визначені в законі) договори; б) непоіменовані (не визначені в законі, однак такі, що не суперечать загальним засадам цивільного та сімейного законодавства та моральним засадам суспільства). До першої групи належать усі договори, що прямо передбачені в СК України. До непоіменованих можуть належати договори, зміст яких повністю визначається самими сторонами (наприклад, договір наречених щодо визначення правового режиму весільних подарунків).

В залежності від суб'єктного складу їх учасників можна виділити наступні групи сімейно-правових договорів: 1) договори подружжя; 2) договори осіб, які проживають однією сім'єю; 3) договори батьків щодо виховання та утримання дитини; 4) договори між батьками та дітьми; 5) договори родичів.

З аналізу норм СК України можна визначити наступні види сімейно-правових договорів.

1) Договори подружжя:

а) договори подружжя щодо їх майна:

• договір про відчуження одним із подружжя на користь іншого з подружжя своєї частки в праві спільної власності подружжя без виділу цієї частки (ч. 2 ст. 64 СК);

• договір про визначення порядку користування майном (ст. 66 СК);

• договір про поділ майна подружжя (ст. 69, ст. 7 °CК);

• договір про виділ частки одного із подружжя зі складу всього подружнього майна (ч. 2 ст. 69 СК).

б) договори подружжя про надання утримання:

• договір про надання утримання (ст. 78 СК);

• договір про припинення права на утримання замість набуття права власності на нерухоме майно або одержання одноразової грошової виплати (ст. 89 СК).

в) шлюбний договір (ст. ст. 92 — 103 СК).

2) Договори осіб, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу:

• договір про визначення правового режиму майна (ст. 74 СК);

• договір про припинення права на утримання (ч. 3 ст. 91, ст. 89 СК).

3) Договори батьків щодо виховання та утримання дитини:

• договір про визначення місця проживання дитини у разі розірвання шлюбу та порядку участі у забезпеченні умов життя дитини того з батьків, хто буде проживати окремо (ч. 1 ст. 109 СК);

• договір подружжя про розмір аліментів на дітей після розірвання шлюбу (ч. 2 ст. 109 СК);

• договір щодо здійснення батьками батьківських прав та виконання обов'язків (ч. 4 ст. 157 СК);

• договір про сплату аліментів на дитину (ст. 189 СК);

• договір про припинення права на аліменти на дитину у зв'язку із придбанням права власності на нерухоме майно (ст. 19 °CК).

4) Договори між батьками та дітьми.

Ці договори прямо не визначені в СК України, тому їх можна віднести до непоіменованих сімейно-правових договорів. Учасниками цих договорів в першу чергу можуть бути батьки та їх повнолітні діти. Так, сторони можуть передбачити в договорі порядок сплати повнолітньою дитиною аліментів на одного з батьків, забезпечення його лікування, влаштування відпочинку тощо. В принципі не можна відкидати і можливості укладення неповнолітньою дитиною договору про утримання матері/батька, який є хворим або інвалідом, якщо дитина має достатній дохід (заробіток) І в змозі надати таке утримання. Договори можуть мати і протилежний напрямок, коли батьки укладають договір з повнолітньою дитиною, яка продовжує навчання або є інвалідом, про надання їй утримання.

5) Договори родичів

Договори цієї групи також належать до непоіменованих договорів, оскільки СК України не передбачає жодного з договорів за участю інших членів сім'ї та родичів. Однак це не означає відсутності можливостей для договірного регулювання відносин цих осіб. Більш того, саме договірне визначення прав та обов'язків Інших членів сім'ї та родичів може виключити можливість спорів та конфліктів. Цілком уявними можуть бути договори між батьками дитини та бабою, дідом, прабабою, прадідом про спілкування останніх зі своїми внуками та правнуками та їх виховання. Мати, батько, баба, дід та інші особи, з якими проживають діти, можуть укладати договори щодо виховання дитини з братом та сестрою дитини. Інші члени сім'ї та родичі можуть також укладати різноманітні договори щодо надання взаємного утримання.

4. Законодавство встановлює межі договірної ініціативи учасників сімейних відносин. Як відомо, основні вимоги щодо чинності правочинів встановлюються цивільним законодавством. Ці вимоги повною мірою застосовуються і до сімейно-правових правочинів. Зокрема для чинності сімейно-правових договорів необхідне додержання наступних загальних вимог: 1) сімейно-правові договори не можуть суперечити вимогам закону та моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 203 ЦК України, ст. 9 СК України); 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 4) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 5) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;6) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 7) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. ч. 2–6 ст. 203 ЦК України).

5. Порушення вимог щодо чинності сімейно-правового правочину спричиняє його недійсність. Сімейно-правові договори можуть належати як до нікчемних, так і до оспорюваних правочинів. Згідно із ч. 2 ст. 215 ЦК нікчемним визнається правочин, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України оспорюваним є правочин, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, і недійсність правочину встановлена судом.

Наприклад, до нікчемних можна віднести договори батьків або інших членів сім'ї та родичів щодо майна дитини, укладені без дозволу органу опіки та піклування (ст. 71, ст. 224 ЦК України; ч. 2 ст. 177, ч. 5 ст. 19 °CК України тощо). Нікчемним буде також сімейно-правовий договір, укладений з недодержанням вимоги закону про його нотаріальне посвідчення (ч. 1 ст. 220 ЦК України, ч. 1 ст. 78, ч. 1 ст. 89, ст. 94, ч. 1 ст. 189 СК України тощо).

Недійсні сімейно-правові договори можуть належати і до оспорюваних правочинів. Наприклад, якщо шлюбний договір було укладено однією зі сторін під впливом помилки, обману або насильства, він може бути визнаний недійсним за рішенням суду (ст. ст. 229, 230, 231 ЦК України). Оспорюваним є також будь-який фіктивний правочин, укладений учасниками сімейних відносин (ст. 234 ЦК України).

6. Цивільне законодавство визначає загальні правові наслідки недійсності правочинів (ч. ч. 1, 2 ст. 216 ЦК України). Ці наслідки застосовуються і до сімейно-правових договорів з урахуванням правил, встановлених СК України. Таким чином до загальних наслідків недійсності сімейно-правових договорів належать:

а) повернення кожною із сторін другій стороні у натурі всього, що вона одержала на виконання правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, — відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (двостороння реституція);

б) відшкодування завданих збитків, якщо це передбачено договором (п. 6 ч. 2 ст. 18 СК України, ст. 22 ЦК України);

в) компенсація моральної шкоди, якщо це передбачено договором (п. 6 ч. 2 ст. 18 СК України, ст. 23 ЦК України)

Стаття 10. Застосування аналогії закону та аналогії права

Якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону)

Якщо до регулювання сімейних відносин неможливо застосувати аналогію закону, вони регулюються відповідно до загальних засад сімейного законодавства (аналогія права).

Коментована стаття визначає порядок усунення прогалин в сімейному праві (законодавстві). Необхідність такої норми пов'язана з тим, що в законі не можуть бути передбачені усі норми, що регулюють сімейні відносини, які потребують свого врегулювання. Сімейні відносини різноманітні, а соціальне життя — рухливе. У зв'язку з цим може виникнути необхідність визначення певного правила, яке не закріплено в законі безпосередньо. Для подолання прогалин в праві застосовуються спеціальні правові засоби, до яких, в першу чергу, належать аналогія закону та аналогія права. Ці правові засоби можуть використовуватися відповідними правозастосовчими органами і, в першу чергу, — судом. При виявленні прогалини в праві в першу чергу застосовується аналогія закону, коли на неврегульовані законом відносини поширюється дія норми, що регулює подібні відносини.

При аналогії закону застосовуються не будь-які правові норми, а лише ті, що перебувають «в межах» даної галузі права, оскільки це мають бути норми, що не суперечать суті відносин, до яких вони застосовуються за аналогією. З урахуванням того, що сімейне право треба розглядати як підгалузь цивільного права, можна стверджувати, що при застосуванні аналогії закону можна застосовувати норми не лише сімейного, а й цивільного законодавства. У зв'язку з цим треба визнати невдалим формулювання ч. 1 коментованої статті, в якій вказано, що при аналогії закону застосовуються лише норми СК України. Такий підхід невиправдано звужує можливості усунення прогалин за допомогою аналогії закону.

Аналогія закону застосовується за наявності кількох умов: а) існують сімейні відносини, що об'єктивно потребують правового врегулювання; б) немає регулятора, який визначав би правило поведінки учасників цих сімейних відносин (норми законодавства або договору); в) існує норма законодавства (не договору), яка регулює подібні за своєю правовою природою сімейні відносини.

Згідно з ч. 1 коментованої статті аналогія закону застосовується до сімейних відносин, якщо ці відносини не врегульовані: а) СК України; б) Іншими нормативно-правовими актами; в) домовленістю (договором) сторін. Треба відзначити, що сучасне розуміння аналогії закону суттєво відрізняється від того, що існувало раніше. В ст. 8 ЦК України, так само, як і в ст. 1 °CК України, аналогія закону застосовується тоді, коли цивільно-правові відносини не врегульовані не лише нормами законодавства, а й договором. Це відповідає загальним уявленням про договір як важливий регулятор цивільних відносин. Тому неврегульованість певних відносин означає їх правову невизначеність, по-перше, в законодавстві та, по-друге, — в договорі сторін.

Тому не можна визнати вдалим приклад аналогії закону, що наводився в літературі. Так, З.В.Ромовська вбачає аналогію закону у випадках, коли сторони укладають договір про припинення права на аліменти між бабусею/дідусем та дитиною у зв'язку зі смертю матері. Схожий договір з іншим суб'єктним складом (батьки та дитина) передбачений в законі (ст. 19 °CК), тому, на думку авторки, договір з бабусею/дідусем може укладатися за допомогою аналогії закону. Однак, по-перше, аналогія не може застосовуватися при укладенні договору, оскільки вона виникає виключно у випадку неврегульованості відносин договором. По-друге, аналогію закону як спосіб усунення прогалин використовують лише правозастосовчі органи, а не учасники договірних відносин.

5. Включення договору до переліку умов, що усувають необхідність застосування аналогії закону, є важливим кроком. Внаслідок цього практично нанівець зводиться можливість існування прогалин в правовому регулюванні, неврегульованість сімейних відносин. В договірному праві взагалі важко уявити ситуацію, коли б виникла необхідність в усуненні прогалин за допомогою аналогії. Хоча, зрозуміло, повністю виключати таку можливість немає підстав і цей спосіб подолання проблем має існувати.

Наприклад, потреба у застосуванні аналогії закону може виникнути за таких обставин. СК України чітко визначає, які особи не можуть виконувати функції виховання дітей у разі, коли дитина позбавлена батьківського виховання. Так, закон визначає коло осіб, які не можуть бути усиновлювачами (ч. 1. ст. 212 СК України), опікунами та піклувальниками (ч. 1 ст. 244 СК України), прийомними батьками (ч. 3. ст. 256-2 СК України), батьками-вихователями дитячого будинку сімейного типу (ч. 3 ст. 256-6 СК України).

Проте аналогічної норми немає в Главі 2 °CК України, норми якої визначають порядок передачі дитини в сім'ю за договором патронату. Якщо виникне питання щодо суб'єктного складу цих відносин, зокрема, яка особа не може бути патронатним вихователем за договором патронату, то орган опіки або піклування, а у разі спору — суд, мають застосовувати аналогію закону. За таких обставин виникають усі умови для застосування аналогії закону. По-перше, існують сімейні відносини, що об'єктивно потребують правового врегулювання. По-друге, немає прямої норми закону, яка б визначала правило поведінки учасників цих сімейних відносин, зокрема не визначено, яка особа не може бути патронатним вихователем. По-третє, існують норми закону, які регулюють подібні за своєю правовою природою сімейні відносини (зокрема, це ч. 3 ст. 256-2 СК України). Не викликає сумнівів, що, вирішуючи питання щодо того, яка особа не може бути призначена патронатним вихователем, орган опіки та піклування або суд мають виходити з тих положень СК України, які встановлюють заборону виконувати виховні обов'язки в інших випадках.

Застосовуючи аналогію закону (ч. 3 ст. 256-2 СК України), орган опіки та піклування (суд) має дійти висновку, що патронатним вихователем не можуть бути визнані особи, які: І) визнані в установленому порядку недієздатними або обмежено дієздатними; 2) позбавлені батьківських прав, якщо ці права не були поновлені; 3) звільнені від повноважень опікуна, піклувальника в разі невиконання покладених на них обов'язків; 4) поведінка та інтереси яких суперечать інтересам прийомної дитини; 5) які за станом здоров'я не можуть виконувати обов'язки щодо виховання дітей; 6) які проживають на спільній житловій площі з членами сім'ї, які мають розлади здоров'я, що можуть негативно вплинути на здоров'я прийомної дитини.

Інколи в сімейному законі застосовуються спеціальні прийоми юридичної техніки, спрямовані на запобігання дублювання правових приписів і економію нормативного матеріалу. Наприклад, в ст. 201 СК України вказано, що до відносин між батьками та повнолітніми дітьми щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189–192, 194–197 СК України. В даному випадку мова не йде про застосування аналогії закону, оскільки тут не виникає ситуації неврегульованості сімейних відносин. Відносини між батьками та повнолітньою дитиною щодо утримання в цілому мають таку ж саму нормативну регламентацію, як і відносини між батьками та неповнолітньою дитиною. Для запобігання повторів закон і містить відсилку до відповідних статей СК України. Обов'язковою умовою застосування аналогії закону є неврегульованість певних відносин.

В даному випадку ця умова відсутня, оскільки закон чітко визначає правову регламентацію відносин щодо надання утримання повнолітній дитині.

Аналогія права — це такий спосіб усунення прогалин в праві (законодавстві), при якому відсутні не лише норми, що прямо регулюють певні відносини, а й норми, що регулюють подібні за своєю природою відносини. Таким чином, аналогія права застосовується при наявності наступних умов: а) існують сімейні відносини, що об'єктивно потребують правового врегулювання; б) немає регулятора, який визначав би правило поведінки учасників цих сімейних відносин (норми законодавства або договору); в) немає норми законодавства, яка регулює подібні за своєю правовою природою сімейні відносини.

Аналогія закону означає такий спосіб усунення прогалин, коли до регулювання відносин застосовуються загальні принципи права. Згідно із ч. 2 коментованої статті, якщо до регулювання сімейних відносин неможливо застосувати аналогію закону, вони регулюються відповідно до загальних засад сімейного законодавства. До загальних засад належать принцип регулювання сімейних відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками; принцип невтручання в сімейне життя; принцип приватності сімейного життя; принцип регулювання сімейних відносин на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства та інші, передбачені в ст. 7 СК України (див. коментар до ст. 7 СК).

Стаття 11. Врахування звичаїв при вирішенні судом сімейних спорів

1. При вирішенні сімейного спору суд за заявою заінтересованої сторони може врахувати місцевий звичай, а також звичай національної меншини, до якої належать сторони або одна з них, якщо вони не суперечать вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

В загальному розумінні звичай — це загальноприйнятий порядок, правила, які здавна існують у громадському житті та побуті якого-небудь народу, суспільної групи або колективу. Відповідно правовий звичай — це правило поведінки, яке історично склалося у певному суспільстві. Свого часу Г.Кельзен відзначав джерело виникнення звичаю: «коли люди, які живуть разом в одному суспільстві, протягом певного часу поводитимуться певним однаковим чином у певних однакових умовах, то і в окремого індивіда виникає воління поводитися так, як зазвичай поводяться члени суспільства… Коли ж котрийсь член суспільства поводитиметься не так, як звикли поводитися всі члени суспільства, його поведінка не схвалюватиметься, відкидатиметься іншими, тому що він поводитиметься не так, як воліють поводитися інші. Саме таким чином обставини звичаю стають колективною волею, суб'єктивним значенням якої є повинність».

В правовому контексті основний інтерес складає не будь-який звичай, що історично склався в суспільстві, а лише правовий звичай, тобто правило поведінки, яке є джерелом виникнення прав та обов'язків учасників відповідних відносин. Для романо-германської правової сім'ї, до якої в цілому можна віднести право України, у порівнянні з англосаксонським (загальним) правом, застосування правових звичаїв не є типовим. Романо-германське право без сумніву віддає перевагу закону, хоча і не виключає існування звичаю як джерела права.

При цьому співвідношення звичаю та норм законодавства може мати різні варіанти, що в першу чергу залежить від характеру самого звичаю. В літературі зазначалося, що можна виокремити звичаї, які: а) виступають «у доповнення до закону» коли звичаї доповнюють та підтримують законодавство; б) діють «окрім» закону, коли звичаї не суперечать чинному законодавству і виступають самостійним джерелом права; в) за своєю природою є звичаями «проти закону» коли вони не визнаються доктриною і суттєво обмежуються на практиці. В цілому ж в країнах романо-германського права звичай як джерело права застосовується лише там, де за якихось обставин не застосовуються норми законодавства.

3. При регулюванні сімейних відносин значення можуть мати лише звичаї, які виступають «у доповнення до закону». Це звичаї, що підтримують законодавство, яке є основним нормативним регулятором сімейних відносин. Наприклад, відомо, що звичаї значною мірою визначають перед шлюбну поведінку наречених та їх родичів. Існує чимало правил, які без перебільшення можна вважати продуктом доісторичних часів. В літературі зазначалося, що перед весільний цикл поведінки українців хоча й варіювався у різних етнорегіональних зонах, мав цільну структуру і складався з трьох-чотирьох зустрічей сторін, які бажають взяти шлюб, — відвідування, сватання, оглядин і заручин. В різних регіонах правила здійснення такого роду дій мали свої особливості, іноді досить суттєві. Однак основною метою дошлюбної активності потенційного подружжя, їх батьків і родичів було, по-перше, принципове вирішення питання про укладення в майбутньому шлюбу і, по-друге, визначення поточних і перспективних відносин сторін. Згода про вступ в майбутньому до шлюбу називалася угодою, договором, зговором, заручинами, а в рамках церковної юрисдикції — обрученням.

Сьогодні багатовікові традиції значною мірою набули законодавчого визначення. Це той випадок, коли правові норми — це норми, вироблені через звичай за умов, коли основний закон суспільства встановлює, що якийсь чітко визначений звичай є основною для встановлення правової норми. В новому СК України знайшли своє закріплення норми, які визначають правила поведінки сторін у передшлюбний період, зокрема майнові наслідки відмови від шлюбу, долю шлюбних подарунків, порядок укладення шлюбного договору тощо (ст. 31, ст. 92, ст. 93 СК України). Таким чином, звичаї, що склалися в українському суспільстві протягом багатьох років, стали підставою для створення відповідних законодавчих норм і діють сьогодні у доповнення до закону.

4. Виходячи із змісту коментованої статті можна дійти висновку, що СК України не надає статусу самостійного джерела права. тому діяти "окрім закону" при регулюванні сімейних відносин звичаї не можуть. При вирішенні сімейного спору суд може лише врахувати місцевий звичай, а також звичай національної меншини, до якої належать сторони або одна з них. Це свідчить про невелике практичне значення звичаю в процесі регулювання сімейних відносин, його значення як певного «дорадчого», а не «вирішального голосу».

5. В сфері сімейних відносин можуть існувати звичаї, що суперечать вимогам СК України, інших законів та моральним засадам суспільства, тобто ті, що можна віднести до звичаїв, які діють «окрім» закону. Держава не визнає такі звичаї та намагається створити умови для їх витіснення із суспільного життя. В літературі до таких звичаїв справедливо віднесені, наприклад, «звичай платити за дружину калим або брати шлюб шляхом викрадення нареченої».

Стаття 12. Обчислення строків, встановлених у цьому Кодексі

1. Строки, встановлені у цьому Кодексі, обчислюються відповідно до Цивільного кодексу України.

Час має важливе значення в процесі виникнення, розвитку та припинення сімейних правовідносин. У зв'язку з цим в СК України містяться посилання на строки як на обставини, з якими закон пов'язує певні юридичні наслідки. Поняття строків та порядок їх обчислення визначаються не сімейним, а цивільним законом, тому коментована стаття має відсильний характер і спрямовує до ЦК України. Такий прийом юридичної техніки є цілком виправданим, оскільки він забезпечує економію нормативного матеріалу та усунення дублювання правових норм.

В сімейному праві застосовується встановлене в ЦК України подвійне визначення часу — строк та термін. Строком є певний періоду часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний моменту часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 1, 2 ст. 251 ЦК України). Наприклад, в ч. 1 ст. 32 СК України вказано, що шлюб реєструється після спливу одного місяця від дня подання особами заяви про реєстрацію шлюбу. В даному випадку закон встановлює певний проміжок часу (строк), зі спливом якого у наречених виникає право зареєструвати свій шлюб. У ч. 2 ст. 32 СК України міститься норма, в якій встановлений термін, тобто момент у часі, з настанням якого пов'язані відповідні юридичні наслідки. В ній, зокрема, вказано, що у разі вагітності нареченої, народження нею дитини, а також якщо є безпосередня загроза для життя нареченої або нареченого, шлюб реєструється у день подання відповідної заяви.

У системі юридичних фактів строки та терміни можна віднести до самостійної групи юридичних фактів поряд з діями та подіями. Це пояснюється подвійною природою строків. З одного боку, строки є категорією об'єктивною. Вони не залежать від волі та свідомості людей, оскільки перебіг часу людині непідвласний. Цим строки відрізняються від дій. З іншого боку, строки встановлюються, визначаються та обчислюються людьми. За цією ознакою вони відрізняються від подій. Таким чином, строки — це самостійне правове явище, що має окремі риси дій та подій, однак повною мірою не збігається з кожним з цих видів юридичних фактів.

Класифікація строків в сімейному праві може бути проведена з урахуванням загальної класифікації цивільно-правових строків. Тому основні підстави, класифікаційні критерії строків в сімейному праві збігаються з критеріями поділу цивільно-правових строків.

Залежно від їх призначення розрізняють: а) строки здійснення сімейних прав і б) строки захисту сімейних прав. Строки здійснення сімейних прав — це строки, протягом яких в особи є право діяти певним чином або здійснити своє право за допомогою інших зобов'язаних осіб. Строки здійснення права визначаються законом або договором. Вони можуть бути точно встановленими або невизначеними. Наприклад, дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності. Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка — батька дитини до досягнення дитиною трьох років, а якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, то вона має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років (ч. ч. 1, 2, 3 ст. 77 СК України).

Строки захисту сімейних прав — це строки, протягом яких особа може захистити своє сімейне право або інтерес самостійно або за допомогою інших осіб. До строків захисту сімейних прав належать строки позовної давності (ст. 2 °CК України). Так, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки (ч. 2 ст. 72 СК України); до вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік (ч. 2 ст. 129 СК України); до вимоги про визнання материнства встановлюється позовна давність в один рік (ч. 3 ст. 139 СК).

Згідно із ч. 3 ст. 251 ЦК України строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. У зв'язку з цим в залежності від того, ким вони встановлюються, строки можуть поділятися на: а) законні; б) договірні; в) судові.

Законними є строки, що безпосередньо визначені в законі. В СК України нерідко встановлюються строки, з якими пов'язане виникнення, зміна або припинення сімейних прав та обов'язків. Наприклад, згідно із ч. 2 ст. 76 СК України після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу. Особа має право на утримання і тоді, коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу.

Договірними є строки, що встановлюються сторонами сімейно-правового договору. Наприклад, згідно з ч. 4 ст. 77 СК України, якщо платник аліментів виїжджає на постійне місце проживання у державу, з якою Україна не має договору про надання правової допомоги, аліменти можуть бути сплачені наперед за час, визначений домовленістю подружжя.

Судовими є строки, що визначені за рішенням суду при наявності спору між сторонами (ч. 4 ст. 77, ч. 2 ст. 79, ч. 3 ст. 82, ст. 83 СК України тощо).

Залежно від своєї визначеності строки та терміни поділяються на: а) визначені; б) невизначені. Так, визначені строки та терміни — ті, що обумовлені календарною датою або спливом певного періоду часу.

Нерідко строки та терміни, що встановлені в сімейному законодавстві, є визначеними. Вони точно вказують на той проміжок часу або дату, з яким закон пов'язує виникнення відповідних правових наслідків. Наприклад, згідно зі ст. 44 СК України шлюб є недійсним від дня його державної реєстрації.

Невизначені — це строки, які визначають тимчасові параметри, однак не містять точної вказівки на дату або відрізок часу. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 83 СК України рішенням суду може бути позбавлено одного з подружжя права на утримання або обмежено його строком, якщо подружжя перебувало в шлюбних відносинах нетривалий час. Згідно із ч. 3 ст. 79 СК, якщо один із подружжя одержує аліменти у зв'язку з інвалідністю, сплата аліментів триває протягом строку інвалідності. Згідно із ч. 1 ст. 84 СК України дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності. В ч. 2 ст. 6 °CК України вказано: кожна річ, набута за час шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Залежно від ступеня свободи волі учасників сімейних правовідносин при встановленні строків виокремлюють: а) імперативні; б) диспозитивні строки. Імперативними визнаються строки, які не можуть бути змінені договором сторін.

Наприклад, закон чітко встановлює правила обчислення строків щодо стягнення аліментів на одного з подружжя. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Якщо позивач вживав заходів щодо одержання аліментів від відповідача, але не міг їх одержати внаслідок ухилення відповідача від їх сплати, суд може постановити рішення про стягнення аліментів за минулий час, але не більше як за один рік. Аналогічні правила встановлені щодо визначення часу, з якого присуджуються аліменти на дитину (ст. 191 СК України). В ч. 2 ст. 187 СК України вказано, що на підставі заяви одного з батьків аліменти відраховуються не пізніше триденного строку від дня, встановленого для виплати заробітної плати, пенсії, стипендії. Згідно із ч. 1 ст. 225 СК України усиновлення вважається здійсненим у день набрання чинності рішенням суду про усиновлення.

Диспозитивними є строки, які сторони можуть встановити або змінити за взаємною згодою. В першу чергу вони мають місце в договірних відносинах членів сім'ї та родичів. Так, сторони самі можуть встановити строки виконання сімейних договорів. Так, згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 96 СК України у шлюбному договорі може бути встановлено загальний строк його дії, а також строки тривалості окремих прав та обов'язків. У шлюбному договорі може також бути встановлена чинність договору або окремих його умов І після припинення шлюбу.

В коментованій статті прямо відзначається, що порядок обчислення строків, що застосовуються при регулюванні сімейних відносин, встановлюється цивільним законом. Тому це питання знаходить своє вирішення виключно в ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Зазвичай, в сімейному праві не застосовуються такі проміжки часу, як тиждень або година. Основне значення мають строки, що визначаються роками та місяцями, а інколи — днями.

В основному в сімейному законодавстві строки визначаються роками-один, три, п'ять, десять та п'ятнадцять років. При регулюванні сімейних відносин правові наслідки можуть пов'язуватися зі строками, що визначаються місяцями. Так, дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя (ч. 2 ст. 122 СК); аліменти на одного з подружжя сплачуються щомісячно (ст. 77 СК України); дитина, покинута в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров'я або яку відмовилися забрати з них батьки, інші родичі, може бути усиновлена після досягнення нею двомісячного віку (ч. 1 ст. 209 СК); усиновлення дитини може бути проведено без згоди повнолітніх батьків, якщо судом буде встановлено, що вони, не проживаючи з дитиною понад шість місяців без поважних причин, не проявляють щодо неї батьківської турботи та піклування, не виховують та не утримують її (ч. 2 ст. 219 СК України).

В окремих випадках сімейний закон надає значення дням. Наприклад, на підставі заяви одного з батьків аліменти відраховуються не пізніше триденного строку від дня, встановленого для виплати заробітної плати, пенсії, стипендії (ч. 2 ст. 187 СК); певні службові особи, а також інші особи, яким стало відомо про дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, зобов'язані протягом семи робочих днів подати інформацію про них до відповідних державних органів (ч. 1 ст. 214 СК); рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду (ч. 2 ст. 19 СК).

Строки, що обчислюються днями, треба відрізняти від термінів (конкретних дат). Так, день народження, день смерті, день реєстрації шлюбу, день набрання чинності рішенням суду — це не строки, що визначаються днями, а відповідні терміни, тобто моменти у часі.

За загальним правилом перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України). Таким чином сам день, від якого починається вирахування строку, до уваги не береться. При цьому початковий і кінцевий дні строку збігаються. Наприклад, батьки дитини домовилися про те, що один з них буде звільнений від сплати аліментів, якщо він передасть у власність дитини протягом одного місяця певне нерухоме майно (ст. 19 °CК України). Якщо сторони уклали цей договір 10 липня 2007 р., то останнім днем належного виконання зобов'язання буде відповідно 10 червня 2007 р.

Правило щодо неврахування календарної дати, коли сталася певна дія або подія, не можна визнати абсолютним. Існують випадки, коли правові наслідки настають не з наступного дня, а з дня, коли ця дія або подія відбулася. Наприклад, в СК України прямо вказано, що шлюб є недійсним від дня його державної реєстрації(ст. 44 СК України); у разі розірвання шлюбу державним органом реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу; у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу (ч. ч. 1, 2 ст. 114 СК України).

Крім того правило про початок перебігу строку з наступного від дня дії (події) не поширюється на випадки, коли строки не спливають, а настають (наприклад, 15 число кожного місяця — день сплати аліментів).

Сплив строку є обставиною, з якою пов'язані певні юридичні наслідки. Якщо строк обчислюється роками, він спливає у відповідний місяць і число останнього року строку. Наприклад, подружжя 20 червня 2006 р. уклало шлюбний договір, згідно з яким дружина набуває права на проживання в квартирі чоловіка протягом трьох років. У зв'язку з тим, що день, від якого починається сплив строку, в цьому випадку не враховується, останнім днем, коли дружина буде мати право на проживання, є 20 червня 2009 р.

Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця (ч. 3 ст. 254 ЦК). Наприклад, згідно із ч. 2 ст. 77 СК України за рішенням суду аліменти на користь одного з подружжя сплачуються щомісячно. Останнім днем належного виконання аліментного обов'язку буде 31 число місяця, який має 31 день, 30 число місяця, який має 30 днів та відповідно — 28 або 29 лютого.

Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч. 5 ст. 254 ЦК України).

Закон визначає порядок вчинення дій в останній день строку. Так, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції (ст. 255 ЦК України). Закінченням дня, протягом якого може бути вчинена дія, за загальним правилом є 24 година відповідної доби. Однак якщо дія вчиняється в установі, то її вчинення може бути обмежене часом, коли певна установа працює. Наприклад, той з батьків, який проживає окремо від дитини, може передавати гроші (аліменти) другому з батьків особисто. За таких обставин належним виконанням буде вважатися передача грошової суми до 24 годин останнього дня строку (певного місяця). Якщо ж гроші надсилаються через банк, то дії з виконання зобов'язання будуть пов'язані з режимом роботи банку.

Якщо в певному місті немає установи, яка працює до 24 години, платник аліментів зобов'язаний здійснити дію щодо перерахування грошей до 18 годин (інший час, коли банк здійснює відповідні банківські операції).

Серед строків важливе значення має строк позовної давності, який належить до строків захисту сімейних прав та інтересів (див. коментар до ст. 2 °CК України).

Стаття 13. Міжнародні договори України

1. Частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

2. Якщо в міжнародному договорі України, укладеному в установленому порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом сімейного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

1. ч. 1 ст. 9 Конституції України визначений загальний принцип дії міжнародних договорів на території України: чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Вказане правило повторюється в СК України стосовно міжнародних договорів, що регулюють відносини в сімейній сфері. Треба відзначити, що ця норма є принципово новою для сімейного законодавства. В КЗпШС України аналогічної норми не існувало, що не сприяло відповідності норм сімейного законодавства міжнародним стандартам.

Залежно від характеру їх юридичного змісту, міжнародні договори поділяються на правоутворюючі, які містять загальні норми міжнародної поведінки та неправоутворюючі (договори-правочини). Міжнародні договори, що складають частину національного сімейного законодавства України — це виключно договори першого виду, тобто ті, в яких закріплюються відповідні загальні норми. Правила щодо визначення та порядку прийняття міжнародних договорів встановлюються Законом України № 1906-1V «Про міжнародні договори України»1 від 29.06.2004 р. Зокрема від імені України укладаються міжнародні договори, що стосуються прав, свобод та обов'язків людини і громадянина.

2. До національного законодавства України можуть входити лише ті договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно із ч. ст. 8 Закону «Про міжнародні договори» згода України на обов'язковість для неї міжнародного договору може надаватися шляхом підписання, ратифікації, затвердження, прийняття договору або приєднання до договору. Міжнародні договори, що стосуються прав, свобод та обов'язків людини і громадянина підлягають ратифікації (п. «б» ч. 2 ст. 9 Закону). Таким чином ратифікація — це одна з форм надання згоди України на обов'язковість для неї міжнародного договору.

Ратифікація міжнародних договорів України здійснюється шляхом прийняття закону про ратифікацію, невід'ємною частиною якого є текст міжнародного договору (ч. 1 ст. 9 Закону).

Міжнародні договори в сфері сімейних відносин належать до договорів, що стосуються прав, свобод та обов'язків людини і громадянина. У зв'язку з цим частиною національного сімейного законодавства України можуть стати лише ті міжнародні договори, що ратифіковані у встановленому законом порядку. Наприклад, Конвенцію про права дитини ратифіковано Постановою ВР України № 789-ХІІ від 27.02.91 р, Європейську конвенцію про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996 р.) ратифіковано Законом України № 69-У від 03.08.2006 р., Конвенцію про контакт з дітьми (Страсбург, 15 травня 2003 р. ЕТ8№ 19) ратифіковано Законом України № 166-У від 20.09.2006 р..

Однак Україна ратифікувала не усі міжнародні договори, які закріплюють права, свободи та обов'язки особи в сімейній сфері. Наприклад, це стосується Європейської конвенції про усиновлення дітей (ЕТ8 № 58) Страсбург, 24 квітня 1967 р.). Деякі норми цієї Конвенції не відповідають принциповим положенням внутрішнього законодавства України. Зокрема в Україні заборонена посередницька, комерційна діяльність щодо усиновлення (ст. 216 СК України), у той час як Конвенція допускає можливість існування державних або приватних закладів, куди можуть звернутись за допомогою чи порадою ті, хто бажає усиновити дитину або віддати дитину на усиновлення (ст. 18). Не ратифікована Україною і Європейська конвенція про визнання та виконання рішень стосовно опіки над дітьми та про поновлення опіки над дітьми (Люксембург, 20 травня 1980 р.).

3. В ч. 2 коментованої статті закріплюється пріоритет міжнародних договорів по відношенню до національних законів України. Так, якщо в міжнародному договорі України містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом сімейного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України. Таким чином, якщо в сімейному законодавстві України містяться норми, що не відповідають нормам міжнародного договору, вони не можуть застосовуватися. Як фізичні, так і юридичні особи мають керуватися в такому випадку нормами відповідного міжнародного договору.

Принцип пріоритету міжнародних договорів в сімейній сфері має важливе значення. Наприклад, свого часу ціла низка норм КпШС України не відповідала вимогам Конвенції про права дитини. Зокрема, в ч. 1 ст. 12 Конвенції було визначено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати свої погляди з усіх питань, що торкаються дитини. Таким чином Конвенція не встановлювала вікових обмежень щодо можливості дитини сформулювати власні погляди. Натомість в ст. ст. 69, 104, 116 КпШС України закріплювалися правила, що до уваги береться думка дитини лише після досягнення нею 10 років. Хоча Конвенція про права дитини набула чинності для України 27 вересня 1991 р., до набрання чинності новим СК України 1.01.2004 р. суди не брали до уваги думку дитини, яка не досягла 10 років. Якби така ситуація виникла сьогодні, то суди мали б застосовувати норму, що закріплена в міжнародній Конвенції.

Глава 2. ЗДІЙСНЕННЯ СІМЕЙНИХ ПРАВ ТА ВИКОНАННЯ СІМЕЙНИХ ОБОВ'ЯЗКІВ. ЗАХИСТ СІМЕЙНИХ ПРАВ ТА ІНТЕРЕСІВ

Стаття 14. Здійснення сімейних прав

1. Сімейні права є такими, що тісно пов'язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

2. Якщо дитина або особа, дієздатність якої обмежена, не може самостійно здійснювати свої права, ці права здійснюють батьки, опікун або самі ці особи за допомогою батьків чи піклувальника.

1. Коментована стаття встановлює загальні правила щодо здійснення учасниками сімейних відносин свої прав. В цілому суб'єктивне сімейне право можна розглядати як гарантовану правом і законом міру можливої або дозволеної поведінки учасника сімейних відносин. У свою чергу здійснення сімейних прав — це процес задоволення особою своїх матеріальних та особистих інтересів на підставі юридичних можливостей, які вона має в сімейній сфері.

Реалізація сімейних прав може відбуватися фактичними або юридичними способами. Наприклад, члени сім'ї володіють та користуються майном, яке належить їм на праві спільної власності. В цьому випадку вони здійснюють свої майнові права безпосередньо, тобто фактичним способом. В деяких випадках здійснення сімейних прав потребує застосування певних правових механізмів. Так, учасники сімейних правовідносин укладають між собою або з третіми особами різного роду правочини щодо розпорядження своїм майном, представляють інтереси інших членів сім'ї у суді, органах опіки та піклування тощо.

Сімейні права можуть виникати на підставі закону або договору. Певною мірою підстава виникнення сімейних прав впливає і на процес їх реалізації. Так, права, що встановлені договором, можуть за загальним правилом також змінюватися та припинятися за волею учасників такого договору. Сімейні права, що встановлені в законі, навпаки, можуть мати незмінний характер. Так, право одного з подружжя на отримання аліментів від другого з подружжя, яке виникло на підставах, визначених в законі (ст. 75 СК України), не може бути скасоване за бажанням сторін. Однак, якщо подружжя встановлює право на утримання на інших підставах, ніж ті, що передбачені в законі, то таке право може бути припинено за бажанням сторін. Наприклад, сторони передбачили в договорі, що чоловік буде надавати дружині утримання незалежно від її непрацездатності. Така можливість, як відомо, в законі не передбачена, проте вона може бути встановлена сторонами в договорі, оскільки це положення договору розширює майнові права дружини порівняно з тими, що встановлені законом. У зв'язку з тим, що сторони за власною волею уклали договір на вказаних умовах, вони за домовленістю можуть і припинити його дію. Проте це не впливає на право дружини щодо одержання аліментів в розмірі та на підставах, передбачених в законі.

Учасники сімейних правовідносин здійснюють свої сімейні права вільно, на власний розсуд, не порушуючи при цьому права, свободи та інтереси інших осіб і, в першу чергу, інших учасників сімейних правовідносин.

2. Особливістю сімейних правовідносин є те, що їх учасники в повному розумінні цього слова є незамінними один для одного. В першу чергу це стосується кровних родичів. Як би не складалися відносини в реальному житті, учасники сімейних відносин на все життя зберігають за собою по відношенню один до одного статус батька, матері, брата, сестри, дитини, онука, племінниці тощо. Виключення з цього правила складають лише випадки позбавлення батьків батьківських прав (ст. 166 СК України) та усиновлення дитини, внаслідок чого з моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов'язки між батьками та особою, яка усиновлена, а також між нею та іншими її родичами за походженням (ч. 1 ст. 232 СК України). Однак навіть за таких обставин усиновлювач не замінює батьків, не здійснює їх права на виховання дитини. Він набуває власних прав та обов'язків щодо дитини. Наявність шлюбу також передбачає суто особистий зв'язок між особами. Чоловік та дружина хоча і не пов'язані між собою кровним спорідненням, все ж є особами незамінними.

Ця особливість сімейних відносин визначає сутність сімейних прав, які згідно з законом не можуть бути передані іншій особі. У зв'язку з цим в сімейному праві не застосовується конструкція уступлення права, яка має місце в багатьох цивільних правовідносинах. Таким чином кожен учасник сімейних відносин набуває сімейних прав для себе особисто і не може їх передати іншій особі.

3. Учасниками сімейних правовідносин є малолітні, неповнолітні або недієздатні члени сім'ї. Тому законодавство передбачає спеціальні юридичні засоби забезпечення прав та інтересів цих осіб. Відповідно до ч. 2 коментованої статті, якщо дитина або особа, дієздатність якої обмежена, не може самостійно здійснювати свої права, ці права здійснюють батьки, опікун або самі ці особи за допомогою батьків чи піклувальника.

З точки зору віку та стану здоров'я особи — учасника сімейних відносин, можна виокремити два способи здійснення сімейних прав: а) здійснення сімейних прав, що належать малолітнім та недієздатним особам, їх батьками або опікунами; б) здійснення сімейних прав, що належать неповнолітнім особам, та особам з обмеженою дієздатністю, власне цими особами за допомогою батьків або піклувальників.

Якщо дитина не досягла 14 років (малолітня), її сімейні права здійснюють її батьки, усиновлювачі або опікун, які зобов'язані діяти виключно в інтересах дитини. Якщо, наприклад, один із батьків не виконує свого обов'язку щодо утримання дитини, право дитини на аліменти може бути здійснене шляхом звернення до суду другого з батьків або опікуна в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Аналогічно вирішується питання щодо здійснення сімейних прав недієздатних осіб. Якщо особа була визнана судом недієздатною внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу, внаслідок якого вона не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (ст. 39 ЦК України), то належні їй сімейні права здійснює її опікун. За таких обставин опікун набуває права звертатися, наприклад, до суду, до відповідних членів сім'ї та родичів недієздатної особи з вимогою про стягнення аліментів на її утримання. Однак певних особистих сімейних прав недієздатні особи не можуть набувати навіть за допомогою опікунів, а якщо вони їх мали — то втрачають їх в силу прямого припису закону. Зокрема недієздатні особи не можуть бути усиновлювачами (п. 1. ч. 1. ст. 212 СК України), опікунами та піклувальниками (ч. 1 ст. 244 СК України), прийомними батьками і п. 1. ч. 3. ст. 256-2 СК України), батьками-вихователями дитячого будинку сімейного типу (ч. 3 ст. 256-6 СК України) тощо.

Порядок здійснення сімейних прав неповнолітніми особами (від 14 до 18 років) та особами, дієздатність яких обмежена в судовому порядку, визначається законом. За загальним правилом, закріпленим в коментованій статті, ці особи здійснюють свої сімейні права самостійно, однак за допомогою батьків чи піклувальника. Наприклад, згідно Із ч. 2 ст. 92 СК України на укладення шлюбного договору до реєстрації шлюбу, якщо його стороною є неповнолітня особа, потрібна письмова згода її батьків або піклувальника, засвідчена нотаріусом.

Певні сімейні права особа, яка не досягла 18 років, так само, як і особа, дієздатність якої обмежена в судовому порядку, може здійснювати і самостійно. Так, згідно із ч. 1 ст. 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Особа, цивільна дієздатність якої обмежена, не може самостійно вчиняти правочини, що виходять за межі дрібних побутових (ст. 37 ЦК України), однак вона може самостійно здійснювати свої особисті та майнові сімейні права. Наприклад, вона може звертатися до суду з позовом (заявою) про розірвання шлюбу або визнання його недійсним, подавати заяву про реєстрацію шлюбу, звертатися з позовом про стягнення аліментів на свою користь у разі смерті її батьків тощо.

Особливі правила здійснення сімейних прав встановлені для неповнолітніх осіб, які самі є батьками дитини. Хоча неповнолітні батьки мають такі ж права щодо дитини, як і повнолітні батьки, і можуть їх здійснювати самостійно (ч. 1 ст. 156 СК), існують і особливості. Так, відповідно до ст. 16 СК України якщо мати, батько дитини є неповнолітніми, баба, дід дитини з боку того з батьків, хто є неповнолітнім, зобов'язані надавати йому допомогу у здійсненні ним батьківських прав.

4. Особа може не здійснювати свого сімейного права. Таке нездійснення не тягне за собою припинення такого права, воно продовжує існувати в нереалізованому стані. Наприклад, той з подружжя, який є непрацездатним і потребує матеріальної допомоги, може не звертатися до другого з подружжя з вимогою про надання утримання, хоча і має на це право. Той факт, що особа не реалізує свого права, не є підставою для позбавлення її цього права.

Разом з тим існують певні особливості сімейних прав, які зумовлюють і особливості їх здійснення. В першу чергу це стосується сімейних правовідносин за участю дітей. Наприклад, право батьків на виховання дитини є абсолютним правом. Це означає, що жодна особа, яка не має для цього відповідних правових підстав, не може перешкоджати батькам здійснювати виховання дитини, обмежувати спілкування дитини з батьками, відбирати дитину тощо. Разом із тим виховання дитини, яке по відношенню до усіх третіх осіб є абсолютним правом батьків, відносно самої дитини складає не право, а обов'язок батьків. Дитина (особисто або за допомогою інших осіб, у способи, передбачені законом) може вимагати здійснення батьками їх обов'язку щодо виховання. Таким чином, виховання дитини відносно усіх третіх осіб є правом батьків, а відносно самої дитини — їх обов'язком. Зрозуміло, що за таких обставин батьки не можуть за власним бажанням вирішувати питання щодо здійснення або нездійснення свого права на виховання або відмовлятися від нього, оскільки відмова від права на виховання є одночасно порушенням їхнього обов'язку щодо дитини.

5. Права учасників сімейних відносин можуть бути припинені або обмежені строком. Підстави такого припинення або обмеження можуть встановлюватися законом або договором сторін. Наприклад, один з подружжя, який є непрацездатним, за наявності усіх необхідних підстав набуває права на утримання, яке зобов'язаний йому надати другий з подружжя. Разом із тим вказане право може бути припинене у випадках, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 82 СК право одного з подружжя на утримання припиняється у разі поновлення його працездатності, а також реєстрації з ним повторного шлюбу. Рішенням суду одного з подружжя може бути позбавлено права на утримання або обмежено його строком, якщо подружжя перебувало в шлюбних відносинах нетривалий час, непрацездатність того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, виникло в результаті умисного злочину та в інших випадках, передбачених законом (ст. 83 СК України).

Крім того, учасники сімейних правовідносин можуть припинити свої права за власною волею. В першу чергу це стосується тих прав, які мають майновий характер. Наприклад, за шлюбним договором та чи інша річ, що належить на праві власності одному з подружжя (за виключеннями, встановленими ч. 5 ст. 93 СК), може передаватися у власність другого з подружжя. Таким чином, майнове право одного з подружжя припиняється, натомість виникає право власності у другого з подружжя. Учасники сімейних відносин можуть також змінити обсяг належних їм суб'єктивних сімейних прав. Так, за шлюбним договором батьки одного з подружжя можуть набувати права користуватися майном, що належить на праві власності другому з подружжя (ст. 98 СК України). В цьому випадку право користування річчю того з подружжя, хто є її власником, дещо звужується, однак це не означає порушення права власності. Мова йде про один із способів здійснення власником своїх прав щодо майна.

6. Треба підкреслити, що припинення сімейного права дітей або недієздатних учасників сімейних відносин має певні обмеження. Так, згідно з законом батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини, що пов'язані з відмовою від майнових прав дитини (ч. 2 ст. 177 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 19 °CК той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). У зв'язку з тим, що внаслідок укладення такого договору у дитини припиняється право на аліменти, це можливо лише з дозволу органу опіки та піклування.

Стаття 15. Виконання сімейних обов'язків

1. Сімейні обов'язки є такими, що тісно пов'язані з особою, а тому не можуть бути перекладеш на іншу особу.

2. Якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов'язок особистого немайнового характеру припиняється у зв'язку з неможливістю його виконання.

Майновий обов'язок недієздатної особи за її рахунок виконує опікун.

3. Якщо в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини особа не може виконувати сімейного обов'язку, вона не вважається такою, що ухиляється від його виконання.

4. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов'язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

В коментованій статті визначається загальний порядок виконання учасниками сімейних відносин своїх обов'язків. Суб'єктивний сімейний обов'язок — це вид і міра належної поведінки особи як учасника сімейних правовідносин, тобто сфера належного. Сімейні обов'язки тісно пов'язані із сімейними правами, оскільки наявність певного обов'язку у одного з учасників таких відносин свідчить про наявність відповідного права у іншої сторони. Так, якщо батьки мають обов'язок по утриманню дитини, то дитина має відповідне право на отримання від батьків аліментів та навпаки.

Однак в деяких випадках зв'язок сімейних прав та обов'язків є більш складним. Так, виховання дитини є одночасно правом та обов'язком батьків. Це пояснюється тим, що за участю батьків виникають дві самостійні лінії відносин. Так, по відношенню до дитини батьки мають обов'язок щодо її виховання, а сама дитина, відповідно, має право вимагати належного виховання. Інша лінія відносин виникає між батьками та усіма іншими особами. В таких відносинах мати/батько виступають як управнена особа, тобто особа, яка має право на виховання своєї дитини, а будь-хто інший зобов'язаний не перешкоджати батькам виховувати дитину.

2. Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб'єктивні сімейні обов'язки. Цей поділ обов'язків має принципово важливе практичне значення. За певних обставин учасник сімейних правовідносин може втрачати особисті суб'єктивні обов'язки, зберігаючи при цьому обов'язки майнові (дивись п. 8 коментаря до цієї статті).

3. Свої обов'язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: а) шляхом здійснення активних дій; б) шляхом утримання від здійснення активних дій. В більшості випадків сімейні обов'язки здійснюються за допомогою активної поведінки зобов'язаної особи.

Так, батьки зобов'язані виховувати та утримувати свою дитину; один із подружжя за певних умов зобов'язаний надати утримання другому з подружжя; патронатний вихователь зобов'язаний забезпечити дитину житлом, одягом, харчуванням та створити їй умови для навчання та розвитку. Однак, в деяких випадках виконання сімейних обов'язків, навпаки, полягає в утриманні від активних дій. Наприклад, опікун не має права перешкоджати спілкуванню дитини з її батьками та іншими родичами; той з батьків, із яким проживає дитина, не вправі чинити перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у вихованні дитини тощо. Таким чином саме нездійснення активних дій у цих випадках буде означати правомірну поведінку особи і, як наслідок, здійснення нею свого сімейного обов'язку.

4. Учасники сімейних правовідносин здійснюють свої обов'язки особисто. Згідно із ч. 1 коментованої статті сімейні обов'язки є такими, що тісно пов'язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу (дивись л. 2 коментаря до ст. 14 СК України). Неможливо уявити ситуацію, коли б мати або батько переклали свій обов'язок щодо виховання та утримання дитини на іншу особу, і навпаки — дитина передала іншій особі свій обов'язок щодо утримання батьків. Такі ж правила діють і щодо інших учасників сімейних правовідносин. За цих обставин до сімейних правовідносин не застосовується цивільно-правова конструкція переведення боргу. Навіть коли майновий обов'язок недієздатної особи виконує її опікун (абз. 2 ч. 2 коментованої статті), мова не йде про заміну зобов'язаної особи іншою. Опікун не перебирає на себе майнового обов'язку підопічного учасника сімейних правовідносин. Він лише здійснює за рахунок підопічного ті дії, які той мав би виконати самостійно, якби він був дієздатною особою.

5. В житті може виникнути ситуація, коли особа не виконує своїх сімейних обов'язків. В СК України вперше проводиться поділ підстав невиконання особою своїх сімейних обов'язків в залежності від суб'єктивного фактора. На цій підставі розрізняються: а) ухилення особи від виконання свого сімейного обов'язку при наявності можливості його виконання; б) невиконання такого обов'язку в силу певних поважних причин — визнання особи недієздатною, психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини. В першому випадку мова йде про винну поведінку учасника сімейних відносин, коли особа ухиляється від виконання свого обов'язку, маючи усі можливості для такого виконання і розуміючи наслідки своєї протиправної поведінки. У другому випадку про вину зобов'язаної особи мова не йде, оскільки невиконання нею свого обов'язку має інші причини і не залежить від самої особи. Ці моменти мають принципове значення в процесі регулювання сімейних відносин.

Наприклад, в п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України вказано, що підставою позбавлення особи батьківських прав є ухилення матері або батька від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В цьому випадку мова йде про винну поведінку матері або батька, які саме ухиляються від виховання дитини, хоча мають на це можливість. Однак ситуація може розгортатися і іншим чином. Наприклад, той батьків, хто проживає окремо від дитини, хоче виховувати дитину та спілкуватися з нею, однак він не може виконати свій обов'язок, оскільки другий з батьків створює перешкоди для спілкування з дитиною. За таких обставин не можна казати про ухилення матері/батька від виховання дитини. Невиконання батьківського обов'язку з виховання дитини має іншу природу. В силу прямого припису закону ця особа не вважатиметься такою, що ухиляється від виконання свого сімейного обов'язку (ч. 3 коментованої статті). Закон враховує це і передбачає для таких обставин абсолютно інші наслідки. Так, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, то другий з батьків може звертатися до органів опіки та піклування або суду з позовом про усунення цих перешкод. У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним (ст. 158, ч. 4 ст. 159 СК України).

6. Для виконання особою своїх сімейних обов'язків необхідна наявність у неї певного обсягу дієздатності, тобто здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (ч. 1 ст. 30 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 15 СК якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов'язок особистого немайнового характеру припиняється у зв'язку з неможливістю його виконання. Це правило стосується таких учасників сімейних відносин, як батьки, усиновлювачі, опікуни, патронатні вихователі тощо. У разі визнання такої особи недієздатною, вона не може виконувати своїх обов'язків немайнового характеру — виховувати дитину, представляти та захищати її права та інтереси, звертатися до відповідних органів з заявою тощо.

Схожі наслідки виникають і в тому разі, коли особа не визнана в судовому порядку недієздатною, але в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або з іншої поважної причини не може виконувати свого сімейного обов'язку (ч. 3 коментованої статті). Хоча обов'язок особистого немайнового характеру цієї особи не припиняється, як в попередньому випадку, вона не визнається такою, що ухиляється від виконання свого обов'язку. Таким чином ця особа звільняється від застосування до неї негативних правових наслідків майнового характеру.

7. Якщо невиконання особистих обов'язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не тягнути відповідних санкцій, то невиконання сімейного обов'язку майнового характеру не допускається. Це пояснюється тим, що на відміну від особистих, майнові обов'язки членів сім'ї можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов'язку за допомогою інших осіб. Тому закон (абз. 2 ч. 2 ст. 15 СК України) передбачає, що майновий обов'язок недієздатної особи за її рахунок виконує опікун. Якщо мати дитини визнана судом недієздатною, її обов'язок щодо утримання дитини не припиняється, однак його виконання за рахунок матері буде здійснювати опікун. За таких обставин опікун фактично виконує дії самої підопічної зобов'язаної особи.

8. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов'язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків. Згідно із ч. 4 ст. 15 СК України такі наслідки можуть визначатися: а) нормами закону; б) договором сторін.

Так, СК України визначає цілу низку правових наслідків, що виникають у разі порушення учасниками сімейних правовідносин норм закону. Наприклад, якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів дитина може бути передана комусь із них (ч. 3 ст. 161 СК України). При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї (ч. 2 ст. 7 °CК України). В СК України вперше передбачена можливість стягнення неустойки за невиконання сімейного обов'язку. Так, згідно із ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов'язку окрім закону можуть визначатися за договором сторін. Подружжя зокрема може встановити у шлюбному договорі, що у разі невиконання його умов винна сторона буде зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані збитки, сплатити неустойку, передати певне майно тощо. Однак визначення наслідків порушення сімейних обов'язків в договорі має певні межі. Наприклад, сторони не можуть встановлювати в договорі умову, згідно з якою у разі порушення батьком свого аліментного обов'язку щодо дитини він буде позбавлений права на спілкування з дитиною.

Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов'язку можуть мати: а) особистий характер, коли негативний вплив здійснюється на особисту сферу зобов'язаної особи; б) майновий характер, коли такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов'язаної особи. Так, батьки, які ухиляються від виконання свого обов'язку з виховання дитини можуть бути позбавлені батьківських прав. Правовими наслідками позбавлення батьківських прав особистого характеру є те, що особа: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною (ст. 166 СК України). Правовими наслідками позбавлення батьківських прав майнового характеру є те, що особа: 1) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми; 2) не може одержати в майбутньому майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування).

Стаття 16. Надання неповнолітнім батькам допомоги у здійсненні батьківських прав та виконанні батьківських обов'язків

1. Якщо мати, батько дитини є неповнолітніми, баба, дід дитини з боку того з батьків, хто є неповнолітнім, зобов'язані надавати йому допомогу у здійсненні ним батьківських прав та виконанні батьківських обов'язків.

1. Особа може стати матір'ю або батьком дитини і до досягнення нею повноліття. Закон враховує таку обставину і встановлює спеціальні правила щодо неповнолітніх батьків. Зокрема цивільне законодавство передбачає, що запис особи матір'ю або батьком дитини є підставою для надання неповнолітній особі за її заявою повної цивільної дієздатності. Згідно з законом надання повної цивільної дієздатності провадиться за рішенням органу опіки та піклування за письмовою згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальника, у а разі спору — судом і. 2 ст. 35 ЦК України). Це правило встановлюється у зв'язку з тим, що особа не може бути зареєстрована як мати або батько дитини у достатньо ранньому віці, їжа особа хоча і здатна мати дитину у біологічному сенсі, однак у психічному та вольовому аспектах може і не набути ще необхідних якостей, які дозволяли б їй бути повноправним учасником цивільно-правових відносин. Якщо неповнолітні мати або батько не подають заяви про надання їм повної цивільної дієздатності або суд вважає, що надання повної дієздатності не відповідає інтересам неповнолітніх батьків, то обсяг їх цивільної дієздатності не змінюється і неповнолітні батьки, як і до народження дитини, будуть мати неповну цивільну дієздатність. Обсяг такої дієздатності визначається ст. 32 ЦК України.

2. Якщо неповнолітня особа зареєструвала шлюб за правилами, встановленими в СК України (ст. ст. 22, 23 СК України), то вона автоматично набуває повної цивільної дієздатності. У випадку реєстрації шлюбу до народження дитини особа не повинна звертатися до органу опіки та піклування або до суду з заявою про надання їй повної цивільної дієздатності. Набуття повного обсягу цивільної дієздатності відбувається в силу прямого припису закону (ч. 2 ст. 34 ЦК України). Таким чином, якщо у неповнолітньої особи, яка зареєструвала свій шлюб, народжується дитина, то правило ч. 1 ст. 35 ЦК України не діє. Така особа не повинна звертатися до органу опіки та піклування або до суду з заявою про надання їй повної цивільної дієздатності, оскільки вона вже її має.

3. Після набуття повної цивільної дієздатності неповнолітня мати або батько стають повноправними учасниками цивільних правовідносин. Незважаючи на свій вік, вони здатні своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатні своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання (абз. 2 ч. 1 ст. 30 ЦК України). Дієздатні неповнолітні батьки можуть укладати будь-які правочини як у власних інтересах, так і в інтересах своїх дітей. Для їх укладення не потрібна згода батьків такої особи або дозвіл органу опіки та піклування.

4. В коментованій статті визначаються сімейно-правові наслідки народження дитини у неповнолітніх батьків. По-перше, в ній визначається коло зобов'язаних осіб — баба та дід дитини з боку того з батьків, хто є неповнолітнім. Звертає на себе увагу, що коло зобов'язаних осіб є достатньо обмеженим. Мова йде лише про батьків неповнолітньої особи, яка записана матір'ю/батьком дитини, тобто про діда та бабу дитини. На інших членів сім'ї та родичів закон такого обов'язку не покладає, навіть якщо вони проживають разом з неповнолітніми батьками.

По-друге, встановлюється обов'язок баби та діда надавати неповнолітнім батькам дитини допомогу у здійсненні ними батьківських прав та виконанні батьківських обов'язків. Разом з тим в законі чітко не визначено, про яку саме допомогу з боку діда та баби дитини йдеться у цьому випадку. Можна лише припустити, що це здійснення дій фактичного характеру (прогулянки з дитиною, допомога у нагляді за дитиною тощо). Про юридичний характер допомоги важко казати. Якщо неповнолітні мати або батько набули повної цивільної дієздатності, то вони самі набувають для себе цивільних прав та своїми діями здійснюють свої обов'язки. Якщо ж неповнолітні мати або батько не визнані повністю дієздатними, то їх батьки зобов'язані представляти їх інтереси, надавати згоду на вчинення ними правочинів та здійснювати інші дії, що передбачені законом (ст. ст. 32, 69, 71 ЦК України та інші).

Крім того, в СК України не передбачені наслідки невиконання батьками неповнолітніх дітей своїх обов'язків щодо надання їм допомоги. Тому ця норма не має необхідного юридичного навантаження. Вона закріплює правило морального, а не юридичного характеру.

5. В коментованій статті визначаються правовідносини за участю саме неповнолітніх батьків. Однак медицині відомі випадки народження дитини у батьків, які не досягли 14 років, тобто малолітніх. Можна припустити, що у разі необхідності ст. 16 СК України може застосовуватися і по відношенню до малолітніх батьків за аналогією закону.

Стаття 17. Надання органом опіки та піклування допомоги особам у здійсненні ними своїх сімейних прав та виконанні сімейних обов'язків

1. Орган опіки та піклування надає допомогу особі у здійсненні нею своїх сімейних прав та виконанні сімейних обов'язків в обсязі та в порядку, встановлених яшм Кодексом та іншими нормативно-правовими актами.

1. В коментованій статті закріплюється загальна функція органів опіки та піклування щодо надання учасникам сімейних відносин допомоги у здійсненні ними своїх сімейних прав та виконанні сімейних обов'язків.

Органи опіки та піклування діють в обсязі та в порядку, встановлених СК України та іншими нормативно-правовими актами. Основним нормативним ютом, що визначає діяльність цих органів є Правила опіки та піклування1.

Органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад (п. 1.3. Правил). Однак безпосереднє ведення справ щодо опіки і піклування покладається на відповідні відділи й управління місцевої державної адміністрації районів, районів міст Києва, Севастополя, виконавчих комітетів міських чи районних у містах рад. У сели-жах і селах справами опіки і піклування безпосередньо відають виконавчі комітети сільських і селищних рад (п. 1.4 Правил).

До органів, які безпосередньо ведуть справи щодо опіки і піклування і до яких учасники сімейних відносин можуть звертатися за допомогою належать: а) органи освіти (здійснюють діяльність з питань виявлення, обліку та передачі дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, до дитячих будинків, шкіл-інтернатів різних профілів, на усиновлення, під опіку та піклування); б) органи в справах сім'ї та молоді, служби в справах неповнолітніх (здійснюють діяльність з питань виявлення, обліку та тимчасового влаштування безпритульних дітей, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, які утримуються в державних дитячих закладах, на виховання в сім'ї (прийомні сім’ї, дитячі будинки сімейного типу); в) органи соціального захисту населення здійснюють діяльність щодо забезпечення догляду, надання соціально-побутового та медичного обслуговування громадянам похилого віку, інвалідам і дітям з вадами фізичного та розумового розвитку, які цього потребують; г) органи охорони здоров'я (здійснюють діагностичну, лікувальну, експертну діяльність щодо осіб, визнаних судом недієздатними або визнаних судом обмежено дієздатними, а також щодо утримання дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, віком до трьох років у будинках дитини).

2. Органи опіки та піклування відповідно до покладених на них завдань: вирішують питання про встановлення і припинення опіки та піклування; ведуть облік щодо осіб, які потребують опіки (піклування); здійснюють нагляд за діяльністю опікунів і піклувальників; забезпечують тимчасове влаштування неповнолітніх та непрацездатних осіб, які потребують опіки (піклування); розглядають звернення дітей щодо неналежного виконання батьками (одним з них) обов'язків з виховання або щодо зловживання батьків своїми правами; вирішують згідно з чинним законодавством питання щодо грошових виплат дітям, які перебувають під опікою (піклуванням); розглядають спори, пов'язані з вихованням неповнолітніх дітей, а також скарги на дії опікунів (піклувальників); вирішують питання щодо забезпечення житлом дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, які закінчили навчально-виховні заклади і не мають житла; вживають заходів щодо захисту особистих та майнових прав дітей і осіб, які перебувають під опікою (піклуванням); беруть участь у розгляді судами спорів, пов'язаних із захистом прав дітей та осіб, які перебувають під опікою (піклуванням); установлюють опіку над майном у передбачених законом випадках; оформлюють належні документи щодо особи підопічного та щодо майна, над яким установлюється опіка; охороняють та зберігають житло і майно підопічних і визнаних безвісно відсутніми; провадять іншу діяльність щодо забезпечення прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх дітей та повнолітніх осіб, які потребують опіки і піклування (п. 1.7 Правил).

Стаття 18. Захист сімейних прав та інтересів

1. Кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.

2. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін.

Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є:

1) встановлення правовідношення;

2) примусове виконання добровільно не виконаного обов'язку;

3) припинення правовідношення, а також його анулювання;

4) припинення дій, які порушують сімейні права;

5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права;

6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором.

1. В коментованій статті визначаються загальні правила щодо судового захисту сімейних прав та інтересів. В цьому знаходить свій прояв конституційний принцип, згідно з яким права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ч. 1 ст. 55 Конституції України). Серед основних засад регулювання сімейних відносин зазначено, що кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (ч. 10 ст. 7 СК України). Особа має право на захист свого сімейного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

2. В ч. 1 коментованої статті визначається вік, при досягненні якого особа може звертатися до суду. За загальним правилом процесуальна дієздатність, тобто здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді, виникає при досягненні особою повноліття (ч. 1 ст. 29 ЦПК України). Однак особа віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років може особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вона особисто бере участь, якщо інше не встановлено в законі (ч. 2 ст. 29 ЦПК України).

Крім того, у разі реєстрації шлюбу фізичної особи, яка не досягла повноліття, вона набуває цивільної процесуальної дієздатності з моменту реєстрації шлюбу. Цивільної процесуальної дієздатності набуває також неповнолітня особа, якій надано повну цивільну дієздатність (ч. 3 ст. 29 ЦПК України).

У свою чергу у ч. 1 ст. 18 СК України вказано, що кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду. Таким чином, згідно з СК України неповнолітні особи можуть звертатися за захистом своїх сімейних прав та інтересів незалежно від набуття ними повної цивільної дієздатності.

3. Захист в суді прав та Інтересів малолітніх дітей здійснюють інші особи — у першу чергу їхні батьки. Вони мають право звертатися до суду як законні представники дитини без спеціальних на те повноважень (ч. 2 ст. 154 СК України). Це означає, що для представництва інтересів дитини в суді батькам не треба мати рішення органів опіки та піклування, довіреність або будь-які інші документи, які підтверджують їх повноваження. Вони діють на підставі того, що є батьками дитини. Батьки вправі звертатися за захистом навіть і в тому разі, коли відповідно до закону діти самі мають право звернутися за таким захистом (ч. 3 ст. 154 СК). Якщо дитина позбавлена батьківського піклування, та в деяких інших випадках звертатися до суду в її інтересах мають право і інші особи (родичі дитини, які визначені законом, опікун, патронатний вихователь, орган опіки та піклування, прокурор).

4. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 18 СК України способами захистку сімейних прав та інтересів є: встановлення правовідношення; примусове виконання добровільно невиконаного обов'язку; припинення правовідношення, а також його анулювання; припинення дій, які порушують сімейні права; відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено СК або договором. Перелік способів судового захисту було доповнено Законом України № 524-У «Про внесення змін до Сімейного та Цивільного кодексів України» від 22.12.2006 р. В оновленій редакції до способів судового захисту віднесені також зміна правовідношення та визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.

Вказаний перелік способів захисту сімейних прав не є вичерпним, тому суд може застосовувати і інші способи (визнання права, стягнення неустойки, визнання правочину недійсним тощо). Треба відзначити, що новий СК України значно розширює можливості судового захисту сімейних прав і вперше вводить такі традиційні для цивільного права способи захисту, як відшкодування матеріальної шкоди (збитків), моральної шкоди, а також стягнення неустойки (пені). В сімейно-правовій доктрині завжди вважалося, що один з основних цивільно-правових способів захисту — відшкодування збитків — не може застосовуватися для захисту сімейних прав, оскільки вони за своєю природою не мають відплатного характеру. Останнім часом погляд на це питання зазнав суттєвих змін. Сімейні відносини, і в першу чергу майнові, можуть захищатися шляхом відшкодування збитків потерпілій особі або стягнення неустойки (пені) (див. коментар до ч. 3 ст. 31, ст. 196 СК України).

Сімейні правовідносини виникають при наявності відповідного юридичного факту або сукупності юридичних фактів (юридичного складу). В певних випадках встановлення правовідношення здійснюється судом як один із способів захисту сімейних прав. Це має місце у випадках, коли той чи інший юридичний факт, який міг би слугувати підставою виникнення сімейного правовідношення, не визнається або оспорюється однією із сторін. Наприклад, за рішенням суду може бути визнане батьківство або материнство особи відносно певної дитини (ст. ст. 128, 131 СК України), а також встановлено факт батьківства або материнства (ст. ст. 130, 132 СК України). Таким чином, суд своїм рішенням встановлює правовідношення між дитиною та її матір'ю (батьком), внаслідок чого між цими особами виникають відповідні сімейні права та обов'язки.

В житті виникають випадки, коли учасники сімейних правовідносин не виконують добровільно своїх обов'язків. За таких обставин управнена особа вимушена звертатися до суду. Способом захисту сімейних прав в цьому випадку є примусове виконання добровільно невиконаного обов'язку. Типовим в цьому плані є примусове стягнення аліментів за рішенням суду. Якщо платник аліментів не сплачує аліменти добровільно, то заінтересована особа може звернутися до суду з вимогою про примусове виконання сімейного обов'язку щодо сплати аліментів. Цей спосіб захисту сімейних прав застосовується при стягненні аліментів на дитину, непрацездатних батьків, одного з подружжя тощо.

Своєрідним способом захисту сімейних прав є припинення сімейного правовідношення та його анулювання. Цей спосіб захисту є прямо протилежним такому способу, як встановлення правовідношення. Однак на відміну від нього в даному випадку інтересам особи, права якої порушені, відповідає саме припинення або анулювання існуючого сімейного правовідношення. Припинення правовідношення буде мати місце у випадку розірвання шлюбу судом за позовом одного з подружжя. Так, згідно із ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Правовідношення також припиняється у разі припинення права одного з подружжя на аліменти (ч. 2 ст. 85, ч. 2 ст. 87 СК України), у випадку розірвання судом шлюбного договору (ст. 102 СК України) та в інших випадках, передбачених законом.

Сімейне правовідношення може бути за рішенням суду анульоване, тобто визнане таким, яке в юридичному розумінні нібито і не існувало. Юридичні наслідки такого правовідношення вважаються такими, які не настали. Прикладом анулювання сімейних правовідносин є визнання шлюбу недійсним. Так, шлюб, визнаний недійсним за рішенням суду, не є підставою для виникнення у осіб, між якими він був зареєстрований, прав та обов'язків подружжя, а також прав та обов'язків, які встановлені для подружжя іншими законами України (ч. 1 ст. 45 СК України).

Суд може застосувати такий спосіб захисту, як припинення дій, які порушу* ють сімейні права. В такому випадку суд активно втручається в розвиток сімейних правовідносин, оскільки він з очевидністю набув негативного спрямування. Наприклад, згідно з ч. 1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала.

В деяких випадках захист сімейних прав та інтересів може здійснюватися судом шляхом відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права. Мова може йти про визнання розірвання шлюбу фіктивним. Так, за заявою заінтересованої особи у випадках, передбачених законом, розірвання шлюбу може бути визнане судом фіктивним, якщо буде встановлено, що дружина та чоловік продовжували проживати однією сім'єю і не мали наміру припинити шлюбні відносини. На підставі рішення суду актовий запис про розірвання шлюбу та Свідоцтво про розірвання шлюбу анулюються державним органом реєстрації актів цивільного стану (ст. 108 СК України). Таким чином, суд своїм рішенням відновлює правовідношення, яке існувало до розірвання шлюбу. Усі наслідки, які були пов'язані з розірванням шлюбу, вважаються такими, що не настали.

Вперше в новому СК України передбачений такий спосіб захисту сімейних прав, як відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Звертають на себе увагу два моменти. По-перше, сімейний закон не містить визначення матеріальної та моральної шкоди, а також порядку та розміру її відшкодування. По-друге, відшкодування матеріальної та моральної шкоди можливе лише у випадках, передбачених СК України або договором.

Щодо першого моменту можна відзначити наступне. Як відомо, визначення матеріальної та моральної шкоди, а також порядку їх відшкодування надається в ЦК України (ст. ст. 22, 23 ЦК України). Можна вважати, що цього достатньо і вказані норми ЦК України можуть застосовуватися при вирішенні питання про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в сімейному праві.

Другим моментом є те, що матеріальна та моральна шкода відшкодовується при порушенні сімейних прав та інтересів лише у випадках, прямо передбачених законом або договором. В СК України зокрема передбачено відшкодування матеріальної та моральної шкоди у випадку порушення одним із батьків, із яким проживає дитина, встановленого договором порядку здійснення батьківських прав (ст. 157 СК), у разі самочинної зміни одним із батьків місця проживання дитини всупереч волі іншого з батьків (ст. 162 СК), невиконання рішення суду щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від дитини (ст. 159 СК) тощо.

В деяких випадках СК України вказує на відшкодування лише матеріальної шкоди. Це має місце, наприклад, у разі неналежного виконання батьками своїх обов'язків щодо управління майном дитини. Згідно з ч. 8 ст. 177 СК України це є підставою для покладення на батьків обов'язку відшкодувати завдану дитині матеріальну шкоду та повернути доходи, одержані від управління її майном.

В ч. 3 ст. 31 СК України вказано, що особа, яка відмовилася від шлюбу, зобов'язана відшкодувати другій стороні затрати, що були нею понесені у зв'язку з приготуванням до реєстрації шлюбу та весілля.

Сторони можуть передбачити можливість відшкодування матеріальної або моральної шкоди в договорі. Зокрема це може мати місце при укладенні сторонами шлюбного договору. Сторони можуть передбачити в ньому певні санкції за порушення умов договору — відшкодування збитків та сплату неустойки.

Способом захисту сімейних прав, що застосовується судом, є також зміна правовідношення (п. 7 ч. 2 ст. 18 СК України). Така зміна може мати місце, якщо існуючі права та обов'язки сторін не забезпечують інтереси однієї з них і вона вимушена звернутися до суду з вимогою про зміну правовідношення. Наприклад, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. Крім того, розмір аліментів може бути зменшено, якщо дитина перебуває на утриманні держави, територіальної громади або юридичної особи, за заявою батьків, уповноваженого територіальної громади, юридичної особи, на утриманні якої перебуває дитина, та за згодою органу опіки і піклування (ст. 192 СК України).

До способів захисту сімейних прав закон відносить також визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб (п. 8 ч. 2 ст. 18 СК України). В ч. 2 ст. 55 Конституції України вказано, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин порушено, має право звернутися до адміністративного суду з адміністративним позовом (ч. 1 ст. 104 Кодексу про адміністративне судочинство України). Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій (ч. 1 ст. 2 Кодексу про адміністративне судочинство України).

До суб'єктів владних повноважень, рішення, дії або бездіяльність яких стосуються сімейних відносин, в першу чергу належать орган опіки та піклування та органи РАЦС. Органами опіки і піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад (п. 1.3. Правил опіки та піклування1). Органи опіки та піклування беруть активну участь у вирішенні питань, що виникають у сімейній сфері (дивись коментар до ст. 19 СК України). Вони, зокрема, розглядають звернення дітей щодо неналежного виконання батьками обов'язків з виховання або щодо зловживання батьків своїми правами; розглядають спори, пов'язані з вихованням неповнолітніх дітей; розглядають скарги на дії опікунів (піклувальників); вживають заходів щодо захисту особистих та майнових прав неповнолітніх дітей і осіб, які перебувають під опікою та піклуванням; беруть участь у розгляді судами спорів, пов'язаних із захистом прав неповнолітніх дітей та осіб, які перебувають під опікою та піклуванням. У зв'язку з цим рішення органів опіки та піклування суттєво впливають на здійснення учасниками сімейних відносин своїх прав та обов'язків. В п. 1.8. Правил опіки та піклування прямо вказано, що рішення органів опіки і піклування про призначення опікунів і піклувальників чи їхнє звільнення від виконання своїх обов'язків, а також з інших питань опіки і піклування можуть бути оскаржені в установленому законом порядку.

Систему органів реєстрації актів цивільного стану складають відділи реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських, районних, районних у містах, міських (міст обласного значення) управлінь юстиції; виконавчі органи сільських, селищних, міських (крім міст обласного значення) рад (ст. 2 Закону України «Про органи реєстрації актів громадянського стану» від 24.12.2004 р. № 3807-Ш2). З реєстрацією актів цивільного стану пов'язані виникнення, зміна та припинення сімейних прав та обов'язків. Тому порушення законодавства щодо реєстрації актів цивільного стану має серйозні наслідки для учасників сімейних відносин. Зміст актів громадянського стану, а також відмова в реєстрації актів громадянського стану, в тому числі у зміні прізвища, імені та по батькові, внесенні змін, доповнень, виправлень до її записів актів громадянського стану, їх поновленні та анулюванні, можуть бути оскаржені до вищого органу та до суду (ст. 9 Закону України «Про органи реєстрації актів громадянського стану»).

Стаття 19. Участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів

1. У випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та

2. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу.

3. Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду.

У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви.

У разі звернення з позовом до суду припиняється виконання рішення органу опіки та піклування.

4. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

5. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

6. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

1. Органи опіки та піклування належать до органів, які відповідно до закону здійснюють захист сімейних прав та інтересів. Згідно із ч. 1 коментованої статті у випадках, передбачених законом, особа має право на попереднє звернення до цих органів, рішення яких є обов'язковим. Таким чином сторони можуть вирішити сімейну проблему, не звертаючись до суду.

Розгляд сімейних спорів органи опіки та піклування здійснюють у випадках, передбачених СК України, і в межах своєї компетенції. Зокрема органи опіки та піклування вирішують спори щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї(ст. 158 СК України), спори між матір'ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини (ст. 161 СК України). Проте вказаними випадками діяльність органів опіки щодо захисту сімейних прав не обмежується. У виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров'я дитини, орган опіки та піклування має право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків (ст. 17 °CК України). Орган опіки та піклування має також право на звернення до суду з позовом про скасування усиновлення чи визнання його недійсним (ст. 24 °CК України). Крім того, він здійснює контроль за цільовим витрачанням аліментів (ст. 186 СК України).

2. Розгляд сімейних спорів органом опіки та піклування надає можливість особам не звертатися до суду. Однак звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє їх такого права (ч. 3 ст. 19 СК України). При цьому судовий захист має пріоритет. Тому закон встановлює, що у разі звернення з позовом до суду, орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви. Якщо ж рішення по справі було прийняте, у разі звернення особи з позовом до суду припиняється виконання рішення органу опіки та піклування.

Якщо особа протягом десяти днів від часу винесення рішення органом опіки та піклування не звернулася до суду, таке рішення набуває сили і стає обов'язковим до виконання.

Це правило має одне виключення. Так, згідно із ч. 2 ст. І7 °CК України у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя чи здоров'я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки та піклування зобов'язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. Таким чином при безпосередній загрозі для життя або здоров'я дитини рішення органу опіки та піклування набуває сили одразу, а не після спливу 10 днів, як це має місце в усіх інших випадках.

3. У ч. 4 коментованої статті зазначається, що участь органу опіки та піклування є обов'язковою при розгляді судом спорів, що випливають з сімейних відносин. До них зокрема належать спори щодо: а) участі одного з батьків у вихованні дитини (ст. 159 СК України); місця проживання дитини (ст. 161 СК України); позбавлення та поновлення батьківських прав (ст. 164, ст. 169 СК України); побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав (ст. 168 СК України); відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду (ст. 163 СК України), управління батьками майном дитини (ст. 177 СК України); скасування усиновлення та визнання його недійсним (ст. ст. 236, 238 СК України).

При розгляді судами спорів, що випливають із сімейних відносин, орган опіки та піклування: а) надає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору; б) безпосередньо бере участь у судових засіданнях при розгляді спору.

4. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). Надання органом опіки та піклування письмових висновків щодо суті сімейного спору суду є традиційним для вітчизняної практики. Пленум Верховного Суду України в Постанові № 16 від 12.06.1998 р. «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю» (п. 23) звертав увагу на те, що при розгляді сімейних спорів обов'язковими є наявність письмового висновку органів опіки і піклування та їхня участь у судовому засіданні. Складання зазначених висновків і участь у судових засіданнях покладено на відділи й управління освіти районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій і виконавчих комітетів міських чи районних у містах рад.

При вирішенні спорів, що випливають з сімейних відносин, суди повинні виходити не з формальних міркувань, а з фактичних інтересів дітей та умов їх нормального виховання. У зв'язку з цим суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України).

Стаття 20. Застосування позовної давності до вимог, що випливають із сімейних відносин

1. До вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

2. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

1. Згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність — це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно позовна давність, що застосовується при регулюванні сімейних відносин, — це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого сімейного права або інтересу. Треба зазначити, що легальне визначення строку позовної давності в новому ЦК України є невдалим. Строк позовної давності є строком не для звернення особи до суду, а строком для захисту права особи. Цей момент має принципове значення. Якби строк позовної давності був саме строком для звернення, то його формальне пропущення унеможливлювало би подальший захист прав особи. Однак це не так. Навіть після спливу строку для звернення особа має право подавати заяву до суду. В ч. 2 ст. 267 ЦК України сказано, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом незалежно від спливу позовної давності. Більш того, за новим ЦК України позовна давність застосовується не завжди, а лише за заявою сторони у спорі (ч. 3 ст. 267 ЦК України). Таким чином, більш коректним було б визначення строку позовної давності як строку для захисту порушеного цивільного або сімейного права.

2. Особливість сімейних відносин полягає у тому, що до них за загальним правилом позовна давність не застосовується. Це означає, що особа може звернутися до суду за захистом свого сімейного права або інтересу будь-коли незалежно від того, скільки часу спливло після моменту порушення цього права, моменту, коли особа дізналася про порушення свого права, а також інших обставин, які слугують початком відліку строку позовної давності.

Проте вказане загальне правило має певні виключення. В ч. 1 коментованої статті визначаються випадки, коли до сімейних відносин застосовується позовна давність (ч. 2 ст. 72 СК України, ч. 2 ст. 129, ч. 3 ст. 138, ч. 3 ст. 139 СК України).

Так, за загальним правилом до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано, позовна давність не застосовується (ч. 1 ст. 72 СК України). Це означає, що подружжя може звертатися до суду з вимогою про поділ спільного майна при наявності шлюбу у будь-який час. Однак для колишнього подружжя встановлено інше правило. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. При цьому закон чітко визначає, що позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України).

Другий випадок застосування позовної давності пов'язується з наявністю спору про батьківство. Особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред'явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства (ч. 1 ст. 129 СК України). До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік. Важливо відзначити, що перебіг позовної давності починається не від дня народження дитини, а від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство (ч. ч. 1, 2 ст. 129 СК України).

Позовна давність застосовується також при оспорюванні матір'ю дитини батьківства свого чоловіка. Так, згідно з ч. 1 ст. 138 СК України жінка, яка народила дитину у шлюбі, має право оспорити батьківство свого чоловіка, пред'явивши позов про виключення запису про нього як батька дитини з актового запису про народження дитини. Закон визначає, що до вимоги матері про внесення змін до актового запису про народження дитини встановлюється позовна давність в один рік, яка починається від дня реєстрації народження дитини (ч. 3 ст. 138 СК України).

Останнім випадком застосування позовної давності є спір про материнство. Жінка, яка вважає себе матір'ю дитини, має право пред'явити позов до жінки, яка записана матір'ю дитини, про визнання свого материнства (ч. 2 ст. 139 СК України). До вимоги про визнання материнства встановлюється позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися, що є матір'ю дитини (ч. 3 ст. 139 СК України).

Встановлення скороченого (один рік) строку позовної давності має за мету чітке та оперативне визначення правового статусу дитини. Якщо особа (мати або батько) вважає себе матір'ю (батьком) дитини, то може доводити цей факт протягом одного року від дня, коли вона дізналася або могла дізнатися, що є матір'ю (батьком) дитини. Якщо особа не звертається до суду з відповідною вимогою, стає очевидним, що вона в цьому не зацікавлена. Немає підстав збільшувати вказаний строк позовної давності, оскільки це може негативно вплинути на становище дитини, усвідомлення нею свого сімейного стану. Аналогічний скорочений строк позовної давності встановлено також для оспорювання матір'ю дитини батьківства свого чоловіка.

3. ЦК України визначає, що з точки зору їх тривалості строки позовної давності поділяються на загальні та спеціальні. Згідно з ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Окрім цього, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч. 1 ст. 258 ЦК України). Враховуючи, що в сімейному праві строки позовної давності не мають широкого застосування, поділ позовної давності на два види (загальну та спеціальну) не набуває великого значення. Згідно з СК України позовна давність встановлюється у три роки (ч. 2 ст. 72 СК України) та в один рік (ч. 2 ст. 129, ч. 3 ст. 138, ч. 3 ст. 139 СК України).

4. При розгляді сімейних спорів позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено СК України. Так, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253–255 ЦК України. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін (ч. ч. 1,2 ст. 260 ЦК України). До спорів, що випливають із сімейних відносин, застосовуються передбачені в ЦК України правила щодо початку перебігу позовної давності (ст. 261 ЦК України), зупинення перебігу позовної давності (ст. 263 ЦК України) та переривання перебігу позовної давності (ст. 264 ЦК України).

Можна вважати, що, оскільки в СК України не міститься спеціальних застережень, до сімейних відносин можна застосовувати і інші правила цивільного законодавства щодо визначення строків. Наприклад, про можливість збільшення позовної давності та, навпаки, неможливість її зменшення за домовленістю сторін (ст. 259 ЦК України).

5. Треба підкреслити, що згідно з новим цивільним законодавством позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України). Якщо жодна із сторін не звернеться до суду з заявою про врахування факту пропуску позовної давності, то суд виноситиме рішення, незважаючи на сплив встановленого законом строку. У свою чергу сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). В СК України не міститься статті, яка б встановлювала спеціальні правила щодо дії вказаної норми ЦК України. Це дає підстави припустити, що застосування позовної давності при розгляді сімейних спорів також здійснюється лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Проте такий висновок не є беззаперечним. Він ґрунтується лише на загальному розумінні співвідношення норм чинного законодавства.

Розділ II. ШЛЮБ. ПРАВА ТА ОБОВ'ЯЗКИ ПОДРУЖЖЯ

Глава 3. ЗАГАЛЬНІ ПОЛОЖЕННЯ

Стаття 21. Поняття шлюбу

1. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

2. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

3. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов'язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення державних органів реєстрації актів цивільного стану.

1. Шлюб — це багатогранне соціальне явище, яке має різноманітні аспекти свого прояву і може розглядатися з різних точок зору. Не буде перебільшенням сказати, що осмислення природи та визначення основних ознак шлюбу здійснювалося протягом століть. За цей час виникли різні теорії шлюбу. Зокрема шлюб розглядався як вільний союз чоловіка та жінки, священне таїнство, цивільний договір, спеціальний статус особи тощо.

В найбільш узагальнюючому розумінні шлюб — це родинний союз співжиття чоловіка й жінки за взаємною згодою. Однак в юридичному сенсі таке визначення є неприйнятним. Справа в тому, що шлюб викликає цілу низку правових наслідків, що мають важливе значення як для самих учасників шлюбних відносин, так і для інших осіб та суспільства в цілому. З урахуванням цього юридичне визначення шлюбу повинно бути чітким та лаконічним і містити його конкретні ознаки.

В юридичних текстах першим з відомих було визначення шлюбу, надане римським юристом Модестіном, який вказував, що шлюб — це союз чоловіка та дружини, спільність усього життя, єднання божого та людського права. В дореволюційній літературі це визначення характеризувалося як достатньо точне, однак не суто юридичне. О.І. Загоровський зазначав, що в юридичному розумінні шлюб — це внормований правом довічний статевий союз чоловіка та жінки. У свою чергу Г.Ф. Шершеневич визначав шлюб як союз чоловіка та жінки з метою співжиття, заснований на взаємній згоді і укладений у встановленій формі.

До прийняття нового СК України в сімейному законодавстві, як відомо, не надавалося поняття шлюбу. Законодавець не намагався цього зробити, враховуючи неоднозначність поняття шлюб та незбіг юридичного та інших (соціологічного, демографічного) підходів до його визначення. В літературі такий підхід вбачався виправданим. Зокрема при розробці Кодексу про шлюб та сім'ю 1969 р. вносилися пропозиції щодо легального визначення шлюбу, однак з вказаних міркувань вони були відкинуті і визначення цього поняття було залишено науці сімейного права.

2. В новому СК України вперше надане легальне визначення шлюбу. Можна вважати, що в законі зроблена лише спроба окреслити певні ознаки шлюбу, що мають юридичне значення. Згідно із ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є:

• сімейний союз;

• який поєднує жінку та чоловіка;

• і який має певну формальну ознаку — реєстрацію у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

1) Звертає на себе увагу, що шлюб, у першу чергу, характеризується як сімейний союз чоловіка та жінки. Визначення шлюбу через поняття «союз чоловіка та жінки» можна вважати традиційним. Однак вказівка на те, що це — сімейний союз має очевидні вади. Воно розкривається через поняття, яке саме потребує визначення. Термін «сімейний союз» відзначається такою ж багатоваріантністю змісту, як власне і «шлюб», тому характеристика шлюбу як сімейного союзу потребує додаткових пояснень. В літературі сімейний союз чоловіка та жінки зазвичай розглядається як союз двох осіб, відносини яких характеризуються спільністю сімейного життя, взаємною турботою та підтримкою, а також взаємними правами та обов'язками.

У легальному визначенні шлюбу не відображаються усі його характерні ознаки. На відміну від цього наукові визначення шлюбу відзначаються більшою деталізацією. В літературі підкреслюється, що шлюб — це моногамний, вільний, рівноправний та, як правило, довічний союз чоловіка та жінки, який породжує взаємні права та обов'язки подружжя, спрямований на створення сім'ї, народження та виховання дітей. З урахуванням вказаного можна зробити висновок, що законодавець застосував мінімальний підхід, закріпивши в легальному визначенні шлюбу лише його окремі ознаки. Можна припустити, що саме для запобігання переліку усіх можливих ознак шлюбу в законі в якості узагальнюючого і було введено термін «сімейний союз», хоча, як зазначалося, це ускладнює, а не спрощує ситуацію.

2) Другою ознакою шлюбу, що закріплена в законі, є визначення його суб'єктного складу. Законодавець однозначно висловлюється щодо цього питання. Шлюб — це союз жінки та чоловіка, тобто осіб різної статі. В цілому така позиція законодавця є традиційною. Вітчизняне законодавство ніколи не визнавало одностатевих шлюбів. В теоретичному плані це питання також важко визнати вкрай дискусійним (див. п. 8 коментаря до ст. 3 СК України). Україна не належить до держав з розвинутим рухом сексуальних меншин.

Однак один аспект цього питання все ж таки потребує свого вирішення. Відомо, що розвиток медицини надає можливість особам здійснювати зміну своєї статі. В деяких випадках такі особи перебувають у зареєстрованому шлюбі. Сімейне законодавство має містити чітку відповідь щодо долі шлюбу після зміни особою статі та отримання відповідних документів, що посвідчують її особу. В іншому випадку без порушення закону в зареєстрованому шлюбі можуть опинитися особи однієї статі. Зрозуміло, що в формальному розумінні — це вже інші особи, ніж ті, які укладали шлюб. Однак правовий вихід з такого становища має визначатися саме СК України.

3) Конститутивною (правостворюючою) ознакою шлюбу визнається реєстрація шлюбу у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Саме з цього моменту виникає шлюбне правовідношення, права та обов'язки подружжя. Державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства.

Підсумовуючи, можна зазначити наступне. Із закріплених в коментованій статті ознак шлюбу дві — мають формальний зміст (суб'єктний склад шлюбних правовідносин та вимога щодо державної реєстрації шлюбу). Ознака, згідно з якою шлюб — це сімейний союз чоловіка та жінки, не відзначається чіткістю і не репрезентується через юридичні терміни.

3. При визначенні сутності шлюбу треба враховувати ту обставину, що юридичний аналіз соціальних явищ має свої особливості. Для нього інтерес складають лише ті аспекти цих явищ, які визначаються через юридичні категорії та поняття. Якщо відсторонитися від загального погляду на шлюб як союз жінки та чоловіка, який базується на взаємній любові та повазі, то можна дійти наступних висновків.

В праві визначення шлюбу має базуватися на поліфонічному підході, оскільки навіть в юридичній площині категорія «шлюб» не може застосовуватися однаково для всіх випадків. В сучасному суто юридичному розумінні шлюб може розглядатися в трьох основних аспектах, зокрема як:

1) правовідношення.,

2) юридичний факт-стан,

3) сімейно-правовий інститут.

1) В першу чергу необхідно розглянути питання щодо визначення шлюбу як певного правовідношення (шлюбного правовідношення). З урахуванням загальних уявлень про природу правових відносин шлюбне правовідношення можна розглядати як складову трьох елементів: а) суб'єктів правовідношення, якими виступають дружини та чоловік (подружжя); б) об'єктів, до яких належать певні майнові та немайнові блага; в) змісту правовідношення, який складають відповідні права та обов'язки подружжя. Саме в розумінні шлюбу як правовідношення використовують такі вислови, як «сторони перебувають у шлюбі», «сторони пов'язані шлюбом» тощо.

Можна вважати, що юридичне розуміння шлюбу як правовідношення найбільш повно збігається з визначенням шлюбу як союзу чоловіка та жінки. Однак, як зазначалося, поняття «союз чоловіка та жінки» не має юридичного смислового навантаження. Тому, якщо в загальному сенсі союз чоловіка та жінки розглядається як спільність життя та інтересів, взаємна підтримка та турбота, то в юридичному — увага акцентується на взаємних правах та обов'язках сторін, що є першочерговим при визначенні шлюбу як правовідношення.

Шлюбне правовідношення відповідає усім загальним ознакам правовідношення. Воно виникає, розвивається та припиняється за правилами розвитку правовідносин. Для виникнення шлюбного правовідношення необхідна низка юридичних фактів, які у своїй сукупності входять до відповідного юридичного складу, що породжує виникнення шлюбу. Згідно з законом до таких юридичних фактів належать: а) подача до державного органу реєстрації актів цивільного стану заяви про реєстрацію шлюбу; б) повідомлення нареченими один одного про стан свого здоров'я; в) прилюдне висловлення згоди на шлюб в процесі його реєстрації; г) державна реєстрація шлюбу. Усі вказані юридичні факти є обов'язковими і лише у своїй сукупності як єдиний юридичний склад слугують підставою виникнення шлюбного правовідношення.

Згода на шлюб є найбільш значущою умовою його дійсності. По суті, така згода оприлюднюється сторонами двічі — при поданні заяви про реєстрацію шлюбу до державного органу реєстрації актів цивільного стану та безпосередньо в процесі реєстрації шлюбу. Головне значення, без сумніву, має друга стадія, коли сторони прилюдно висловлюють свою вільну волю на шлюб в процесі його реєстрації у відповідному державному органі. На першій стадії — після подання заяви про реєстрацію шлюбу сторона може змінити своє рішення та відмовитися від шлюбу (ст. 31 СК України). Однак друга стадія є вирішальною, оскільки вона остаточно свідчить про згоду особи зареєструвати свій шлюб і взяти на себе усі права та обов'язки чоловіка або дружини.

Треба підкреслити, що поняття «шлюб» та «волевиявлення чоловіком та жінкою своєї згоди на шлюб» — це різні правові категорії, хоча в літературі нерідко між ними не проводиться чіткої різниці. Тому не можна погодитися з думкою про те, що шлюб як юридичний факт — це волевиявлення чоловіка та жінки на виникнення між ними правовідносин. Коли чоловік та жінка висловлюють свою згоду на шлюб, шлюбу як такого ще не існує. Для його існування недостає ще державної реєстрації, яка є останнім юридичним фактом, необхідним для виникнення шлюбного правовідношення. Тому розглядати таку згоду як шлюб — юридичний факт — неможливо.

На жаль, в літературі виявлення волі сторін на шлюб нерідко асоціюється із шлюбом як таким. Саме в такому розумінні говорять про шлюб як договір або правочин і на цьому підході ґрунтується договірна теорія шлюбу. Більш ніж сто років тому К. Анненков зазначав, що умови, необхідні для укладення шлюбу та його дійсності, виставляються законом як необхідні умови здійснення і будь-яких інших юридичних правочинів, чим закон, очевидно, надає і шлюбу значення договору як одного з юридичних правочинів. Саме збіг вимог, які висуваються до згоди на укладення шлюбу та до правочинів (свободна воля, відсутність негативного впливу на свідомість особи тощо), і спричиняють змішування таких понять як «шлюб» та «правочин» («договір»).

В цьому плані хотілося б відзначити чітку позицію В.І. Бошка з цього питання. Автор зокрема вказував, що згода сторін на вступ до шлюбу є юридичною підставою шлюбу. Така згода зберігає своє значення протягом усього часу існування шлюбного відношення. Саме згоду на шлюб (не шлюб як такий) В.І. Бошко порівнює із договором, зазначаючи при цьому, що на таку згоду розповсюджують свою дію окремі норми цивільного законодавства про правочини. Зокрема йдеться про норми щодо недійсності правочинів, укладених під впливом обману, погроз, насильства.

2) Інколи поняття «шлюб» використовують в іншому значенні — як юридичний факт-стан, тобто такий різновид юридичних фактів, які характеризуються тривалістю свого існування. Перебування у шлюбі — це життєва обставина, з якою пов'язується виникнення відповідних правових наслідків. По суті, шлюб (шлюбне правовідношення) за таких обставин відіграє роль самостійного юридичного факту. Саме в такому розумінні шлюб включається до відповідних юридичних складів поряд з іншими юридичними фактами. В літературі зверталася увага на існування юридичних фактів-правовідносин. В.Б. Ісаков зазначає, що за певних обставин правовідношення може виступати юридичним фактом, однак, не в цілому (як сукупність прав та обов'язків), а лише в одній своїй площині — як факт існування (або відсутності) такого правовідношення.

При регулюванні сімейних відносин наявність шлюбного правовідношення як юридичного факту відіграє значну роль. У багатьох випадках шлюб виступає юридичним фактом, з яким пов'язується виникнення або зміна сімейних прав та обов'язків. Наприклад, для виникнення аліментного правовідношення між подружжям необхідна наявність таких юридичних фактів, як: а) зареєстрований шлюб; б) непрацездатність одного з подружжя; в) потреба в матеріальній допомозі; г) здатність другого з подружжя надати матеріальну допомогу. Шлюб за таких обставин має значення не правовідношення (сукупності прав та обов'язків подружжя), а саме факту наявності шлюбу — юридичного зв'язку між сторонами. Шлюб як юридичний факт відіграє свою роль і при регулюванні інших цивільно-правових відносин, зокрема при спадкуванні, укладенні договорів за участю подружжя тощо (ст. ст. 747, 1261, 1306 ЦК України).

3) Термін «шлюб» може використовуватися і для позначення відповідного сімейно-правового інституту. Цей інститут поєднує норми, що визначають права та обов'язки подружжя, умови та порядок реєстрації шлюбу, його припинення та визнання недійсним. Основні норми цього інституту закріплюються в розділі другому СК України, який має назву «Шлюб. Права та обов'язки подружжя».

3. В ч. 2 коментованої статті вказується, що за загальним правилом проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. На перший погляд вказана норма закріплює традиційний для вітчизняного права підхід, згідно з яким перебування осіб в фактичних шлюбних відносинах не тягне за собою правових наслідків.

Втім, подальший аналіз норм СК України свідчить про інше. Згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або з іншою особою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ст. 74 СК України). Набувають такі особи і взаємні права на утримання, які належать подружжю (ст. 91 СК України). Таким чином вказані особи мають обсяг взаємних майнових прав та обов'язків, який дорівнює обсягу прав та обов'язків подружжя.

Співвідношення ст. 21 СК України і ст. ст. 74, 91 та їх очевидна суперечність викликали в теорії та практиці багато запитань. Вони заводять у глухий кут практиків, які намагаються зрозуміти сутність нових положень СК України.

Розібратися в цьому нелегкому питанні було б очевидно неможливо, якби не пояснення, зроблені автором нового СК України — професором З.В. Ромовською. Пояснення звучить таким чином: «Розвиток нашого законодавства має йти не шляхом надання жінці та чоловікові, які спільно проживають без шлюбу, прав та обов'язків подружжя, а надання їм прав та обов'язків, як особам, які проживають однією сім'єю. Ці права можуть бути тотожними за змістом… але підстави їх виникнення є різними».

Якщо послідовно «розвернути» це пояснення воно виглядатиме наступним чином:

а) жінка та чоловік, які проживають однією сім'єю без шлюбу, не мають прав та обов'язків подружжя;

б) вони набувають прав та обов'язків як особи, які проживають однією сім'єю;

в) загальних прав та обов'язків осіб, які проживають однією сім'єю, не існує;

г) тому права та обов'язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю без шлюбу, збігаються з правами та обов'язками подружжя.

Таким чином, майнові права та обов'язки подружжя та осіб, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, є тотожними.

Однак в правовому статусі вказаних категорій осіб існують і відмінності. Ці відмінності мають два вектори спрямування: а) підстава виникнення прав та обов'язків; б) обсяг прав та обов'язків сторін.

Зокрема підставами виникнення прав та обов'язків вказаних осіб є: а) для подружжя — зареєстрований шлюб; б) для жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, — факт проживання однією сім'єю без шлюбу. Реєстрація шлюбу викликає у сторін виникнення прав та обов'язків подружжя автоматично. У свою чергу, проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без реєстрації шлюбу не є безперечним фактом. У разі спору воно може слугувати підставою для виникнення у них відповідних прав та обов'язків лише після доведення в суді факту проживання однією сім'єю.

Існують деякі відмінності в правовому статусі вказаних осіб І залежно від обсягу належних їм прав та обов'язків. Різниця зокрема полягає у тому, що особи, які проживають однією сім'єю без шлюбу, не набувають особистих взаємних прав та обов'язків, передбачених ст. ст. 49–56 СК України (права на материнство та батьківство, права на повагу до своєї індивідуальності, обов'язку турбуватися про сім'ю тощо). Цей момент вбачається дуже спірним і суперечливим. Оскільки стосовно осіб, які проживають без шлюбу, закон застосовує термін «сімейний союз», можна було б очікувати, що він надасть учасникам такого союзу не лише майнові, а й особисті права та обов'язки подружжя. Немає підстав вважати, що учасники такого сімейного союзу не набувають права на материнство та батьківство (ст. ст. 49, 50); рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань (ст. 51); рівне право на фізичний та духовний розвиток, на здобуття освіти, прояв своїх здібностей, на створення умов для праці та відпочинку (ст. 52); право розподілити між собою обов'язки в сім'ї, вирішуватися подружжям спільно, на засадах рівності, право противитися усуненню їх від вирішення питань життя сім'ї (ст. 54); обов'язку спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги (ст. 55); право на вільний вибір місця свого проживання (ст. 56).

Особи, які проживають однією сім'єю без шлюбу, не можуть набувати лише одного права подружжя — права на зміну прізвища. Якщо при реєстрації шлюбу дружина, чоловік зберегли дошлюбні прізвища, вони мають право подати до державного органу реєстрації актів цивільного стану, який зареєстрував їхній шлюб, або відповідного органу за місцем їхнього проживання заяву про обрання прізвища одного з них як їхнього спільного прізвища або про приєднання до свого прізвища прізвища другого з подружжя (ст. 53 СК України). Оскільки це право нерозривно пов'язане із реєстрацією шлюбу, сторони, які перебувають у фактичних шлюбних відносинах, не можуть його набувати.

Підсумовуючи, можна зазначити наступне. Аналіз ч. 2 ст. 21 СК України та її співвідношення із ст. ст. 74, 91 СК України свідчить про закріплення в законі занадто складної конструкції правового статусу подружжя та осіб, які проживають без шлюбу. Залишається незрозумілим, чому за жінкою та чоловіком, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, не можуть бути прямо визнані майнові та основні особисті права та обов'язки подружжя, якщо в кінцевому підсумку вони їх все ж таки мають? Позицію законодавця можна було б визнати більш послідовною, якби він однозначно легалізував фактичні шлюбні відносини, а не вміщував в законі норми, які є незрозумілими навіть фахівцям і які потребують спеціальної «розшифровки».

4. В ч. 3 коментованої статті вказується, що за загальним правилом релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов'язків подружжя. В цьому знаходить свій прояв конституційний принцип, згідно з яким церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави (ч. 3 ст. 35 Конституції України). Шлюб в Україні носить суто світський характер і в точному розумінні цього слова є громадянським (цивільним) шлюбом на відміну від шлюбу церковного. Церковне вінчання не тягне за собою правових наслідків і визнається приватною справою чоловіка та жінки.

Однак вказане правило має певні виключення. У вітчизняній історії існували часи, коли державні органи реєстрації актів цивільного стану не були створені або відновлені. За таких обставин обряд шлюбу відбувався за релігійними правилами. У зв'язку з цим виникало питання щодо правової сили таких шлюбів.

Вперше в Україні державна реєстрація шлюбу була проголошена Декретом «Про громадянський шлюб і про введення книг актів громадянського стану» від 20.02.1919 р. Відповідно шлюби, укладені до цього часу, не втрачали своєї сили і визнавалися дійсними. Однак і після революції виникали історичні обставини, коли здійснення реєстрації шлюбу державними органами було неможливим (воєнні роки, відсутність органів державної реєстрації актів цивільного стану тощо). За таких обставин держава визнавала шлюби, укладені в іншому порядку.

Так, законодавство чітко визначало певні території та час створення або відновлення відповідних державних органів, які реєстрували шлюби. Церковна реєстрація шлюбів визнавалася дійсною, якщо вона була здійснена до строків, вказаних у відповідних актах. Наприклад, в Указі Президії Верховної Ради УРСР «Про реєстрацію актів громадянського стану в Волинській, Дрогобицькій, Львівській, Рівненській, Станіславській і Тернопільській областях УРСР» вказувалося, що записи одруження, вчинені служителями релігійних культів, єврейськими общинами і метрикальними конторами до 5.05.1940 р. вважаються такими, що мають законну силу (п. 2). За часів війни в деяких випадках реєстрація шлюбу здійснювалася в партизанських загонах, органах влади, створених окупаційними військами, або за релігійними обрядами. За шлюбами, укладеними до створення або відновлення державних органів реєстрації актів цивільного стану, визнавалася юридична сила, а за своїми наслідками вони прирівнювалися до шлюбів, укладених в державних органах запису актів цивільного стану.

5. Треба підкреслити, що в ч. 3 коментованої статті мова йде про шлюби, які хоча і не було зареєстровано державними органами, однак було укладено за релігійними обрядами. Відносини, що виникають із таких шлюбів, треба відрізняти від фактичних шлюбних відносин, які взагалі не мали будь-якої зовнішньої" фіксації (див. ст. ст. 74, 81 СК та коментар до них). Коментована стаття передбачає лише випадки, коли держава визнає юридичну силу за шлюбами, укладеними за релігійними обрядами (коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення державних органів реєстрації актів цивільного стану).

Стаття 22. Шлюбний вік

1. Шлюбний вік для жінки встановлюється у сімнадцять, а для чоловіка — у вісімнадцять років.

2. Особи, які бажають зареєструвати шлюб, мають досягти шлюбного віку на день реєстрації шлюбу.

1. В коментованій статті визначається шлюбний вік жінки та чоловіка, які бажають укласти шлюб. З урахуванням норм СК України можна дійти висновку, що шлюбний вік — це біологічний вік особи, який визначається законом або, у певних випадках — судом, з досягненням якого особа набуває права на шлюб. Виходячи з ч. 2 ст. 23 СК України мінімальний шлюбний вік (незалежно від статі) в Україні встановлено у 14 років (див. коментар до ст. 23 СК).

За загальним правилом шлюбний вік для жінки встановлюється у сімнадцять, а для чоловіка — у вісімнадцять років. В СК України збережено старий підхід до визначення шлюбного віку. В ч. 1 ст. 16 КпШС України містилося аналогічне правило. Відомо, що за часів СРСР сімейне законодавство України в цьому питанні суттєво відрізнялося від законодавства інших радянських республік, яке встановлювало загальний шлюбний вік у 18 років. В Україні це питання вирішувалося по-іншому. Тому закріплення різної вікової межі для жінок та чоловіків при укладенні шлюбу можна вважати традиційним для вітчизняного законодавства.

2. Характерними ознаками шлюбного віку в Україні є:

а) він має відмінності для жінок та чоловіків, тобто залежно від статі осіб, які бажають укласти шлюб;

б) жінки набувають права на шлюб ще до досягнення повноліття. Щодо першої ознаки можна зазначити наступне. Конституція закріплює рівні права жінки та чоловіка в шлюбі та сім'ї (ч. 1 ст. 51). Проте незбіг шлюбного віку жінки та чоловіка не означає порушення принципу тендерної рівності. Можна погодитися з аргументами професора З.В. Ромовської щодо необхідності врахування особливостей жіночого та чоловічого організмів, а також результатів статистичних даних, що свідчать про достатньо широке розповсюдження шлюбів з неповнолітніми жінками.

Друга ознака шлюбного віку стосується лише жінок. Закон передбачає, що шлюб може брати жінка, яка досягла 17 років, тобто є неповнолітньою. У зв'язку з цим треба звернутися до питання про поняття та обсяг дієздатності фізичних осіб. В ч. 1 ст. 30 ЦК України встановлюється загальне правило, згідно з яким цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Таким чином, для здійснення особою своїми діями цивільних прав та обов'язків необхідне досягнення нею певного віку, з яким законом пов'язується здатність людини розуміти наслідки своєї поведінки. За загальним правилом вважається, що людина може в повному обсязі поводитися свідомо при досягненні повноліття. У зв'язку з цим в ч. 1 ст. 34 ЦК України зазначено, що повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Разом з тим з цього правила існує важливе виключення. У ч. 2 ст. 34 ЦК України вказано, що у разі реєстрації шлюбу фізичної особи, яка не досягла повноліття, вона набуває повної цивільної дієздатності з моменту реєстрації шлюбу. Це означає, що жінка, яка уклала шлюб у віці від 17 до 18 років, автоматично набуває повної цивільної дієздатності і може здійснювати будь-які правочини та усі інші юридичні дії самостійно, без згоди на це її батьків або піклувальника. Закон вирішує ще одне питання, пов'язане з фактом укладення особою шлюбу. У разі припинення шлюбу до досягнення фізичною особою повноліття набута нею повна цивільна дієздатність зберігається. Повна цивільна дієздатність особи зберігається також у разі визнання шлюбу недійсним з підстав, не пов'язаних з протиправною поведінкою неповнолітньої особи (ч. 2 ст. 34 ЦК України).

Сімейне законодавство не містить спеціальних норм, які б визначали поняття та обсяг сімейної дієздатності особи. Оскільки сімейні відносини треба розглядати як різновид цивільно-правових відносин, можна вважати, що визначення дієздатності, що міститься в ЦК України, з певними уточненнями може застосовуватися і в сімейному праві. На цій підставі можна вважати, що сімейною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе сімейних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе сімейні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Особа, яка уклала шлюб до досягнення повноліття, набуває сімейних прав та обов'язків у повному обсязі. Така особа буде вважатися зобов'язаною сплачувати аліменти, нести тягар утримання спільного майна подружжя, здійснювати дії по вихованню дітей тощо.

Однак закон все ж таки враховує, що сімейні права та обов'язки набуває неповнолітня особа, і встановлює для цих випадків спеціальні правила. Так, в ст. 16 СК України сказано, що, якщо мати або батько дитини є неповнолітніми, баба та дід дитини з боку того з батьків, хто є неповнолітнім, зобов'язані надавати йому допомогу у здійсненні ним батьківських прав та виконанні батьківських обов'язків. У випадках, передбачених законом, неповнолітні мати або батько не можуть бути позбавлені батьківських прав. Це має місце у випадках, коли вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва (ч. 1, ч. 2 ст. 164 СК України). Хоча справедливість останнього положення закону викликає сумніви, в даному випадку лише звертається увага на наявність спеціальних правил, що встановлені для неповнолітніх батьків.

3. Треба зазначити, що ЦК України пов'язує виникнення повної цивільної дієздатності у осіб віком до 18 років з двома сімейно-правовими фактами:

а) реєстрацією неповнолітньою особою шлюбу (ч. 1 ст. 34 ЦК України);

б) записом неповнолітньої особи матір'ю або батьком дитини (ч. 1, ч. 2 ст. 35 ЦК України).

Кожна з цих підстав є самостійною та має свої особливості. Якщо реєстрація шлюбу спричиняє виникнення у неповнолітньої особи повної цивільної дієздатності автоматично, то народження дитини та запис особи її матір'ю або батьком таких наслідків за собою не тягне. Неповнолітня особа, записана матір'ю або батьком дитини, може набувати повного обсягу дієздатності лише після виконання певної процедури. Згідно із ч. 2 ст. 35 ЦК України надання повної цивільної дієздатності неповнолітній матері або батьку провадиться за рішенням органу опіки та піклування за заявою заінтересованої особи за письмовою згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальника, а у разі відсутності такої згоди повна цивільна дієздатність може бути надана за рішенням суду.

4. З аналізу норм закону можна дійти висновку, що малолітня особа (віком до 14 років) не може набути повної цивільної дієздатності за жодних сімейних обставин. По-перше, малолітня особа не може укладати шлюб. Навіть за рішенням суду право на шлюб малолітній особі надане бути не може (ст. 23 СК України). По-друге, при народженні у малолітньої особи дитини повна цивільна дієздатність не може бути надана їй органом опіки та піклування або судом, оскільки згідно з ч. 1 ст. 35 ЦК України це можливо лише відносно неповнолітніх матері або батька.

5. В ч. 2 коментованої статті вказано, що особи, які бажають зареєструвати шлюб, мають досягти шлюбного віку на день реєстрації шлюбу. Важливим є те, що закон чітко визначає момент, з яким пов'язується досягнення особою шлюбного віку. Проте щодо власне цього моменту (день реєстрації шлюбу) виникають певні сумніви. З аналізу положень закону випливає, що подати заяву про реєстрацію шлюбу може особа, яка ще не досягла шлюбного віку. Проміжок часу між подачею заяви та реєстрацією шлюбу за загальним правилом встановлюється в один місяць, однак в цілому заява про реєстрацію шлюбу зберігає свою силу протягом трьох місяців від дня її подання (ч. 4 ст. 28 СК України). Таким чином подати заяву може жінка, яка не досягла навіть 17 років. Виникає питання щодо здатності такої молодої людини розуміти усі наслідки свого рішення. Після подання заяви про реєстрацію шлюбу вже виникають важливі наслідки. Так, орган державної реєстрації актів цивільного стану зобов'язаний ознайомити особу, яка подала заяву, з її правами та обов'язками як майбутньої дружини або чоловіка, матері або батька та попередити про її відповідальність за приховання перешкод до реєстрації шлюбу (ст. 29 СК України). Наречені зобов'язані повідомити один одного про стан свого здоров'я (ст. 3 °CК). Не треба забувати також тієї обставини, що новий СК України передбачає можливість подання заяви про реєстрацію шлюбу через представника, повноваження якого мають бути нотаріально засвідчені (ч. 3 ст. 28 СК). З урахуванням усіх цих міркувань треба дійти висновку, що більш доцільним було б закріплення норми, згідно з якою особи, які бажають зареєструвати шлюб, мають досягти шлюбного віку на день подання заяви про реєстрацію шлюбу. Однак це пропозиція, а не положення чинного закону.

Стаття 23. Право на шлюб

1. Право на шлюб мають особи, які досягли шлюбного віку.

2. За заявою особи, яка досягла чотирнадцяти років, за рішенням суду їй може бути надано право на шлюб, якщо буде встановлено, що це відповідає її інтересам.

1. Новий СК України вперше вводить таке поняття, як «право на шлюб», хоча і не надає його визначення. У зв'язку з цим виникає необхідність звернутися до відомих сімейно-правових категорій. Хоча в Кодексі про шлюб та сім'ю України 1969 р. поняття «право на шлюб» не закріплювалося, в літературі право особи вступати у шлюб піддавалося юридичному аналізу і розглядалося в площині сімейної правосуб'єктності. Можна вважати спільною думку науковців про те, що здатність особи вступити у шлюб — це елемент сімейної правоздатності. Таку думку можна вважати справедливою і стосовно права особи на шлюб, що закріплено в новому сімейному законодавстві.

В СК України немає визначення сімейної правоздатності, так само як і сімейної дієздатності, тому при вирішенні цього питання необхідно керуватися положеннями цивільного законодавства. З урахуванням ст. 25 ЦК України можна дійти висновку, що сімейна правоздатність — це здатність фізичної особи мати сімейні права та обов'язки. У свою чергу право на шлюб — це елемент сімейної правоздатності.

Таким чином як елемент сімейної правоздатності фізичної особи право на шлюб — це здатність особи мати право укладати шлюб та набувати для себе суб'єктивних прав та обов'язків подружжя.

2. В коментованій статті право на шлюб пов'язується лише із досягненням особою шлюбного віку. Однак в контексті сімейної правоздатності право на шлюб — це більш широка категорія. Воно означає наявність усіх позитивних та відсутність будь-яких негативних вимог, що висуваються до особи, яка бажає зареєструвати шлюб. Зокрема права на шлюб не мають особи, які є родичами відповідного ступеня споріднення (ч. ч. 1–3 ст. 26 СК України). За загальним правилом не мають такого права також особи, які пов'язані між собою відносинами усиновлення. Однак за рішенням суду право на шлюб може бути надане рідній дитині усиновлювача та усиновленою ним дитиною, а також усиновленим ним дітям (ч. 4 ст. 26 СК України).

3. Не викликає сумнівів, що відносно сімейної правоздатності діють правила, встановлені в ст. 25 ЦК України. Тому можна вважати, що за загальним правилом сімейна правоздатність виникає у момент народження особи. Однак у випадках, встановлених законом, здатність мати окремі сімейні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. З досягненням певного віку, а саме шлюбного віку, закон і пов'язує виникнення у фізичної особи права на шлюб.

Право особи на шлюб може виникати на підставі: а) закону; б) рішення суду.

В силу прямого припису закону право на шлюб виникає для жінок у сімнадцять, а для чоловіків — у вісімнадцять років (ст. ст. 22, 23 СК України). За рішенням суду таке право може бути надане особі, яка досягла 14 років (до досягнення жінкою 17, а чоловіком — 18 років). Право на шлюб може бути надане судом за заявою особи, яка досягла чотирнадцяти років, якщо буде встановлено, що надання права на шлюб відповідає її інтересам. Звертає на себе увагу той факт, що закон не встановлює переліку підстав для надання особі права на шлюб. Такий підхід вбачається цілком правильним, оскільки надає можливість суду врахувати усі обставини, що мають істотне значення для вирішення такого питання. До життєвих обставин, які можуть слугувати підставами для надання особі права на шлюб, в першу чергу можна віднести вагітність жінки або народження нею дитини та наявність між сторонами фактичних шлюбних відносин.

4. Вирішення питання про надання особі права на шлюб здійснюється судом не в позовному порядку, а в порядку окремого провадження (ч. 3 ст. 234 ЦПК України). Це означає, що між сторонами не існує спору. Суд розглядає цивільну справу про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав (ч. 1 ст. 234 ЦПК України).

Таким чином суд встановлює той факт, що надання особі права на шлюб дійсно відповідає її інтересам і має значення для охорони її прав.

Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб (ч. 4 ст. 235 ЦПК України). Заявником за цією категорією справ є неповнолітня особа, яка звертається до суду с заявою про надання їй права на шлюб. Якщо встановленого законом шлюбного віку не досягли обидві особи (жінка та чоловік), то кожна з них подає до суду відповідну заяву про надання їй права на шлюб. Заінтересованими особами можуть бути батьки, усиновлювачі або піклувальники неповнолітньої особи. До справи можуть залучатися також представники органів опіки та піклування. Закон не вимагає обов'язкової присутності в суді особи, з якою в подальшому заявник планує укладати шлюб, або отримання від неї згоди на надання судом права на шлюб. Однак така особа може бути залучена до справи як заінтересована особа. Закон вказує, що під час розгляду справи суд зобов'язаний роз'яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, а також вживати заходів щодо всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи (ч. 1 ст. 235 ЦПК України).

На жаль, законодавство не визначає принципово важливого моменту, пов'язаного з наданням особі права на шлюб. Зокрема залишається відкритим питання про необхідність визначення в рішенні суду конкретної особи, з якою в майбутньому буде укладатися шлюб. В теоретичному плані питання можна поставити таким чином: суд надає заявникові абсолютне право на шлюб або право на шлюб лише відносно конкретної людини? Можна погодитися з думкою професора З.В. Ромовської, що суд може надати особі право на шлюб, лише визначивши другу сторону майбутнього шлюбного союзу1. Проте таке питання має вирішуватися виключно на рівні закону.

5. В Правилах реєстрації актів цивільного стану, затверджених Міністерством юстиції України 18.10.2000 р. № 52/5 (у редакції наказу Мін'юсту 18.11.2003 р. № 140/5) встановлено, що реєстрація шлюбу осіб, яким знижено шлюбний вік, провадиться на загальних підставах. Якщо особи, які бажають зареєструвати шлюб, на день реєстрації шлюбу не досягли шлюбного віку, реєстрація шлюбу провадиться тільки за наявності рішення суду про надання права на шлюб. У цих випадках при реєстрації шлюбу в графі «Для відміток» актового запису про шлюб зазначаються назва суду, яким постановлене дане рішення, його номер та дата (п. 4.13). Особи, які бажають зареєструвати шлюб, зобов'язані пред'явити на посвідчення їх особи паспорт або паспортний документ. Якщо обидві особи, які бажають укласти шлюб, або один з них не досягли 16 років і відповідно до ст. 23 СК України їм надано право на шлюб, то реєстрація може бути проведена на підставі свідоцтва про народження, у якому робиться запис про проведену реєстрацію.

6. Як зазначалося, право на шлюб є елементом сімейної правоздатності особи. У свою чергу правоздатність — це лише передумова набуття особою суб'єктивного сімейного права. Неповнолітня особа може і не реалізувати надане їй судом право на шлюб своїми діями і не подавати відповідну заяву до державних органів реєстрації шлюбу. Така бездіяльність не буде свідченням невиконання особою рішення суду. Оскільки шлюб ґрунтується виключно на бажанні самої особи, саме вона і буде вирішувати питання про подальшу реалізацію свого права на шлюб (ст. 24 СК України).

7. Право особи на шлюб пов'язане саме з реєстрацією шлюбу, а не з поданням заяви про реєстрацію шлюбу (див. ч. 2 ст. 22 СК та коментар до неї). Подати заяву про реєстрацію шлюбу можуть особи, які не досягли шлюбного віку, у той час як зареєструвати шлюб, тобто набути право на шлюб у повному розумінні цього слова, можуть лише особи, які досягли шлюбного віку.

Стаття 24. Добровільність шлюбу

1. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

2. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38–40 цього Кодексу.

1. Однією з основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу. Це поняття є достатньо широким і має кілька складових. Зокрема особа має право вільно вирішувати питання щодо укладення шлюбу та його збереження, а також розірвання шлюбу та припинення шлюбних відносин.

В ч. 1 ст. 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. В юридичному розумінні вільна згода жінки та чоловіка на укладення шлюбу означає, що кожен з них розуміє значення своїх дій та їхні наслідки і свідомо приймає рішення утворити сім'ю. Для того, щоб особа могла сформувати своє внутрішнє бажання щодо укладення шлюбу та свідомо і чітко висловити його зовні, вона має досягти певного рівня психічної та вольової зрілості. Саме з цим пов'язана вимога закону щодо досягнення особою шлюбного віку (див. ст. ст. 22, 23 СК України та коментар до них). Свою вільну згоду на шлюб сторони оприлюднюють під час реєстрації шлюбу. У зв'язку з цим закон передбачає обов'язкову присутність наречених в момент реєстрації шлюбу (див. ст. 34 СК України та коментар до неї).

2. Будь-який тиск на свідомість людини, примушування жінки та чоловіка до шлюбу у будь-якій формі (загроза, обман, психічний тиск тощо) не допускаються. Члени сім'ї та родичі можуть надавати поради або висловлювати свою думку щодо майбутнього шлюбу та особистих якостей нареченої (нареченого). Проте такі поради не можуть набувати характеру примусу.

При аналізі ч. 1 коментованої статті звертає на себе увагу одна неточність. В ній не міститься посилання на відповідні норми СК України, які передбачають наслідки шлюбу, укладеного без вільної згоди або під примусом. Про недійсність шлюбу (ст. ст. 38–4 °CК України) йдеться лише в ч. 2 коментованої статті, хоча вона передбачає інші «вади шлюбу» — недієздатність особи або нездатність її усвідомлювати свої дії. Незважаючи на таку неточність, в спеціальних статтях СК України наслідки шлюбу, укладеного без вільної згоди сторін або під примусом, все ж таки визначені (ч. 1

3. У ч. 2 коментованої статті визначаються вимоги до психічного стану особи, яка укладає шлюб. У зв'язку з тим, що шлюб грунтується саме на вільній згоді жінки та чоловіка, не допускається реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними.

Згідно із ч. 1 ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Така особа не може самостійно здійснювати дій, які мають юридичний характер. За неї діє її опікун. Однак за допомогою опікуна шлюб укладатися не може, оскільки це дія, яка має суто особистий характер. Таким чином, особа, яка в судовому порядку була визнана недієздатною, шлюб укладати не може. Якщо шлюб все ж таки було укладено, то він в силу прямого припису закону вважається недійсним (ч. 3 ст. 39 СК України).

Особа може і не бути визнана судом недієздатною, однак під час укладення шлюбу мати проблеми психічного та вольового характеру — страждати тяжким психічним розладом, перебувати у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп'яніння. В такому стані особа не може усвідомлювати значення своїх дій і (або) керувати ними. Шлюб, укладений за таких умов, визнається судом недійсним (абз. 2 ч. 1 ст. 4 °CК України).

4. З загального аналізу норм СК України можна зробити висновок щодо прояву принципу добровільності шлюбу та наслідків його порушення. Так, принцип добровільності шлюбу полягає у тому, що:

1) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка (абз. 1 ч. 1 ст. 24 СК); наслідком порушення цієї вимоги закону є визнання шлюбу недійсним (абз. 1 ст. 4 °CК);

2) примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (абз. 2 ч. 1 ст. 24 СК); наслідком порушення цієї вимоги є визнання шлюбу недійсним (абз. 2 ст. 4 °CК);

3) не допускається реєстрація шлюбу з особою, яка визнана судом недієздатною (ч. 2 ст. 24 СК); наслідком порушення цієї норми є недійсність шлюбу (ч. 3 ст. 39 СК);

4) не допускається реєстрація шлюбу з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними (ч. 2 ст. 24 СК); наслідком порушення цієї вимоги закону є визнання шлюбу недійсним (абз. 2 ч. 1 ст. 40).

Стаття 25. Одношлюбність

1. Жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

2. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

1. В коментованій статті закріплюється принцип одношлюбності (моногамії), який полягає у тому, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному зареєстрованому шлюбі. Таким чином, шлюб не може бути укладений, якщо жінка або чоловік перебувають у іншому зареєстрованому шлюбі. При вирішенні цього питання закон закріплює суто формальний підхід — значення має лише факт існування зареєстрованого шлюбу, а не реальні стосунки подружжя. Цілком ймовірною є ситуація, коли сторони проживають окремо багато років, не мають спільних інтересів і не підтримують зв'язок між собою. Незважаючи на це, наявність зареєстрованого шлюбу є перепоною для укладення нового.

Якщо особа перебуває у фактичних шлюбних відносинах, тобто проживає однією сім'єю з іншою особою без реєстрації шлюбу, то цей факт не слугує перешкодою для реєстрації нею шлюбу з іншою особою в органах реєстрації актів цивільного стану. Іншими словами, перебування у фактичних шлюбних відносинах, згідно із законом, не є перебуванням у шлюбі. Тому тут не виникає «двох шлюбів». Шлюбом є лише той, що зареєстрований в державних органах РАЦС. У свою чергу, фактичним подружжям закон визнає лише осіб, жодна з яких не перебуває з іншою особою у зареєстрованому шлюбі (ч. 1 ст. 74 СК України).

2. Одночасне перебування у шлюбі з двома або більше особами (полігамія) в Україні на рівні закону не визнається. Сімейне законодавство містить загальні правила щодо реєстрації шлюбу для усіх громадян України, незалежно від їх віросповідання. Особи, релігія яких допускає полігамію, мають можливість проживати за правилами своєї віри. Однак державна реєстрація шлюбу здійснюється за світськими, а не релігійними принципами, одним з яких і є одношлюбність.

3. В ч. 2 коментованої статті визначається, що особи мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу (ст. 25 СК). Вказане положення закону деталізується в Правилах реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5 (у редакції наказу Мін'юсту 18.11.2003 р.). В п. 4.1. Правил вказане наступне. Особи, які раніше перебували в шлюбі, можуть зареєструвати повторний шлюб тільки при пред'явленні документів, що підтверджують припинення попереднього шлюбу (свідоцтво про розірвання шлюбу, свідоцтво про смерть одного з подружжя, судове рішення про визнання шлюбу недійсним). Для громадян України, шлюб яких припинено за кордоном, а також іноземців та осіб без громадянства таким документом може бути рішення суду про розірвання шлюбу, якщо за законодавством цієї іноземної держави воно є остаточним, свідоцтво про розірвання шлюбу або смерть другого з подружжя чи інші документи про підтвердження припинення попереднього шлюбу, які передбачені законодавством іноземної держави, видані компетентним органом та відповідним чином легалізовані, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Стаття 26. Особи, які не можуть перебувати у шлюбі між собою

1. У шлюбі між собою не можуть перебувати особи, які є родичами прямої лінії споріднення.

2. У шлюбі між собою не можуть перебувати рідні (повнорідні, неповнорідні) брат і сестра. Повнорідними є брати і сестри, які мають спільних батьків. Неповнорідними е брати і сестри, які мають спільну матір або спільного батька.

3. У шлюбі між собою не можуть перебувати двоюрідні брат та сестра, рідні тітка, дядько та племінник, племінниця.

4. За рішенням суду може бути надане право на шлюб між рідною дитиною усиновлювача та усиновленою ним дитиною, а також між дітьми, які були усиновлені ним.

5. У шлюбі між собою не можуть бути усиновлювач та усиновлена ним дитина.

Шлюб між усиновлювачем та усиновленою ним дитиною може бути зареєстровано лише в разі скасування усиновлення.

1. В коментованій статті встановлюються перешкоди до укладення шлюбу. Такі перешкоди пов'язані з наявністю одного з двох факторів: а) факту споріднення (ч. ч. 1–3 ст. 26 СК України); б) факту усиновлення дитини (ч. 4, ч. 5 ст. 26 СК України). Вважається, що особи, які пов'язані між собою близьким ступенем споріднення або фактом усиновлення дитини, не можуть укладати шлюб, враховуючи біологічні або соціальні чинники.

2. В першу чергу право на шлюб не мають особи, пов'язані між собою певним ступенем споріднення. Спорідненість — це кровний зв'язок між людьми, з наявністю якого пов'язане виникнення, зміна чи припинення їх прав та обов'язків. Спорідненість у своїй основі має біологічний фактор, а саме — фактор походження однієї особи від іншої або від їхнього спільного предка. Тому не є родичами подружжя або усиновлювач і та усиновлені особи, оскільки їх пов'язує не кровний зв'язок, а інші підстави — реєстрація шлюбу та факт усиновлення дитини.

Родичами визнаються особи, які походять один після одного або від спільного предка. В залежності від цього розрізняють прямі та побічні лінії родинних зв'язків. Пряма лінія спорідненості визначається щодо осіб, які послідовно походять один після одного. Така лінія може бути висхідною або спадною. Висхідна пряма лінія спорідненості встановлюється від нащадків до предків (син — батько, внучка — дід), спадна — від предків до нащадків (батько — син, дід — внучка).

Побічними є родинні зв'язки, коли родичі походять не один від одного, а від спільного предка. Так, два брати є родичами побічної лінії споріднення, оскільки вони походять від однієї матері (батька). Рідні брати та сестри, які мають спільних батьків (матір та батька), називаються повнорідними; ті, які мають спільну матір і різних батьків, — єдиноутробними; спільного батька і різних матерів — єдинокровними.

Не є родичами діти кожного з батьків — зведені брати та сестри. До них належать син (дочка) чоловіка від попереднього шлюбу та син (дочка) дружини від попереднього шлюбу. Цих осіб не пов'язує походження від спільного предка, тобто кровний родинний зв'язок.

У праві велике значення має близькість спорідненості. Вона визначається шляхом встановлення ступеня спорідненості — тобто числа народжень, що пов'язують двох родичів (як прямих, так і побічних споріднених зв'язків) між собою. При цьому береться до уваги кількість народжень за винятком народження самого спільного предка. Рідні брат і сестра перебувають у другому ступені спорідненості, бо їх пов'язує два народження — народження брата та сестри (народження їх спільного предка, тобто матері (батька) до уваги не береться). Дід з внуком також перебувають у другому ступені спорідненості. їх пов'язує народження дочки (сина), а потім і самого внука.

3. Спорідненість є юридичним фактом, з яким сімейний закон пов'язує настання важливих юридичних наслідків. Так, особи, які перебувають у спорідненості в передбачених законом випадках, не можуть взяти між собою шлюб.

В СК України закріплено, що в шлюбі не можуть перебувати чотири категорії родичів, тобто осіб, пов'язаних між собою кровним зв'язком. До них зокрема належать:

а) особи, які є родичами прямої висхідної та спадної лінії спорідненості (мати-син, дід-внучка тощо);

б) рідні (повнорідні та неповнорідні) брат та сестра;

в) двоюрідні брат та сестра;

г) рідні тітка, дядько та племінник, племінниця (рідна сестра (брат) матері або батька дитини та дитина рідної сестри (брата).

Коло родичів, шлюб між якими заборонено нормами нового СК України, у порівнянні із КпШС України 1969 р. суттєво розширився. Зокрема він доповнився забороною шлюбів між двоюрідними братом та сестрою, а також між рідною тіткою, дядьком та племінником, племінницею.

В реальному житті родинні та міжособисті зв'язки можуть набувати таких складних конфігурацій, що жоден закон не в змозі їх передбачити та попередити настання можливих негативних наслідків. Мова йде про неспівпадіння легального та фактичного стану особи. Так, особи, які є біологічними родичами близького ступеня спорідненості, можуть не знати про існування цієї обставини та відповідно — про перешкоди до укладення шлюбу. Це можливо, коли чоловік, який є біологічним батьком дитини, не записаний батьком в актовому записі про народження дитини і замість нього як батько дитини фігурує інша особа. Проблеми можуть виникати у випадку усиновлення дитини при збереженні тайни усиновлення, зокрема, якщо усиновлювачі записані батьками дитини (ст. 229 СК України). Біологічне споріднення може виникати без відома сторін у разі застосування сучасних допоміжних репродуктивних технологій (ст. 123 СК України) тощо.

4. СК України передбачає різні правові наслідки реєстрації шлюбу між родичами залежно від ступеня їх спорідненості. Зокрема шлюб, укладений між:

а) особами, які є родичами прямої висхідної та спадної лінії спорідненості, є недійсним (ч. 2 ст. 39 СК);

б) рідними (повнорідними та неповнорідними) братом та сестрою є недійсним (ч. 2 ст. 39 СК);

в) двоюрідним братом та сестрою може бути визнаний недійсним за рішенням суду (п. 2. ч. 1 ст. 41 СК);

г) рідною тіткою, дядьком та племінником, племінницею може бути визнаний недійсним за рішенням суду (п. 2. ч. 1 ст. 41 СК).

5. Відносини між усиновлювачем та усиновленою дитиною за своєю суттю прирівнюються до відносин батьків та дітей. В ч. 1 ст. 207 СК України вказано, що усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім'ю особи на правах дочки чи сина. На цій підставі закон забороняє шлюб між усиновлювачем та усиновленою ним дитиною. Між цими особами шлюб може бути зареєстрований лише в разі скасування усиновлення. Втім, у ч. 1 ст. 238 СК України не передбачено в якості самостійної підстави скасування усиновлення такої обставини, як виникнення сімейних відносин між усиновлювачем і усиновленою дитиною. Треба також враховувати, що згідно із ч. 2 ст. 238 СК України скасування усиновлення після досягнення дитиною повноліття за загальним правилом не допускається. Це можливо лише у випадках, передбачених ч. 2 ст. 238 СК України, серед яких виникнення шлюбних за своєю природою відносин між усиновленою особою та усиновлювачем теж не передбачено. За будь-яких обставин, якщо усиновлення неповнолітньої або повнолітньої особи не скасовано, шлюб між ними не може бути зареєстрований.

6. Окрім відносин між усиновленою дитиною та усиновлювачем, в сім'ї можуть також виникати відносини між: а) рідною дитиною усиновлювача та усиновленою ним дитиною; б) усиновленими дітьми, якщо було усиновлено дві або більше дитини. В СК України вперше вводиться правило щодо можливості укладення шлюбу між цими особами. Свого часу КпШС України 1969 р. не вирішував безпосередньо цього питання. Оскільки рідна дитина усиновлювача та усиновлена ним дитина не є кровними родичами, шлюби між ними не заборонялися. Аналогічно вирішувалося питання щодо шлюбів між усиновленими дітьми.

За новим СК України право на шлюб між рідною дитиною усиновлювача та усиновленою ним дитиною, а також між дітьми, які були усиновлені ним, може бути надане лише за рішенням суду (ч. 4 ст. 26 СК України). Не викликає сумніву, що це можливо лише у випадку, коли виконані усі вимоги закону і для шлюбу немає перешкод. І, навпаки, передбачені законом перешкоди до укладення шлюбу можуть бути підставою для відмови в наданні права на шлюб. В першу чергу, не може бути надане право на шлюб усиновленим дітям, якщо вони є рідними братом та сестрою.

Глава 4. ДЕРЖАВНА РЕЄСТРАЦІЯ ШЛЮБУ

Стаття 27. Значення державної реєстрації шлюбу

1. Державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства.

2. Державна реєстрація шлюбу проводиться урочисто.

3. Державна реєстрація шлюбу засвідчується Свідоцтвом про шлюб, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України.

1. В коментованій статті визначається юридичне та соціальне значення державної реєстрації шлюбу. В першу чергу треба зазначити, що реєстрація шлюбу спрямована на забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей. В суто правовому розумінні державна реєстрація шлюбу є юридичним фактом, який входить до юридичного складу, що породжує виникнення шлюбного правовідношення (див. п. 3 коментаря до ст. 21 СК). Наявність зареєстрованого шлюбу свідчить про юридичний зв'язок чоловіка та жінки, набуття ними відповідної сукупності прав та обов'язків подружжя. Факт державної реєстрації шлюбу впливає і на інші цивільні відносини (порядок визначення походження дитини, спадкування тощо).

2. Шлюб підлягає державній реєстрації в органах реєстрації актів цивільного стану, який укладає відповідний актовий запис. Реєстрація шлюбу, як і усіх інших актів цивільного стану, провадиться в книгах спеціального зразка, які є єдиними доказами засвідчених у них фактів (ст. 19 Закону України № 3807-ХІІ «Про органи реєстрації актів громадянського стану» від 24.12.2003 р.). Заявник повинен бути ознайомлений з даними, внесеними до актового запису, який засвідчується печаткою і підписом керівника органу реєстрації актів цивільного стану та посадової особи, яка провела реєстрацію акта цивільного стану (п. 1.1 Правил реєстрації актів цивільного стану).

Про факт реєстрації актів цивільного стану органами реєстрації видаються відповідні свідоцтва на бланках суворої звітності, виготовлених за єдиними зразками (ст. 21. Закону України № 3807-ХІІ «Про органи реєстрації актів громадянського стану» від 24.12.2003 р.). Державна реєстрація шлюбу засвідчується Свідоцтвом про шлюб, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України. Таке Свідоцтво видається на підставі вчиненого актового запису цивільного стану і в повній відповідності до нього.

За реєстрацію актів цивільного стану, а також видачу громадянам повторних свідоцтв про реєстрацію актів цивільного стану і свідоцтв, виданих у зв'язку зі зміною, доповненням, виправленням і поновленням актових записів цивільного стану, справляється державне мито в розмірах і порядку, встановлених чинним законодавством України (п. 1.6 Правил реєстрації актів цивільного стану).

3. Треба зазначити, що коментована стаття зазнала певних змін. В первісному варіанті в ч. 2 ст. 27 СК України містилося правило, згідно з яким державна реєстрація шлюбу проводиться урочисто. Однак Законом України від 22 грудня 2006 р. № 524-У «Про внесення змін до Сімейного та Цивільного кодексів України»3 частину другу було виключено. Це, очевидно, пов'язано з тим, що урочистість реєстрації шлюбу не може бути обов'язковою. Вирішення питання про необхідний при реєстрації шлюбу ступінь урочистості — це приватна справа наречених, і закон не може встановлювати його імперативно.

Стаття 28. Заява про реєстрацію шлюбу

1. Заява про реєстрацію шлюбу подається жінкою та чоловіком до будь-якого державного органу реєстрації актів цивільного стану за їхнім вибором.

Особи, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, вважаються нареченими.

2. Заява про реєстрацію шлюбу подається жінкою та чоловіком особисто.

3. Якщо жінка і (або) чоловік не можуть через поважні причини особисто подати заяву про реєстрацію шлюбу до державного органу реєстрації актів цивільного стану, таку заяву, нотаріально засвідчену, можуть подати їх представники. Повноваження представника мають бути нотаріально засвідчені.

4. Якщо реєстрація шлюбу у визначений день не відбулася, заява про реєстрацію шлюбу втрачає чинність після спливу трьох місяців від дня її подання.

1. Подача заяви про реєстрацію шлюбу є способом об'єктивації (виявлення зовні) волі сторін на укладення шлюбу. Подача такої заяви є першим юридичним фактом (правомірною юридичною дією) з юридичного складу, що спричиняє виникнення шлюбного правовідношення (див. п. 3 коментарю до ст. 21 СК України).

У зв'язку з тим, що шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка та жінки, важливе значення має порядок виявлення особою своєї волі на шлюб. За загальним правилом така воля висловлюється в заяві про реєстрацію шлюбу, що особисто подається жінкою та чоловіком до державних органів реєстрації актів цивільного стану. Згідно з п. 4.2. Правил реєстрації актів цивільного стану особи, які бажають зареєструвати шлюб, при поданні заяви зобов'язані пред'явити на посвідчення їх особи паспорт або паспортний документ. Якщо обидві особи, які бажають укласти шлюб, або один з них не досягли 16 років і відповідно до ст. 23 СК України їм надано право на шлюб, то реєстрація може бути проведена на підставі свідоцтва про народження, у якому робиться запис про проведену реєстрацію.

2. Вперше в законі правило щодо особистого подання заяви про реєстрацію шлюбу передбачає виключення. В ч. 3 коментованої статті вказано, що якщо жінка І (або) чоловік не можуть через поважні причини особисто подати заяву про реєстрацію шлюбу до державного органу реєстрації актів цивільного стану, таку заяву, нотаріально засвідчену, можуть подати їх представники. Треба одразу наголосити, що мова йде лише про подачу заяви про реєстрацію шлюбу, а не власне про реєстрацію шлюбу, оскільки реєстрація шлюбу передбачає обов'язкову особисту присутність наречених (див. ст. 34 СК та коментар до неї).

Порядок подачі заяви про реєстрацію шлюбу представником визначається ч. 3 ст. 28 СК України та п. 4.1. Правил реєстрації актів цивільного стану.

Для подачі заяви про реєстрацію шлюбу за відсутністю самої особи, яка бажає укласти шлюб, необхідні наступні документи:

а) заява особи, яка бажає укласти шлюб, до державного органу реєстрації актів цивільного стану про реєстрацію шлюбу, справжність підпису на якій нотаріально засвідчена;

б) нотаріально засвідчена довіреність на подання заяви про реєстрацію шлюбу представником, яка підтверджує повноваження представника щодо здійснення ним таких дій.

Для того, щоб заява про реєстрацію шлюбу була прийнята державним органом реєстрації актів цивільного стану за відсутності майбутньої нареченої (нареченого), необхідно підтвердження волі такої особи на укладення шлюбу. Таке підтвердження здійснюється за допомогою нотаріального засвідчення підпису заявника на заяві до державного органу реєстрації актів цивільного стану про реєстрацію шлюбу. Перебуваючи, наприклад, в іншому населеному пункті, особа може звернутися до нотаріуса з проханням засвідчити її підпис на заяві до органів РАЦС про реєстрацію шлюбу. Перевіривши особу заявника нотаріус засвідчує справжність його підпису на заяві про реєстрацію шлюбу.

Окрім цього необхідно підтвердити повноваження особи представника, якій заявник надав повноваження подати заяву про реєстрацію шлюбу до органу РАЦС. У зв'язку з цим потрібна нотаріально засвідчена довіреність на подання заяви про реєстрацію шлюбу, яка підтверджує повноваження представника щодо здійснення ним таких дій. В довіреності особа вказує, що вона уповноважує представника подати складену нею заяву про реєстрацію шлюбу (з нотаріально засвідченим підписом заявника) до відповідного відділу реєстрації актів цивільного стану. Представник може розписуватися в документах, що підтверджують передачу ним заяви про реєстрацію шлюбу. На цьому, власне, його повноваження закінчуються.

З урахуванням ст. 249 ЦК України можна дійти висновку, що особа, яка видала довіреність на подання заяви про реєстрацію шлюбу, може у будь-який час скасувати її. При цьому вона повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих третіх осіб (у нашому випадку — орган РАЦС), для представництва перед якими була видана довіреність.

3. На жаль, закон не визначає одного, вкрай важливого питання. Мова йде про строк дії довіреності, виданої на подання заяви про реєстрацію шлюбу. Згідно із ч. 1 ст. 247 ЦК України строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії. Таким чином строк довіреності може бути як визначеним, так і не визначеним, що не впливає на її чинність. Повернемося до процедури подання заяви про шлюб. Питання виникає у випадку, коли особа, яка бажає вступити у шлюб, видала представникові довіреність з невизначеним строком її дії, тобто не встановила часову межу чинності довіреності. Сімейний закон не визначає строк, протягом якого представник може звернутися до органу РАЦС для подання заяви про реєстрацію шлюбу. В цілому заява про реєстрацію шлюбу вважається чинною протягом трьох місяців від дня її подання (ч. 4 ст. 28 СК України). Однак це заява, яка вже була подана до органу РАЦС. В даному ж випадку розглядається питання про строк подання заяви представником за довіреністю, тобто строк, що спливає до подання заяви. Це не строк чинності заяви про реєстрацію шлюбу, а строк чинності довіреності на подання заяви про реєстрацію шлюбу. З аналізу закону виходить, що часових обмежень щодо звернення представника до органів РАЦС для подання заяви про реєстрацію шлюбу (якщо довіреність має безстроковий характер) немає. Така ситуація вбачається невиправданою. Якщо заява про реєстрацію шлюбу, що була подана особисто жінкою або чоловіком, зберігає чинність протягом лише трьох місяців, то довіреність на подання такої заяви через представника теж має бути обмежена строком. Вирішення цього питання має бути здійснене виключно на рівні закону.

4. Подача заяви про реєстрацію шлюбу через представника тягне за собою такі ж правові наслідки, що й особиста подача заяви особи, яка вступає у шлюб. Зокрема від дня подачі такої заяви відраховуються строки, передбачені законом для реєстрації шлюбу (ч. 1 ст. 32, ч. 4 ст. 28 СК України); особи, які бажають укласти шлюб, вважаються нареченими (абз..2 ч. 1 ст. 28 СК України); сторони набувають право відмовитися від вступу в шлюб (ст. 31 СК України).

Проте стосовно представника не діють норми СК України, які б мали силу при особистій подачі заяви майбутнім нареченим (нареченою) (ст. ст. 29, 3 °CК України). Так, орган державної реєстрації актів цивільного стану не зобов'язаний повідомляти представникові про права та обов'язки наречених, попереджати представника про відповідальність за приховання нареченими перешкод до реєстрації шлюбу тощо.

5. Подати заяву про реєстрацію шлюбу через представника особа може лише за наявності поважних причин. Закон не містить навіть приблизного переліку таких причин. Не визначені вони і в Правилах реєстрації актів цивільного стану. Керівник відділу реєстрації актів цивільного стану при прийнятті заяви про реєстрацію шлюбу від представника визначає, чи є причини відсутності особи, яка хоче зареєструвати шлюб, дійсно поважними. До таких причин можуть бути віднесені тяжка хвороба, наявність малолітньої хворої дитини, тривале відрядження тощо.

6. Законом України від 22.12.2006 р. № 524-У «Про внесення змін до Сімейного та Цивільного кодексів України» ч. 1 ст. 28 СК України була доповнена абзацом другим. В ньому зокрема зазначається, що особи, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, вважаються нареченими. Відповідні зміни було внесено і до інших, пов'язаних між собою статей СК України (ст. ст. 29–35 СК України). Таким чином в сімейному законі вперше отримало легальне закріплення таке поняття, як «наречена особа». В цілому нареченою або нареченим (названою або названим) визнається жінка (чоловік) стосовно до того, з ким вона (він) має одружитися, а нареченими визнаються жінка та чоловік, які збираються одружитися. Закон визначає це питання однозначно. Нареченими вважаються не просто особи, які збираються одружитися, а лише ті, які подали заяву про реєстрацію шлюбу до державного органу реєстрації актів цивільного стану.

7. Частина четверта коментованої статті визначає строк чинності заяви про реєстрацію шлюбу у тих випадках, коли особи, які подали заяву, не з'явилися до органу реєстрації актів цивільного стану у визначений день реєстрації шлюбу. Закон не передбачає анулювання поданої такими особами заяви автоматично, оскільки неявка сторін на реєстрацію шлюбу у визначений день може мати серйозні підстави. З урахуванням цього в ч. 4 коментованої статті встановлено, що подана сторонами заява про реєстрацію шлюбу зберігає свою чинність протягом трьох місяців з дня її подання.

З урахуванням вимог ЦК України в п. 1.5. Правил реєстрації актів цивільного стану визначається порядок обчислення строків реєстрації актів цивільного стану. Так, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати, з якою пов'язано його початок. Таким чином, тримісячний строк чинності заяви про реєстрацію шлюбу починається з наступного після подання заяви дня.

При обчисленні вказаного строку необхідно керуватись правилом, що строк, визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону в місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

8. Треба зазначити, що існують певні розбіжності між правилами, що встановлені в ч. 4 ст. 28 СК України та п. 4.12 Правил реєстрації актів цивільного стану. Справа в тому, що правило про чинність поданої нареченими заяви у вказаних нормативних актах пов'язується з різними підставами. Зокрема заява втрачає чинність після спливу трьох місяців, якщо: 1) реєстрація шлюбу не відбулася (ч. 4 ст. 28 СК України); 2) особи, які подали заяву, не з'явилися до органу реєстрації актів цивільного стану протягом тримісячного строку з дня її подання і не повідомили причину неявки (п. 4,12 Правил реєстрації актів цивільного стану). Вказаний незбіг нормативних приписів не сприяє ефективному правозастосуванню. Однак вирішення цього питання має бути однозначним — застосовується норма, закріплена в ч. 4 ст. 28 СК України, а Правила реєстрації актів цивільного стану мають бути змінені з метою їх відповідності закону

Стаття 29. Ознайомлення осіб, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, з їхніми правами та обов'язками

1. Орган державної реєстрації актів цивільного стану зобов'язаний ознайомити осіб, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, з їхніми правами та обов'язками як майбутнього подружжя і батьків та попередити про відповідальність за приховання перешкод до реєстрації шлюбу.

1. Подача заяви про реєстрацію шлюбу є вольовою дією особи. Разом з тим наречені можуть і не усвідомлювати юридичної складової їхніх майбутніх подружніх відносин та акту реєстрації шлюбу. У зв'язку з цим СК України вперше закріплює обов'язок органу реєстрації актів цивільного стану ознайомити наречених з їхніми правами та обов'язками.

Ця норма закону деталізується в Правилах реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом! Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 18.11.2003 р. № 140/5). В п. 4.6 Правил зокрема вказано, що орган реєстрації актів цивільного стану, який прийняв заяву про реєстрацію шлюбу, зобов'язаний ознайомити осіб, які вступають у шлюб, з умовами і порядком реєстрації шлюбу, переконатися, що ці особи взаємно обізнані зі станом здоров'я і сімейним станом один одного, а також роз'яснити їм права і обов'язки як майбутнього подружжя і батьків та попередити про відповідальність за приховання перешкод до вступу в шлюб.

Можна зазначити, що за часів СРСР практикувалося створення спеціальних консультаційних пунктів при органах реєстрації актів цивільного стану, метою діяльності яких було саме роз'яснення нареченим наслідків шлюбу, прав та обов'язків/подружжя. Однак така практика не була поширеною і не продемонструвала своєї ефективності. Новий СК України покладає обов'язок щодо ознайомлення наречених з їхніми правами та обов'язками на державні органи реєстрації актів цивільного стану.

Стаття 30. Взаємна обізнаність наречених про стан здоров'я

1. Наречені зобов'язані повідомити один одного про стан свого здоров'я.

2. Держава забезпечує створення умов для медичного обстеження осіб, які подали заяву про реєстрацію шлюбу.

3. Порядок здійснення медичного обстеження осіб, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, встановлює Кабінет Міністрів України.

4. Результати медичного обстеження є таємницею і повідомляються лише особам, які подали заяву про реєстрацію шлюбу.

5. Приховання тяжкої хвороби, а також хвороби, небезпечної для другого з подружжя, їхніх нащадків, може бути підставою для визнання шлюбу недійсним.

1. В коментованій статті встановлюється загальне правило щодо необхідності взаємної обізнаності наречених про стан їх здоров'я. Відомо, що стан здоров'я одного з подружжя може безпосередньо впливати на стан здоров'я другого з подружжя та їхніх нащадків. У зв'язку з цим питання про стан здоров'я чоловіка та жінки закон не розглядає як приватну справу кожного з подружжя окремо. Наречені пов'язані між собою відповідним обов'язком — повідомити один одного про стан свого здоров'я. В якій саме формі може здійснюватися таке «повідомлення» вирішується чоловіком та жінкою самостійно. Це питання не визначається законом.

Орган реєстрації актів цивільного стану, який прийняв заяву про реєстрацію шлюбу, зобов'язаний переконатися, що ці особи взаємно обізнані зі станом здоров'я і сімейним станом один одного та попередити про відповідальність за приховання перешкод до вступу в шлюб (п. 4.6 Правил реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Міністерства юстиції України).

2. В СК України передбачені спеціальні наслідки порушення обов'язку наречених повідомити один одного про стан свого здоров'я. В ч. 5 коментованої статті вказано, що приховування відомостей про стан здоров'я одним з наречених, наслідком чого може стати (стало) порушення фізичного або психічного здоров'я іншого нареченого чи їхніх нащадків, може бути підставою для визнання шлюбу недійсним. У свою чергу в п. 3 ч. 1 ст. 41 СК України визначено, що шлюб може бути визнаний недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований з особою, яка приховала свою тяжку хворобу або хворобу, небезпечну для другого з подружжя і (або) їхніх нащадків.

Звертає на себе увагу розбіжність між ч. 5 ст. 30 та п. 3 ч. 1 ст. 41 СК України стосовно підстав визнання шлюбу недійсним. Це пояснюється тим, що в ст. 3 °CК України було внесено зміни Законом України від 22.12. 2006 р. № 524-У «Про внесення змін до Сімейного та Цивільного кодексів України». У зв'язку з цим вказана норма діє в оновленій редакції. Проте законодавець не врахував, що положення ч. 5 ст. 3 °CК України має співпадати з п. 3 ч. 1 ст. 41 СК України. Виходячи з того, що коментована стаття була змінена законом, який було прийнято пізніше, шлюб може бути визнаний судом недійсним за правилами, передбаченими саме ч. 5 ст. 3 °CК України.

Таким чином, шлюб може бути визнаний недійсним за рішенням суду у разі приховування відомостей про стан здоров'я одним з наречених, наслідком чого може стати (стало) порушення фізичного або психічного здоров'я іншого нареченого чи їхніх нащадків. В новій редакції коментованої статті акцентуються два моменти. По-перше, шлюб може бути визнаний недійсним, якщо порушення здоров'я одного з наречених або їх нащадків не лише стало, а й може статися у майбутньому. Таким чином закон не передбачає обов'язкового доведення в суді факту реального настання негативних наслідків приховання хвороби одним з наречених. По-друге, шлюб може бути визнаний недійсним, якщо порушення (загроза порушення) стосується як фізичного, так і психічного здоров'я іншого нареченого чи їхніх нащадків. В первісній редакції ч. 5 ст. 3 °CК України наслідки виникали, якщо особа приховала свою тяжку хворобу або хворобу, небезпечну для другого з подружжя і (або) їхніх нащадків. В новій редакції вказаної норми застосований більш широкий підхід. Мова йде не лише про тяжку або небезпечну для іншої особи хворобу, а й про будь-яке порушення фізичного або психічного здоров'я іншого нареченого чи їхніх нащадків.

3. Недійсність шлюбу не є обов'язковим наслідком приховання одним з подружжя своєї хвороби. Суд лише може прийняти рішення про визнання шлюбу недійсним. При вирішенні справи суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення (ч. 2 ст. 41 СК України).

4. Наречені можуть бути добре обізнані про стан свого здоров'я. Тоді вони самі обирають форму повідомлення другої сторони щодо цього. Однак у наречених може виникнути бажання з'ясувати стан свого здоров'я більш детально. В ч. 2 коментованої статті вказано, що держава забезпечує створення умов для медичного обстеження наречених.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.11.2002 р. № 1740 було затверджено Порядок здійснення добровільного медичного обстеження осіб, які подали заяву про реєстрацію шлюбу. Постанова набула чинності з 01.01.2004 р. разом з набуттям чинності новим СК України. Вказаний Порядок визначає механізм організації добровільного медичного обстеження осіб, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, з метою визначення стану їх здоров'я для профілактики захворювань, небезпечних для подружжя та їх нащадків.

Інформацію про можливість проходження обстеження наречені отримують в державному органі реєстрації актів цивільного стану. Вказані органи під час прийняття заяви про реєстрацію шлюбу інформують осіб про можливість здійснення медичного обстеження та за їх бажанням видають направлення за зразком, затвердженим Міністерством охорони здоров'я. Медичне обстеження наречених за направленнями державних органів реєстрації актів цивільного стану здійснюється в акредитованих лікувально-профілактичних закладах. Ці заклади зобов'язані здійснити медичне обстеження протягом 20 днів після звернення наречених до цих закладів. Перелік видів добровільного медичного обстеження осіб, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, затверджується Міністерством охорони здоров'я України. Відомості про результати медичного обстеження повідомляються лише особам, які пройшли обстеження, і заносяться до медичних карток.

5. Треба наголосити на тому, що медичне обстеження проводиться виключно за бажанням наречених. Результати медичного обстеження є таємницею і повідомляються лише особам, які подали заяву про реєстрацію шлюбу.

Законом України від 22.12. 2006 р. № 524-У «Про внесення змін до Сімейного та Цивільного кодексів України» була змінена ч. 1 коментованої статті. Первісний текст, згідно з яким «особи, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, повинні повідомити одна одну про стан здоров'я» було змінено на «наречені зобов'язані повідомити один одного про стан свого здоров'я». Заміна терміну спричинила неочікувані наслідки. В засобах масової інформації почала активно проводитися думка, що новий закон передбачає обов'язкове медичне обстеження наречених. Це не відповідає дійсності. Введення терміну «зобов'язані» є чітким і юридично визначеним, натомість «повинні» має відтінок життєвого розуміння обов'язку особи зробити певні дії. Лише в цьому і є сенс зміни термінології закону.

Однак поява в законі вислову «зобов'язані повідомити про стан свого здоров'я» не означає необхідності проходження нареченими медичного обстеження. Іншими словами, — обов'язок наречених полягає у повідомленні один одного про стан свого здоров'я, а не проходженні медичного обстеження.

Стаття 31. Заручини

1. Зарученими вважаються особи, які подали заяву про реєстрацію шлюбу.

2. Заручини не створюють обов'язку вступу в шлюб.

3. Особа, яка відмовилася від шлюбу, зобов'язана відшкодувати другій стороні затрати, що були нею понесені у зв'язку з приготуванням до реєстрації шлюбу та весілля.

Такі затрати не підлягають відшкодуванню, якщо відмова від шлюбу була викликана протиправною, аморальною поведінкою нареченої, нареченого, прихованням нею, ним обставин, що мають для того, хто відмовився від шлюбу, істотне значення (тяжка хвороба, наявність дитини, судимість тощо).

4. У разі відмови від шлюбу особи, яка одержала подарунок у зв'язку з майбутнім шлюбом, договір дарування за вимогою дарувальника може бути розірваний судом.

У разі розірвання договору особа зобов'язана повернути річ, яка була їй подарована, а якщо вона не збереглася — відшкодувати її вартість.

1. В коментованій статті визначаються наслідки відмови наречених від шлюбу. Вказана норма зазнала певних змін. Законом України від 22.12. 2006 р. № 524-У «Про внесення змін до Сімейного та Цивільного кодексів України» було змінено назву ст. 31 СК України та виключено з неї частину першу та другу. В первісному варіанті коментована стаття мала назву «Заручини» і закріплювала загальне правило, що заручини не створюють обов'язку вступу в шлюб. У зв'язку з тим, що в СК України було внесено новий термін — «наречені», поняття «заручені особи» було виключено. На жаль, одночасно було виключено і норму про те, що подача заяви про реєстрацію шлюбу не створює обов'язку вступу в шлюб. Така норма не була б зайвою в сімейному законі. Вона могла би стати деталізацією ч. 1 ст. 51 Конституції, в якій закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.

2. В коментованій статті визначаються два види наслідків відмови наречених від шлюбу: а) відшкодування затрат, понесених у зв'язку з приготуванням до реєстрації шлюбу та весілля; б) повернення шлюбних дарунків. Треба підкреслити, що вказані наслідки не є засобом покарання особи, яка за тих чи інших підстав змінила своє рішення і не бажає вступати у шлюб. Відмова від укладення шлюбу не може тягнути виникнення будь-якої відповідальності, а саме виплати штрафів, втрати завдатку тощо.

Можна зазначити, що повна відсутність майнових санкцій за відмову від шлюбу в історичному плані існувала не завжди. Можна навіть сказати, що такий підхід затверджувався в правовій свідомості людей з великими труднощами і дуже повільно. В прадавні часи, навпаки, звичай встановлювати певні майнові санкції за відмову від шлюбу був типовим, а не виключним явищем. Відомо, що в історії існували тривалі періоди, коли за відмову від шлюбу наставала відповідна майнова відповідальність. В Римі зокрема це могла бути втрата суми завдатку (якщо від шлюбу відмовлявся наречений чи його батько) або, навпаки, сплата кратної суми завдатку (якщо відмовлялася наречена або її батько).

Своєрідно вирішувалося питання про відповідальність сторін за відмову від шлюбу у українців. Перший в історії Кодекс українського права «Права, за якими судиться малоросійський народ»(1743 р.) містив спеціальний Артикул з Глави 10 — «О сговоре в супружество с зарукою и о задатке между женихом и невестою». В п. 1 цього Артикулу було закріплене загальне правило про те, що дошлюбні договори не мають забезпечуватися неустойкою тому, що шлюб може бути укладений лише за умови вільної згоди сторін: «Сговор о супружестве без заруки бьіть имеет. К сговорам о супружестве никакие заклади и заручньїе штрафи прилагаться не имеют… ибо супружество свободно бьіть должно». Таким чином сторонам заборонялось брати майно або гроші як заклад для забезпечення майбутнього шлюбу, вимагати виплати певних штрафів в разі відмови від його укладання. Втім, пункт 2 цього ж Артикулу вказує, що «…дар свадебный, который задатком между женихом и невестою называется и бывает прежде брака, удвоє возвращать имеет тот, кто бы к разорванию начатого супружества причину дал…». Таким чином, не можна сказати, що відповідно до «Прав…» розрив заручин взагалі залишав безвідповідальною сторону, яка «к разорванию начатого супружества причину дала». До такої сторони застосовувалися певні матеріальні санкції. Тут використовувалася конструкція завдатку, предметом якої виступав «дар свадебный». Важливим також є те, що така санкція застосовувалась тільки в разі винної поведінки сторони. Це випливає з того, що Артикул 3 містив спеціальне правило відносно особи, яка порушувала умови заручин не з власної вини. До таких осіб правило про повернення шлюбного дару у подвійному розмірі (завдатка) не поширювалося.

Встановлення неустойки — «заряда» за відмову від шлюбу — широко застосовувалося за старі часи в Росії (у великоросів). Як свідчив Д. Азаревич, суму неустойки намагалися по мірі можливості виразити в значній суммі, іноді до 10.000 крб., так що «и платить виноватому не мочно». Таке становище призводило до того, що навіть при вкрай негативному ставленні до шлюбу молодих їхні батьки намагалися примусити їх до його укладення. Цікаво відзначити, що рішучу боротьбу проти шлюбних зарядів повів саме Петро І, якому був особливо неприємний звичай, відповідно до якого молоді «не могли располагать по своей воле, а зависели в оных от воли родителей, которые не спрашивая о том, у них согласия и склонности, располагали их браками». У зв'язку з цим 3.04.1702 р. Петро І видав Указ, яким заборонив писати шлюбні заряди, щоб на майбутнє фінансові розрахунки не спонукували на укладення шлюбу без волі сторін. Хоча треба сказати, що нормативні вказівки навіть російського царя не могли привести до кардинальних змін у цьому питанні і традиції обговорення матеріальних санкцій за відмову від шлюбу продовжували існувати.

Сьогодні в Україні немає підстав для занепокоєння відносно встановлення сторонами або їхніми батьками санкцій за відмову від шлюбу. Закон також чітко висловлюється щодо цього — шлюб ґрунтується виключно на вільній згоді жінки та чоловіка.

3. Встановлення майнових санкцій за відмову від шлюбу суперечить принципу свободи шлюбу і тому не визнається законом. На відміну від цього закон дозволяє відшкодування затрат, пов'язаних з підготовкою до шлюбу та весілля. Треба ще раз наголосити, що в цьому випадку мова йде про викликані розривом заручин затрати, а не про відповідальність за відмову від реєстрації шлюбу.

В ч. 3 ст. 31 СК України міститься таке поняття, як «затрати». Цей термін важко визнати вдалим, оскільки він порушує єдність цивілістичної лексики і не збігається з традиційними поняттями цивільного права, в першу чергу, таким як «збитки». Незважаючи на це, можна припустити, що «затрати, понесені особою у зв'язку з приготуванням до реєстрації шлюбу та весілля» — це різновид реальних збитків, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України. Мова йде про втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Виникає враження, що СК України уникає використовувати поняття «збитки» до відносин, пов'язаних з відмовою від шлюбу. Очевидно, це робиться для того, щоб не пов'язувати відмову від шлюбу однієї сторони з порушенням права іншої. Однак для цього немає підстав. Ніхто не може примусити особу до укладення шлюбу. Відмова від реєстрації шлюбу — це право кожного нареченого, тому порушення права другого нареченого при такій відмові не виникає.

Необхідно проводити чітку різницю між двома видами правовідносин: а) шлюбних правовідносин; б) правовідносин, що виникають з метою влаштування весілля. Передшлюбні та власне шлюбні правовідносини виникають виключно між нареченими (в подальшому — подружжям). Підставою виникнення шлюбного правовідношення є сукупність юридичних фактів (юридичний склад), останнім з яких є реєстрація шлюбу (див. п. коментарю до ст. 21 СК). Передшлюбні за своєю природою правовідносини, що виникли між нареченими, можуть припинятися за волею будь-кого з них. Жодних негативних наслідків для сторони, яка відмовилася, не виникає.

Правовідносини, спрямовані на влаштування весілля, — це інший вид цивільних правовідносин. їх учасниками можуть бути як самі наречені (якщо вони фінансують весілля), так і інші особи, які витрачають на такі цілі свої гроші або інше майно. Підставою виникнення цих правовідносин є договір про витрати, пов'язані з приготуванням до реєстрації шлюбу та весілля. Можна вважати, що такий договір укладається сторонами (нареченими або іншими особами) завжди, оскільки приготування до весілля так чи інакше пов'язане з фінансовими витратами. Такий договір про влаштування весілля укладається незалежно від того, оформлено його в письмовій або усній формі.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, потребує простої письмової форми. Недодержання письмової форми такого правочину не має наслідком його недійсність. Згідно з ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення такого правочину або оспорення його окремих частин може доводитися лише письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо ж сторони не заперечують самого факту вчинення правочину або не оспорюють його окремих частин, то можливе застосування свідчення свідків. Так, наприклад, батьки наречених не заперечують того, що між ними було укладено договір про влаштування весілля в усній формі. Не оспорюють вони і окремих частин договору, однак не погоджуються щодо конкретної суми зроблених витрат. За таких обставин судове рішення може грунтуватися на свідченнях свідків, які можуть підтвердити наявність витрат, понесених однією із сторін.

Останім часом практикується укладення відповідних «передвесільних» договорів між нареченими або їх батьками не лише в простій письмовій, а й у нотаріальній формі, в яких детально обговорюються усі питання про фінансування підготовки до весілля та його святкування. І хоча закон не передбачає договорів такого виду, нотаріус, без сумніву, посвідчить його, оскільки на вимогу фізичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений (ч. 4 ст. 209 ЦК України).

Якщо сторони зареєстрували шлюб, то понесені на влаштування весілля витрати мають свій сенс. Інша справа, коли одна із сторін відмовляється від реєстрації шлюбу. Виходячи з уявлень про справедливість, добросовісність та розумність, які є загальними засадами цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) треба вважати, що понесення витрат на весілля особою, яка витратили для цих цілей своє майно, буде порушувати її права. Відмова від шлюбу однієї сторони не може слугувати підставою для виникнення втрат майнового характеру у другої сторони. Мова йде про витрати, які виявилися невиправданими, зайвими для нареченого, який не відмовляється від шлюбу (його батьків чи інших осіб, які понесли такі витрати). За таких обставин мова йде про порушення договору про витрати, пов'язані з приготуванням до реєстрації шлюбу та весілля. Зрозуміло, що відмова від шлюбу підриває підставу самого договору і унеможливлює досягнення поставленої ним мети.

При пред'явленні в суді позову можна вести мову про відшкодування збитків, що були понесені особою у зв'язку з приготуванням до реєстрації шлюбу та весілля, що не відбулося. Позивач повинен довести суму понесених ним витрат. Очевидно, це можуть бути чеки з магазинів, копії банківських документів, що підтверджують перерахування грошей на рахунок ресторану, готелю, свідчення свідків тощо.

З урахуванням того, що в законі мова йде про затрати, понесені у зв'язку з приготуванням до реєстрації шлюбу та весілля, можна дійти висновку, що відшкодуванню підлягають саме реальні збитки. Упущена вигода (втрата доходів, які особа розраховувала отримати від шлюбу) відшкодуванню не підлягає.

4. В ч. 3 ст. 31 СК України чітко не визначені особи, які можуть вимагати відшкодування витрат, понесених ними у зв'язку з приготуванням до реєстрації шлюбу. В законі сказано, що це — «друга сторона». Такий термін можна тлумачити як в широкому, так і вузькому розумінні. В першому випадку мова йтиме лише про другого нареченого, який поніс витрати на весілля. Відповідно, в широкому розумінні «друга сторона» — це не лише наречений (наречена), а й інші особи, які здійснили витрати (батьки, родичі нареченого або інші особи). В прямому сенсі, «другою стороною» може бути лише наречений, а не усі родичі чи інші особи, які фінансували весільні витрати. Вислів «сторона нареченої» або «сторона нареченого» має побутовий, а не юридичний характер. Тому ч. 3 ст. 31 СК України потребує відповідного уточнення. В даному випадку виникають цивільно-правові відносини, пов'язані з відшкодуванням завданої матеріальної шкоди. Вимагати її відшкодування може будь-яка особа, яка здійснила такі витрати. Однак в розумінні сімейного закону «другою стороною» може бути лише наречена або наречений.

В житті можуть виникнути й інші випадки. П. Дашкевич наводив матеріали справи, що розглядалася більше ніж сто років тому одним з волосних судів. Наречений відмовився від шлюбу, мотивуючись помилковою інформацією про тяжку хворобу нареченої (епілепсію). Ця інформація була навмисно розповсюджена третьою особою. До волосного суду звернулися батьки обох сторін (нареченого та нареченої), які понесли значні витрати на приготування до весілля. Суд присудив відшкодування збитків на користь позивачів з особи, яка розповсюдила неправдиві дані1. Новий СК України не передбачає вирішення такої ситуації, хоча повністю виключити можливість її виникнення не можна.

5. В СК України не передбачена можливість відшкодування моральної шкоди, пов'язаної з відмовою одного з наречених від шлюбу. Оскільки кожен з наречених має право відмовитися від шлюбу, на особу, яка реалізувала своє право, не можна покладати обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди, завданої такою відмовою другій стороні.

Цікаво відзначити, що більш ніж століття тому П. Дашкевич, досліджуючи традиції українців, зазначав, що волосні суди виносили рішення про відшкодування моральної шкоди. Це мало місце тоді, коли сторона не лише відмовлялася від шлюбу, а вчиняла свою відмову в образливій для другої сторони формі. За таких обставин сторона присуджувалася до сплати «платежу безчестя». Відмова від шлюбу взагалі вважалася осоромленням, а особливо, якщо така відмова була образливою, супроводжувалася вказівкою на неіснуючі фізичні або психічні недоліки другої сторони.

Сьогодні захист гідності та честі особи здійснюється в загальному цивілістичному порядку (ст. 297 ЦК України). Якщо відмова від шлюбу супроводжувалася висловами або діями, які принижували гідність та честь нареченої або нареченого, то особа, право якої було порушено, може звертатися до суду з посиланням на норми цивільного законодавства.

6. Правило щодо необхідності відшкодування понесених витрат у разі відмови від шлюбу має спеціальне виключення. Згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 31 СК України такі затрати не підлягають відшкодуванню, якщо відмова від шлюбу була викликана протиправною, аморальною поведінкою нареченої, нареченого, прихованням нею, ним обставин, що мають для того, хто відмовився від шлюбу, істотне значення (тяжка хвороба, наявність дитини, судимість тощо). Таке правило є справедливим. Воно виступає своєрідною санкцією проти несумлінної особи (нареченої або нареченого), яка здійснила протиправну чи аморальну поведінку або приховала важливі для другого нареченого обставини свого життя. За таких обставин друга сторона не лише відмовляється від шлюбу, а й звільняється від обов'язку щодо відшкодування понесених другою стороною або іншими особами, які діяли в інтересах другої сторони, витрат.

7. В СК України вперше визначається доля подарунків, зроблених у зв'язку з майбутньою реєстрацією шлюбу. Згідно із ч. 4 ст. 31 СК України у разі відмови від шлюбу особи, яка одержала подарунок у зв'язку з майбутнім шлюбом, договір дарування за вимогою дарувальника може бути розірваний судом. У разі розірвання договору особа зобов'язана повернути річ, яка була їй подарована, а якщо вона не збереглася — відшкодувати її вартість.

Треба зазначити, що можливість розірвання виконаного договору в теоретичному плані викликає сумніви. Згідно із ст. 599 ЦК України зобов'язання, проведене належним чином, припиняється. Після виконання договору дарування (передання речі) договору дарування вже не існує, тому суд не може розірвати такий договір внаслідок юридичної відсутності договірного зобов'язання. На жаль, конструкція припинення правочину, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю виконані, зокрема, договору дарування, знайшла своє закріплення в новому ЦК України (ч. 2 ст. 214, ст. 727 ЦК України). Повторюється вона і в СК України.

Однак сумніви викликає не норма щодо необхідності повернення весільних подарунків у разі відмови від шлюбу, а лише її «юридична оболонка». Щодо суті відносин, то таке вирішення питання вбачається цілком обґрунтованим. Особа, яка відмовилася від шлюбу, не може претендувати на збереження за собою права на подарунки, оскільки вони пов'язувалися з певною подією — реєстрацією шлюбу. При відмові від шлюбу цілком справедливим буде і повернення подарунків.

8. В ч. 4 ст. 31 СК України чітко не визначається доля подарунків, що були отримані особою, яка відмовилася від шлюбу з причин, визначених в ч. 3 ст. 31 СК України. Іншими словами, чи може зберегти за собою право на весільні подарунки особа, яка відмовилася від шлюбу у зв'язку з протиправною, аморальною поведінкою другої сторони, прихованням нею обставин, що мають для того, хто відмовився від шлюбу, істотне значення (тяжка хвороба, наявність дитини, судимість тощо)? З аналізу ч. 4 коментованої статті доводиться робити висновок про неможливість збереження дарунку обдаровуваним, навіть якщо його відмова від шлюбу була спричинена серйозними підставами, пов'язаними з поведінкою другої сторони.

Стаття 32. Час реєстрації шлюбу

1. Шлюб реєструється після спливу одного місяця від дня подання особами заяви про реєстрацію шлюбу.

За наявності поважних причин керівник державного органу реєстрації актів цивільного стану дозволяє реєстрацію шлюбу до спливу цього строку.

2. Уразі вагітності нареченої, народження нею дитини, а також якщо є безпосередня загроза для життя нареченої або нареченого, шлюб реєструється у день подання відповідної заяви.

3. Якщо є відомості про наявність перешкод до реєстрації шлюбу, керівник державного органу реєстрації актів цивільного стану може відкласти реєстрацію шлюбу, але не більше як на три місяці. Рішення про таке відкладення може бути оскаржене до суду.

1. В законі визначається час реєстрації шлюбу. За загальним правилом шлюб реєструється після спливу одного місяця від дня подання особами заяви про реєстрацію шлюбу (див. ст. 28 СК України та коментар до неї). Відрахування цього строку починається з наступного після подання заяви дня. За погодженням з особами, які бажають укласти шлюб, орган реєстрації актів цивільного стану призначає конкретний день і час реєстрації шлюбу з додержанням вимог, передбачених ст. 32 Сімейного кодексу України (п. 4.10 Правил реєстрації актів цивільного стану).

Встановлення в законі певного проміжку часу між поданням заяви та реєстрацією шлюбу має за мету надання нареченим можливості остаточно визначити свої наміри щодо створення сім'ї. Норма, що встановлює місячний строк, після спливу якого може здійснюватися реєстрація шлюбу, не є імперативною. Вказане правило має виключення, пов'язані із можливим скороченням вказаного строку. Закон передбачає, що при скороченні строку реєстрація шлюбу може відбутися: а) до спливу місячного строку; б) у день подання заяви про реєстрацію шлюбу. Законодавство не встановлює максимального після подання заяви строку реєстрації шлюбу.

Якщо наречені не можуть з'явитися з поважних причин до органу реєстрації актів цивільного стану в установлений їм день, то строк реєстрації шлюбу за їх письмовою заявою переноситься згідно з їхнім бажанням на інший день, про що робиться відмітка на заяві та в журналі обліку заяв. У цих випадках строк перенесення реєстрації шлюбу не може перевищувати одного року з дня подання заяви (п. 4.11 Правил реєстрації актів цивільного стану).

Існують особливості визначення часу реєстрації шлюбу, укладеного на судні. Так, в ст. 70 Кодексу торговельного мореплавства передбачається можливість реєстрації шлюбу на судні. В таких випадках капітаном судна складається відповідний акт. Пізніше реєстрація шлюбу проводиться відділом реєстрації актів цивільного стану за спільною заявою подружжя встановленої форми у книзі поновлених актових записів актів про шлюб. Реєстрація шлюбу проводиться на підставі акта, складеного капітаном судна, у присутності осіб, які уклали цей шлюб. У таких випадках дата виникнення фактичних шлюбних відносин зазначається відповідно до дати складання акта капітаном судна (п. 4.16 Правил реєстрації актів цивільного стану).

2. За наявності поважних причин керівник державного органу реєстрації актів цивільного стану дозволяє реєстрацію шлюбу до спливу місячного строку. Ця норма закону деталізується в Правилах реєстрації актів цивільного стану. В п. 4.7. Правил вказується, що скорочення строку здійснюється керівником відділу реєстрації актів цивільного стану на підставі спільної заяви осіб, які бажають вступити в шлюб, та документів, які підтверджують наявність поважної причини для його скорочення1. Закон не наводить переліку підстав для скорочення строку реєстрації шлюбу. Це питання вирішується керівником відділу реєстрації актів цивільного стану. Як показує практика, особи звертаються із заявою про скорочення строку реєстрації шлюбу при наявності таких обставин, як довгострокове відрядження, погіршення стану здоров'я, необхідність виїзду за кордон для лікування тощо.

3. Закон передбачає ще одне виключення з правила про реєстрацію шлюбу після спливу місячного строку. Згідно із ч. 2 коментованої статті у разі вагітності нареченої, народження нею дитини, а також якщо є безпосередня загроза для життя нареченої або нареченого, шлюб реєструється г/ день подання відповідної заяви або у будь-який інший день за бажанням наречених протягом одного місяця. На відміну від абз. 2 ч. 1 ст. 32 СК України в цьому випадку закон чітко називає підстави для максимального скорочення строку реєстрації шлюбу. Таких підстав лише три: а) вагітність нареченої; б) народження нею дитини; в) наявність безпосередньої загрози для життя нареченої або нареченого.

В первісному варіанті цієї норми наявність однієї з перелічених підстав надавала можливість нареченим зареєструвати шлюб безпосередньо в день подання заяви до державного органу РАЦС. Такий підхід був виправданим. Однак Законом України від 22.12.2006 р. № 524-У «Про внесення змін до Сімейного та Цивільного кодексів України»1 до ч. 2 ст. 32 СК України було внесено зміни. Внаслідок цього при наявності вказаних підстав особи можуть вимагати реєстрації шлюбу не лише у день подання відповідної заяви, а й будь-який інший день протягом одного місяця, тобто до спливу місячного строку. Внесення вказаної зміни до закону не мало обґрунтованих підстав. Сенс ч. 2 ст. 32 СК України полягав в тому, щоб надати можливість нареченим зареєструвати шлюб саме в день подання заяви до органу РАЦС. Правило про скорочення місячного строку закріплено окремо — в абз. 2 ч. 1 ст. 32 СК України. Не викликало сумніву, що вагітність нареченої — це також поважна причина для скорочення місячного строку реєстрації шлюбу. Якщо сторони бажали зареєструвати шлюб не в день подання заяви, а в будь який інший день протягом одного місяця, то треба було керуватися ч. 1 ст. 32 СК України. Однак деякі фахівці вважали, що вагітність нареченої, народження нею дитини або наявність безпосередньої загрози для життя нареченої або нареченого надає можливість не скоротити строк реєстрації шлюбу, а лише зареєструвати його у день подання заяви до органу РАЦС. Для того, щоб вирішити це питання, до ч. 2 ст. 32 СК України було внесено зміни, хоча це певною мірою викривило загальну ідею ст. 32 СК України.

Треба додати, що разом зі змінами до СК України не було внесено змін до п. 4.7 Правил реєстрації актів цивільного стану. Тому в Правилах залишилася стара норма, згідно з якою у разі вагітності нареченої, народження нею дитини, а також якщо є безпосередня загроза для життя нареченої або нареченого, за наявності документів, що підтверджують викладені факти, шлюб реєструється у день подання відповідної заяви. Не викликає сумнівів, що має застосовуватися норма, що закріплена в ч. 2 ст. 32 СК України, а не п. 4.7 Правил. Однак внесення змін до підзаконних нормативних актів має здійснюватися паралельно зі змінами до законів.

4. В ч. 3 ст. 32 СК України вперше на рівні закону передбачена можливість відкладення реєстрації шлюбу. Якщо є відомості про наявність перешкод до реєстрації шлюбу, керівник державного органу реєстрації актів цивільного стану може відкласти реєстрацію шлюбу, але не більш як на три місяці. Рішення про таке відкладення може бути оскаржене до суду. В СК України вказано про «відомості про наявність перешкод до шлюбу». При цьому в законі не встановлюється порядок отримання таких відомостей та засіб їх фіксації. Натомість в Правилах реєстрації актів цивільного стану вказано, що реєстрація шлюбу може бути відкладена, якщо до органу реєстрації актів цивільного стану надійде письмова інформація про наявність передбачених законодавством перешкод до реєстрації шлюбу. В цьому разі заявникові, який про це повідомив, пропонується у термін не більш як три місяці подати відповідні докази (п. 4.8 Правил). Таким чином, Правила встановлюють дещо інший порядок виявлення перешкод до укладення шлюбу. По-перше, вони передбачають наявність письмової інформації про перешкоди до укладення шлюбу. По-друге, наявність конкретної особи, яка таку інформацію надала. По-третє, необхідність надання поінформованою особою протягом трьох місяців відповідних доказів про перешкоди до укладення шлюбу.

Крім того в п. 4.8 Правил вказано, що орган реєстрації актів цивільного стану може на прохання зацікавлених осіб або зі своєї ініціативи провести необхідну перевірку. Про відстрочку реєстрації шлюбу повідомляються особи, які подали заяву про вступ у шлюб. За наявності передбачених законодавством перешкод для реєстрації шлюбу орган реєстрації актів цивільного стану відмовляє в його реєстрації і видає письмове роз'яснення. Якщо відомості про такі перешкоди не дістануть підтвердження, то реєстрація шлюбу провадиться на загальних підставах (п. 4.8 Правил).

В ч. 3 коментованої статті вказано, що реєстрація шлюбу може бути відкладена, якщо є відомості про наявність перешкод до реєстрації шлюбу. Такі перешкоди передбачені в ст. ст. 22–26 СК України. Це може бути факт недосягнення нареченими або одним з них шлюбного віку, перебування в попередньому нерозірваному шлюбі, наявність передбаченого законом ступеня споріднення тощо.

Стаття 33. Місце реєстрації шлюбу

1. Шлюб реєструється у приміщенні державного органу реєстрації актів цивільного стану.

За заявою наречених реєстрація шлюбу проводиться в урочистій обстановці.

2. За заявою наречених реєстрація шлюбу може відбутися за місцем їхнього проживання, за місцем надання стаціонарної медичної допомоги або в іншому місці, якщо вони не можуть з поважних причин прибути до державного органу реєстрації актів цивільного стану.

1. В СК України вперше на рівні закону визначається місце реєстрації шлюбу. За загальним правилом шлюб реєструється у приміщенні державного органу реєстрації актів цивільного стану. Треба зазначити, що в первісному варіанті цієї статті окрім загального містилося також спеціальне правило. Закон дозволяв за заявою наречених провести реєстрацію шлюбу в урочистій обстановці не в приміщенні органу РАЦС, а в іншому місці. Це було дійсно революційне зрушення в сімейному законодавстві. Вказана норма надавала можливість нареченим уникнути одноманітності процедури реєстрації шлюбу та проявити власну ініціативу. На жаль, Законом України від 22.12.2006 р. № 524-У «Про внесення змін до Сімейного та Цивільного кодексів України» коментовану статтю було змінено. В новій редакції залишилося право наречених зареєструвати шлюб лише в приміщенні державного органу РАЦС.

Законодавство визначає особливості реєстрації шлюбу у тих випадках, коли наречені або один з них перебувають в місці, яке не надає їм можливості з'явитися особисто до державного органу реєстрації актів цивільного стану. Так, згідно із ст. 70 Кодексу торговельного мореплавства шлюб може бути зареєстрований на судні, про що капітаном судна складається відповідний акт. Законодавство встановлює, що за таких обставин шлюб реєструється державним органом реєстрації актів цивільного стану на підставі акту капітана судна, а в графі «Для відміток» зазначаються місце, дата складання акта, а також прізвище посадової особи, яка його склала (п. 4.16 Правил реєстрації актів цивільного стану).

Реєстрація шлюбу із засудженими, які відбувають покарання у виправно-трудових установах, провадиться відділом реєстрації актів цивільного стану за місцезнаходженням цієї установи на загальних підставах, передбачених чинним законодавством України (п. 4.17 Правил реєстрації актів цивільного стану). Реєстрація шлюбу із засудженим провадиться у присутності осіб, які укладають шлюб, у приміщенні, визначеному адміністрацією виправно-трудової установи (п. 4.24 Правил реєстрації актів цивільного стану).

2. В ч. 2 коментованої статті зазначається, що за заявою наречених реєстрація шлюбу може відбутися за місцем їхнього проживання, за місцем надання стаціонарної медичної допомоги або в іншому місці, якщо вони не можуть з поважних причин прибути до державного органу реєстрації актів цивільного стану. В п. 4.15 Правил реєстрації актів цивільного стану вказано, що у цих випадках наявність поважної причини повинна бути підтверджена документально. Про реєстрацію шлюбу в лікарні, вдома або в іншому відповідному місці, а також про документ, що підтверджує наявність поважної причини, зазначається в графі «Для відміток».

3. В абз. 2 ч. 1 ст. 33 СК України міститься правило, згідно з яким за заявою наречених реєстрація шлюбу проводиться в урочистій обстановці. В первісному варіанті ця норма мала зовсім іншу спрямованість. В абз. 2 ч. 1 ст. 33 СК України визначалося, що за заявою наречених реєстрація шлюбу в урочистій обстановці може бути проведена в іншому місці. Після прийняття Закону України від 22.12. 2006 р. № 524-У «Про внесення змін до Сімейного та Цивільного кодексів України» правило про «інше місце реєстрації шлюбу» зникло. У зв'язку з цим змінилась і загальна ідея абз. 2 ч. 1 ст. 33 СК України. Основний акцент в новій редакції цієї статті полягає у тому, що урочиста обстановка реєстрації шлюбу забезпечується лише за бажанням наречених у випадку, якщо наречені зроблять про це спеціальну заяву.

Стаття 34. Реєстрація шлюбу в присутності нареченої та нареченого

1. Присутність нареченої та нареченого в момент реєстрації їхнього шлюбу є обов'язковою.

2. Реєстрація шлюбу через представника не допускається.

1. Закон передбачає можливість подання заяви про реєстрацію шлюбу через представника (див. ст. 28 СК України та коментар до неї). Однак, в момент власне реєстрації шлюбу присутність нареченої та нареченого є обов'язковою. Саме в процесі реєстрації шлюбу наречені остаточно висловлюють свою волю на шлюб. Така воля має бути свободною, а рішення укласти шлюб вільним. Особиста присутність наречених в момент реєстрації шлюбу надає можливості органу РАЦС впевнитися в цих обставинах. У зв'язку з цим важливим є встановлення особи, яка з'явилася до державного органу РАЦС. При реєстрації шлюбу подається паспорт або паспортний документ заявника. Особи, які не досягли 16 років, пред'являють свідоцтво про народження та довідку з місця проживання.

2. Присутність наречених під час реєстрації шлюбу є імперативною вимогою закону. У зв'язку з цим закон передбачає наслідки порушення ст. 34 СК України. Так, згідно зі ст. 48 СК України шлюб, зареєстрований у відсутності нареченої і (або) нареченого, вважається неукладеним. Запис про такий шлюб у державному органі реєстрації актів цивільного стану анулюється за рішенням суду за заявою заінтересованої особи, а також за заявою прокурора. Вказане свідчить, що шлюб, укладений за відсутності наречених або одного з них, не викликає ніяких юридичних наслідків, він вважається таким, що «юридично не існував».

Стаття 35. Право на вибір прізвища при реєстрації шлюбу

1. Наречені мають право обрати прізвище одного з них як спільне прізвище подружжя або надалі іменуватися дошлюбними прізвищами.

2. Наречена, наречений мають право приєднати до свого прізвища прізвище нареченого, нареченої. Якщо вони обоє бажають мати подвійне прізвище, за їхньою згодою визначається, з якого прізвища воно буде починатися.

Складення більше двох прізвищ не допускається, якщо інше не випливає із звичаю національної меншини, до якої належить наречена і (або) наречений.

3. Якщо на момент реєстрації шлюбу прізвище нареченої, нареченого вже є подвійним, вона, він має право замінити одну із частин свого прізвища на прізвище другого.

1. Фізична особа набуває прав та обов'язків і здійснює їх під своїм ім'ям. Ім'я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить (ч. 1 ст. 28 ЦК України). Реєстрація шлюбу традиційно пов'язується з вирішенням питання про прізвище чоловіка та дружини у шлюбі. Право на вибір прізвища належить до особистих немайнових прав наречених. Однак треба зазначити, що це право полягає у виборі лише прізвища і не стосується таких складових імені особи як ім'я та по батькові (ст. 295 ЦК України).

Закон встановлює правило, згідно з яким наречені мають право обрати прізвище одного з них як спільне прізвище подружжя або надалі іменуватися дошлюбними прізвищами. Спільним прізвищем подружжя може бути прізвище чоловіка або жінки залежно від вибору наречених. Сторони можуть зберегти свої дошлюбні прізвища і надалі іменуватися кожен своїм власним прізвищем. Це не впливає на обсяг прав та обов'язків подружжя.

2. Наречені або один з них можуть прийняти рішення іменуватися у шлюбі подвійним прізвищем. Закон встановлює два правила в залежності від того, один, чи обидва наречених бажають змінити своє прізвище на подвійне (ч. 2 ст. 35 СК України). Якщо подвійним прізвищем в подальшому бажає іменуватися лише один з наречених, то вона/він має право приєднати до свого прізвища прізвище другого нареченого, нареченої. З цього випливає, що дошлюбне прізвище одного з наречених в подвійному прізвищі має бути першим. Якщо обидві сторони бажають мати подвійне прізвище, за їхньою згодою визначається, з якого прізвища воно буде починатися. Вказане правило викликає сумніви. Якщо обидві сторони обирають подвійне прізвище у шлюбі, вони мають право вирішувати «черговість» їх дошлюбних прізвищ, якщо змінює прізвище на подвійне лише один з наречених, то він має можливість лише приєднати до свого прізвища прізвище другого з наречених. Таке обмеження права вибору подвійного прізвища одним із наречених не виглядає обґрунтованим.

3. Закон встановлює деякі обмеження щодо можливості вибору нареченими подвійного прізвища. Так, складення більше двох прізвищ не допускається, якщо інше не випливає із звичаю національної меншини, до якої належить наречена і (або) наречений. Така ситуація може виникнути у випадках, коли прізвище наречених або одного з них вже є подвійним. За таких обставин закон надає особі право замінити одну із частин свого прізвища на прізвище другого. Таким чином, за загальним правилом прізвище особи після реєстрації шлюбу не може містити більше ніж два прізвища, окрім випадків, коли це відповідає звичаю національної меншини.

Якщо особа під час реєстрації шлюбу змінила прізвище, то на першій сторінці паспорта або паспортного документа проставляється штамп про те, що він підлягає обміну в місячний строк у зв'язку зі зміною прізвища при вступі в шлюб. У паспорти або паспортні документи іноземців та осіб без громадянства зазначений штамп проставляється в графі «Примітки», а в разі відсутності такої графи штамп проставляється на будь-якій вільній від записів сторінці паспорта або паспортного документа (п. 4.27 Правил реєстрації актів цивільного стану)'.

4. В ст. 53 СК України вперше передбачена можливість зміни прізвища особи не лише в процесі реєстрації, а й у період шлюбу. Однак треба зазначити, що в ч. 5 ст. 295 ЦК України право на зміну прізвища пов'язується виключно з моментом реєстрації шлюбу (див. ст. 53 СК України та коментар до неї).

Зміна прізвища у зв'язку із реєстрацією шлюбу може втратити свій сенс у разі недійсності шлюбу. Згідно із ч. 5 ст. 45 СК України особа, яка у зв'язку з реєстрацією недійсного шлюбу змінила своє прізвище, вважається такою, що іменується цим прізвищем без достатньої правової підстави (див. ч. 5 ст. 45 СК України та коментар до неї).

Закон встановлює правило щодо визначення прізвища подружжя і у зв'язку з розірванням шлюбу. Згідно зі ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Стаття 36. Правові наслідки шлюбу

1. Шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

2. Шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією і Законами України.

1. В коментованій статті зазначається, що шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Ця теза потребує певного уточнення. Якщо розуміти шлюб як різновид сімейного правовідношення, то права та обов'язки подружжя складають його зміст, а не наслідок. Підставою виникнення прав та обов'язків подружжя в повному розумінні слова слугує не шлюб, а реєстрація шлюбу. У свою чергу реєстрація шлюбу є останнім юридичним фактом в юридичному складі, що спричиняє виникнення шлюбного правовідношення (див. п. 3 ст. 21 СК України та коментар до нього). Таким чином підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя виступає реєстрація шлюбу, у той час як права та обов'язки подружжя складають зміст шлюбу як правовідношення.

Реєстрація шлюбу в державному органі реєстрації актів цивільного стану спричиняє появу шлюбного правовідношення, прав та обов'язків подружжя (див. ст. 27 СК України та коментар до неї). У свою чергу проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя (ч. 2 ст. 21 СК України). Таким чином, подружній статус набувають лише особи, які зареєстрували шлюб в державному органі реєстрації актів цивільного стану.

2. В ч. 2 коментованої статті зазначається, що шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією і законами України. Важко однозначно визначити спрямування цієї норми. Можна лише припустити, що мова йде про збереження за особою, яка зареєструвала шлюб, загального статусу громадянина України та відповідного обсягу належних громадянинові прав та обов'язків.

Стаття 37. Правозгідність шлюбу

1. Шлюб є правозгідним, крім випадків, встановлених частинами першою — третьою статті 39 цього Кодексу, а також якщо він не визнаний недійсним за рішенням суду.

1. В коментованій статті вперше закріплюється таке поняття як «правозгідність шлюбу». Для його визначення в законі застосовується принцип «від противного». В коментованій статті визначаються ознаки «неправозгідного» шлюбу, а правозгідним визнається шлюб, який цим ознакам не відповідає.

З аналізу коментованої статті можна дійти висновку, що «неправозгідним» є шлюб, передбачений статтями 39, 40, 41 СК України, тобто недійсний шлюб. У свою чергу, правозгідним є шлюб дійсний. Введення спеціального терміну, який не синхронізується зі своїм парним поняттям (правозгідний шлюб — недійсний шлюб) важко визнати вдалим, оскільки воно розмиває єдність юридичної лексики.

2. Критику викликає термінологічне вирішення питання. Однак ідея закріплення в законі презумпції дійсності шлюбу може бути цілком підтриманою. Шлюб, зареєстрований державним органом реєстрації актів цивільного стану, вважається дійсним без будь-яких спеціальних доказів та свідчень і, навпаки, недійсним може вважатися шлюб, який не відповідає вимогам закону щодо дійсності шлюбу.

Глава 5. НЕДІЙСНІСТЬ ШЛЮБУ

Стаття 38. Підстави недійсності шлюбу

1. Підставою недійсності шлюбу е порушення вимог, встановлених статтями 22, 24–26 цього Кодексу.

1. В СК України закріплено новий підхід до визначення умов недійсності шлюбу та видів недійсних шлюбів. Зокрема вперше встановлюється три види недійсних шлюбів:

• шлюб, який є недійсним (ст. 39 СК України);

• шлюб, який визнається недійсним за рішенням суду (ст. 40 ЦК України);

• шлюб, який може бути визнаний недійсним за рішенням суду (ст. 41 СК України).

Ідея, очевидно, полягає у тому, що за певних підстав шлюб взагалі вважається недійсним (ст. 39 СК України), у той час як в інших випадках для визнання його недійсним потрібне рішення суду (ст. ст. 40, 41 СК України). В цілому таке нововведення викликає сумніви. Недійсність шлюбу потребує відповідного рішення суду, яке підтверджує цей факт. Концепція недійсного шлюбу, що закріплена в новому СК України, в теоретичному плані вбачається занадто ускладненою, а в практичному — важкою для реалізації.

Свого часу в ч. 1 ст. 45 КпШС України 1969 р. при визначенні підстав недійсності шлюбу закріплювався принцип «від зворотного». Зокрема було вказано, що шлюб може бути визнаний недійсним у випадку порушення умов, встановлених ст. ст. 15–17 цього Кодексу, а також у випадку реєстрації шлюбу без наміру створення сім'ї (фіктивний шлюб). Таким чином, порушення умов дійсності шлюбу означало появу підстави для визнання шлюбу недійсним. Цього було достатньо. Новий СК України поділяє недійсні шлюби на три категорії. Виокремлення першої з них (недійсний шлюб) взагалі не викликає підтримки (див. коментар до ст. 39 СК України). Дві останні категорії (ст. ст. 40, 41 СК України) утворюють складну систему шлюбів, які можуть або не можуть бути визнані судом недійсним. Такі класифікації більш доречні в наукових дослідженнях, ніж в законі.

Ситуація дещо ускладнюється також у зв'язку з відсутністю в новому законі єдиного поняття, яке б охоплювало усі види недійсних шлюбів. В Кодексі про шлюб та сім'ю України 1969 р. існував єдиний термін — «недійсний шлюб», натомість за новою концепцією, що знайшла своє відображення в СК України, недійсний шлюб — це лише один (перший) вид недійсних шлюбів. Тому при охопленні усіх видів таких шлюбів найбільш скороченою буде фраза — «недійсний шлюб та шлюб, визнаний недійсним за рішенням суду», що не додає зручності при використанні норм закону.

2. В коментованій статті зазначається, що підставою недійсності шлюбу є порушення вимог, що встановлені законодавством і є обов'язковими при укладенні шлюбу. В першу чергу це стосується порушення вимог щодо шлюбного віку (ст. 22 СК України), добровільності шлюбу (ст. 24 СК України) та одношлюбності (ст. 25 СК України). Недійсність шлюбу може пов'язуватися також з випадками укладення шлюбу особами, які є родичами або пов'язані між собою фактом усиновлення (ст. 26 СК України).

Хоча в ст. 38 СК України це вказано, проте визнання шлюбу недійсним може також мати ще одну підставу. Зокрема це може пов'язуватися з приховуванням відомостей про стан здоров'я одним з наречених, наслідком чого може стати (стало) порушення фізичного або психічного здоров'я іншого нареченого чи їхніх нащадків (ч. 5 ст. 3 °CК України).

3. Законодавство не встановлює різниці щодо наслідків недійсних шлюбів різних видів. Іншими словами, недійсні шлюби усіх трьох категорій мають однакові правові наслідки (ст. ст. 45, 46 СК України). Різниця полягає у підставах та порядку встановлення недійсності шлюбу.

4. В СК України окрім поняття «недійсний шлюб» закріплено також інше поняття — «неукладений шлюб» (ст. 48 СК України). Між недійсним та неукладеним шлюбом існують суттєві відмінності. В першу чергу вони стосуються процедурного характеру. Недійсний шлюб визначається таким за рішенням суду за позовом визначеної в законі особи (ст. 42 СК України), у той час як неукладений шлюб — за рішенням суду за заявою заінтересованої особи або прокурора. Крім того, неукладений шлюб взагалі не тягне за собою правових наслідків, а недійсний шлюб може їх спричиняти. Зокрема недійсність Шлюбу не впливає на обсяг прав та обов'язків батьків і дитини, яка народилася у цьому шлюбі (ст. 47 СК України). У недійсному шлюбі добросовісна сторона може зберігати за собою деякі права, що належать подружжю (ст. 46 СК України).

Стаття 39. Шлюб, який є недійсним

1. Недійсним є шлюб, зареєстрований з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі.

2. Недійсним є шлюб, зареєстрований між особами, які є родичами прямої лінії споріднення, а також між рідними братом і сестрою.

3. Недійсним є шлюб, зареєстрований з особою, яка визнана недієздатною.

4. За заявою заінтересованої особи орган державної реєстрації актів цивільного стану анулює актовий запис про шлюб, зареєстрований з особами, зазначеними у частинах першій-третій цієї статті.

5. Якщо шлюб зареєстровано з особою, яка вже перебуває у шлюбі, то в разі припинення попереднього шлюбу до анулювання актового запису щодо повторного шлюбу повторний шлюб стає дійсним з моменту припинення попереднього шлюбу.

6. Актовий запис про шлюб анулюється незалежно від смерті осіб, з якими було зареєстровано шлюб (частини перша-третя цієї статті), а також розірвання цього шлюбу.

1. В коментованій статті закріплюються умови недійсності шлюбу, тобто випадки, коли шлюб є недійсним в силу прямого припису закону без винесення судом відповідного рішення. Це можливо у разі порушення основних умов дійсності шлюбу — одношлюбності, відсутності кровного зв'язку між найближчими родичами та свідомої згоди сторін на укладення шлюбу. Таким чином, шлюб є недійсним, якщо він зареєстрований:

• з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі;

• між особами, які є родичами прямої лінії споріднення, а також між рідними братом і сестрою;

• з особою, яка визнана недієздатною.

2. Можливість «автоматичної» (без рішення суду) недійсності шлюбу встановлена в законі вперше. Разом з тим в теоретичному плані ця ідея не нова. Свого часу вона обговорювалася в літературі і була відкинута. Основною теоретичною посилкою для цього була наступна. В цивільному праві усі недійсні правочини, як відомо, поділяються на нікчемні та оспорювані. Різниця полягає у тому, що для недійсності нікчемних правочинів не потрібне рішення суду, оскільки вони визнаються недійсними в силу прямого припису закону. Оспорювані ж правочини можуть визнаватися недійсними лише за рішенням суду. Нікчемними є правочини, укладені з такими порушеннями закону, які є очевидними і не потребують доведення в суді (наприклад, порушення нотаріальної форми договору). Оспорювані правочини потребують судового розгляду, оскільки підстави їх недійсності мають бути доведені в суді (укладення правочину під впливом обману, насильства тощо).

Таке відступлення в теорію цивільного права доцільне тому, що саме концепція недійсних правочинів знаходить свій прояв в концепції недійсних шлюбів. Ця концепція в літературі піддавалася критиці. Зокрема, Г.М. Свердлов вказував, що оскільки шлюб — це не правочин, то і поділ недійсних шлюбів, як недійсних правочинів, на два види — нікчемні та оспорювані, є недоцільним. До аргументів додавалося також те, що шлюб, який визнаний державою за допомогою акта його реєстрації, може бути похитнутий лише актом державної влади — судовим рішенням. Тому ніхто без рішення суду не може посилатися на недійсність шлюбу.

В цілому важко було очікувати появи двох видів недійсних шлюбів (абсолютно недійсних та оспорюваних) в новому СК України. І хоча вони так в законі не називаються, аналогії з недійсними правочинами абсолютно очевидні. Аргументи, що висловлювалися Г.М. Свердловим у 1949 році, знову виявилися актуальними. До них можна додати наступне. В ч. 1 ст. 21 нового СК України вперше надається легальне визначення шлюбу, згідно з яким шлюбом визнається сімейний союз жінки та чоловіка. Таким чином, закон не закріплює концепції договірної природи шлюбу. Якби шлюб визнавався в законі як договір жінки та чоловіка, то логічним було б продовження цієї ідеї у можливості існування нікчемних та оспорюваних шлюбів (як договорів). У зв'язку з тим, що шлюб в СК України визнається саме як союз, то введення двох видів недійсних шлюбів суперечить юридичній логіці.

3. Несприйняття концепції нікчемних шлюбів (без рішення суду) має й інші підстави. Згідно із ч. 4 коментованої статті орган державної реєстрації актів цивільного стану анулює актовий запис про шлюб, зареєстрований з особами, зазначеними у частинах першій-третій цієї статті. На перший погляд, анулювання актового запису — це проста формальна процедура. Однак це не так. Для того, щоб анулювати актовий запис, орган РАЦС повинен виконувати невластиві йому функції, а саме — перевіряти та співставляти між собою документи, що одночасно встановлюють та юридично підтверджують протилежні факти. З одного боку, це документ, що підтверджує наявність зареєстрованого шлюбу, а з іншого — рішення суду про визнання особи недієздатною або документи, що підтверджують наявність іншого зареєстрованого шлюбу або кровний зв'язок сторін, які зареєстрували шлюб. Обставини, що підтверджуються такими документами, не є очевидними, вони потребують перевірки, яку може здійснювати виключно суд.

В першу чергу це стосується ситуації, коли одна із сторін перебувала в іншому зареєстрованому шлюбі. Заявитель може надати органові РАЦС копію документа про реєстрацію особою, яка зареєструвала новий шлюб, попереднього шлюбу. Проте на момент реєстрації другого шлюбу попередній шлюб міг бути вже розірваний, із чим заявитель не був обізнаний. Виходячи з формального розуміння коментованої статті, такий повторний шлюб є дійсним, хоча необізнаний заявитель може звернутися до органу РАЦС з заявою про анулювання зробленого актового запису. Щонайменше, орган РАЦС має перевірити, чи не існує актового запису про розірвання попереднього шлюбу, оскільки наявність такого актового запису є підставою для відмови в анулюванні актового запису про реєстрацію повторного шлюбу. Ситуація може бути ще складнішою, коли заявитель звертається до органу РАЦС із заявою про анулювання актового запису про шлюб і не має при цьому копії свідоцтва про попередній шлюб. При цьому він може посилатися на свідчення свідків, листи одного з подружжя або інші документи, які, на його погляд, свідчать про наявність першого шлюбу. Відомо, наскільки ретельно цивільне процесуальне законодавство визначає процедуру подання будь-яких доказів, які в подальшому досліджуються судом. Законодавство, що визначає порядок реєстрації актів цивільного стану, не містить таких приписів, оскільки органи РАЦС не розглядають спорів і не досліджують суперечливих доказів сторін. У свою чергу ст. 39 СК України також не визначає, з якими саме документами особа може звернутися до органу РАЦС і взагалі як вона може вимагати анулювати актовий запис про шлюб.

З аналізу ч. 4 ст. 39 СК України випливає, що звернутися до органу РАЦС з заявою про анулювання актового запису про шлюб може будь-яка заінтересована особа. Коло таких суб'єктів законом не визначене. Заінтересованою особою може бути другий з «подружжя», їх родичі, спадкоємці тощо. Цей момент вбачається особливо небезпечним. Між особою, яка звертається до органу РАЦС із заявою про анулювання шлюбу, та власне особою, яка зареєструвала шлюб, можуть виникати різні відносини, в тому числі спірні. Органи РАЦС не можуть вирішувати питання про те, яка особа є заінтересованою в анулюванні актового запису про шлюб, а яка до цієї категорії не належить і, відповідно, не має на це права.

Може виникнути взагалі парадоксальна ситуація. Уявімо, що до органу РАЦС звернувся заявитель із заявою про анулювання актового запису про шлюб, укладений іншими особами, наприклад, його батьком. Заявитель вказує, що батько на час реєстрації шлюбу був визнаний недієздатним за рішенням суду. Пізніше його дієздатність була судом поновлена. Пройшло кілька років, ніхто з осіб, які зареєстрували шлюб, не спростовує його і не звертається до органу РАЦС. Батько є дієздатною особою, яка проживає в сім'ї, в якій, можливо, народилася дитина. Зрозуміло, що син як спадкоємець першої черги заінтересований у тому, щоб шлюб його батька не визнавався дійсним, оскільки дружина батька може претендувати на спадкове майно. Формально він може звернутися до органу РАЦС із заявою про анулювання актового запису про шлюб його батька. Без сумніву, це призведе до порушення прав та інтересів інших осіб.

4. Не треба відкидати і суб'єктивний фактор. Існування протягом десятиліть виключно судового порядку визнання шлюбу недійсним, очевидно, остаточно сформувало юридичну свідомість у цьому питанні. Тому новий позасудовий порядок не сприймається науковцями та практиками. Можливо, тому погодитися з можливістю існування абсолютно недійсного шлюбу (без рішення суду), як це має місце відносно нікчемних правочинів, важко. Достатньо подивитися на проведений в науці аналіз коментованої статті. Так, Ю.С. Червоний, а слідом за ним і О.І. Сафончик вказують, що існують два порядки визнання шлюбу недійсним — реєстраційний та судовий. Автори вважають, що як в першому, так і у другому випадку шлюб визнається недійсним. Різниця полягає лише у тому, який орган здійснює таке «визнання» — орган РАЦС чи суд. Ідея про недійсність шлюбу як такого з моменту його укладення без будь-якого формального закріплення цього факту не сприймається в цілому.

Вказане свідчить про необхідність зміни загальної концепції недійсних шлюбів, що знайшла своє закріплення в новому СК України. Шлюб має визнаватися недійсним виключно за рішенням суду, незалежно від того, що саме слугує підставою для цього.

5. Із загального правила про недійсність шлюбу, зареєстрованого з особою, яка вже перебуває в зареєстрованому шлюбі, існує виключення. Згідно із ч. 5 коментованої статті у разі припинення попереднього шлюбу до анулювання актового запису щодо повторного шлюбу повторний шлюб стає дійсним з моменту припинення попереднього шлюбу. Це означає, що правові наслідки виникатимуть для сторін лише наперед, тобто з моменту припинення попереднього шлюбу. Під час існування попереднього шлюбу сторони не можуть вважатися подружжям і набувати для себе права та обов'язки, що передбачені законом для осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі. Таким чином, повторний шлюб може частково (під час існування попереднього шлюбу) бути недійсним, а частково (після припинення попереднього шлюбу) дійсним.

З аналізу норм закону можна зробити висновок, що підстава припинення попереднього шлюбу не має значення. Це може бути розірвання попереднього шлюбу в органах РАЦС чи в суді або смерть одного з подружжя. Наслідки щодо долі повторного шлюбу будуть однакові — він стає дійсним після припинення попереднього шлюбу (див. ч. ч. 1,2 ст. 104 СК України та коментар до них).

6. За концепцією, що знайшла своє відображення в коментованій статті, недійсний шлюб є абсолютно недійсним. Він не тягне для сторін правових наслідків. Тому навіть якщо сторони, які перебувають у недійсному шлюбі, розірвуть його в судовому або адміністративному порядку, це не буде мати правового значення. З моменту реєстрації недійсного шлюбу та до моменту розірвання «шлюбу» сторони не вважаються дружиною та чоловіком. Оскільки недійсний шлюб юридично не існує, то по суті і «розривати» нема чого.

Аналогічно вирішується питання і у разі смерті особи, яка перебувала у недійсному шлюбі. У зв'язку з тим, що недійсний шлюб не породжує для сторін статусу подружжя, вони не можуть визнаватися спадкоємцями першої черги, як це має місце для осіб, які перебувають у дійсному шлюбі.

Закон передбачає, що навіть у випадку розірвання «шлюбу» або смерті особи, яка перебувала у такому «шлюбі», актовий запис про шлюб анулюється органом РАЦС.

7. Закон диференційовано підходить до вирішення питання про наслідки недійсного шлюбу. Тому вони стосуються лише того з «подружжя», хто знав про перешкоди до реєстрації шлюбу і приховав їх від другого з подружжя і (або) від державного органу РАЦС (див. ч. 6 ст. 45 СК України та коментар до неї).

Недійсність шлюбу, навіть передбаченого в коментованій статті (абсолютно недійсного), не впливає на обсяг взаємних прав та обов'язків батьків та дитини, яка народилася у цьому шлюбі (див. ст. 47 СК України та коментар до неї).

Стаття 40. Шлюб, який визнається недійсним за рішенням суду

1. Шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка.

Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп'яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства.

2. Шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім'ї та набуття прав та обов'язків подружжя.

3. Шлюб не може бути визнаний недійсним, якщо на момент розгляду справи судом відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім'ю.

1. В коментованій статті визначаються правила щодо шлюбу, який визнається недійсним за рішенням суду. На відміну від шлюбу, який є недійсним (ст. 39 СК України), в цьому випадку необхідне відповідне рішення суду про визнання шлюбу недійсним. У свою чергу передбачений коментованою статтею шлюб, який визнається недійсним, відрізняється від шлюбу, який може бути визнаний недійсним за рішенням суду (ст. 41 СК України). В останньому випадку суд має можливість вирішувати питання щодо визнання або невизнання шлюбу недійсним. Якщо будуть знайдені необхідні підстави, шлюб може бути визнаний судом недійсним, якщо таких підстав немає або вони існували, а потім відпали, то суд може не визнати шлюб недійсним.

Таким чином, в коментованій статті визначаються випадки, при наявності яких суд визнає шлюб недійсним. Функція суду в цьому випадку полягає у з'ясуванні необхідних обставин, які визначаються як умови недійсності шлюбу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 коментованої статті шлюб визнається недійсним за рішенням суду:

• якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка;

• у разі його фіктивності.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються (п. 1 ст. 214 ЦПК України). Якщо в процесі розгляду справи буде встановлена наявність однієї з двох вказаних підстав, суд визнає шлюб недійсним.

2. Шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Добровільність шлюбу є однією з основних засад сучасного сімейного права (ст. 24 СК України). Тому порушення умов щодо добровільності шлюбу є підставою для визнання його недійсним.

Згода особи не вважається вільною у наступних випадках:

• в момент реєстрації шлюбу особа страждала тяжким психічним розладом, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними;

• особа перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп'яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними;

• шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства.

Згода особи є способом зовнішнього виявлення її внутрішньої волі на реєстрацію шлюбу. В літературі зазначалося, що до визначення вольового аспекту укладення шлюбу певною мірою можуть застосовуватися загальні теоретичні конструкції, що розроблені в цивільно-правовій науці. Зокрема вимогою до змісту волі особи є: а) наявність волі; б) серйозність намірів; в) відсутність помилки; г) свобода волі. Що стосується умов волевиявлення, то окрім необхідної форми потрібні: а) ясність виявлення; б) визначеність вияву волі.

Якщо існує певний дефект волі та волевиявлення або їх неспівпадіння, вважається, що при реєстрації шлюбу особа діяла без вільної згоди.

Якщо особа страждала тяжким психічним розладом, вона, без сумніву, не могла сповна усвідомлювати значення своїх дій і (або) керувати ними. Причому шлюб визнається судом недійсним, якщо особа саме в момент реєстрації шлюбу страждала тяжким психічним розладом, тобто, коли її хворобливий психічний стан не є хронічним. Якщо ж особа була визнана недієздатною у зв'язку з тим, що вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (ч. 1 ст. 39 ЦК України), то шлюб з такою особою є недійсним і без рішення суду в силу прямого припису закону (ч. 3 ст. 39 СК України).

Шлюб визнається недійсним, якщо особа під час реєстрації шлюбу перебувала у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп'яніння. Стан сп'яніння має бути таким, що особа не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними. Ці обставини мають бути доведені в суді.

Шлюб визнається також недійсним, якщо його було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства. В сімейному законі використовується поняття «фізичне та психічне насильство», у той час як в ст. 231 ЦК України поняття «насильство» є родовим і визначається як фізичний чи психічний тиск на особу з боку другої сторони або іншої особи. Очевидно, що принципової різниці у змісті вказаних понять немає.

В цілому важко уявити процес реєстрації Шлюбу під впливом прямого фізичного насильства проти особи. Тому у першу чергу насильство може мати характер психічного тиску на наречену (нареченого). Такий психічний тиск має бути такого ступеня впливу на особу, що примушує п зареєструвати шлюб без її вільної волі. Психічне насильство може проявлятися в загрозах заподіяння шкоди як самій особі, яка реєструє шлюб, так і її родичам чи близьким людям, у вигляді розголошення важливої для особи таємниці, опублікування приватних документів тощо. У випадку застосування фізичного або психічного насильства особа має можливість усвідомлювати значення своїх дій та їх наслідків, проте вимушена зареєструвати шлюб без вільної згоди.

3. Шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. В літературі зазначалося, що фіктивний сімейно-правовий стан — це результат протизаконного прийому, який полягає у здійсненні особою наданих законом правомочностей в цілях, які не відповідають їх змісту та соціальному призначенню. Зокрема шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім'ї та набуття прав та обов'язків подружжя. Фіктивність намірів може мати місце як щодо обох сторін, так і щодо однієї з них. Інколи особа може намагатися формально отримати деякі елементи правового статусу подружжя — право на пільги, право на одержання пенсій, допомог та інших платежів, право виїзду за кордон як члену сім'ї певної особи тощо. При цьому вона не має наміру реально створити сім'ю та підтримувати подружні стосунки. За таких обставин інтереси другої — добросовісної сторони, можуть бути серйозно порушені. Закон передбачає можливість настання негативних правових наслідків недійсності шлюбу лише для однієї сторони (ст. 45 СК України) і, навпаки, збереження прав подружжя за сумлінною стороною, яка не мала намірів укласти фіктивний шлюб. Якщо ж обидві сторони реєстрували шлюб без наміру створення сім'ї, то негативні наслідки будуть запроваджені щодо жінки та чоловіка одночасно. За таких обставин до суду з позовом можуть звертатися інші особи, права яких порушені недійсним шлюбом.

4. Закон передбачає можливість санації (відновлення) шлюбу. В літературі зазначалося, що санація шлюбу — це збереження за шлюбом, який було укладено з порушенням закону, правомірного характеру, який притаманний дійсному шлюбу. Згідно із ч. 3 коментованої статті шлюб не може бути визнаний недійсним, якщо на момент розгляду справи судом відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім'ю.

Таким чином санація можлива щодо будь-якого шлюбу, який визнається судом недійсним (укладеного без вільної згоди сторін або фіктивного). Це може мати місце, наприклад, якщо особа під час реєстрації шлюбу не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, оскільки перебувала у стані алкогольного сп'яніння. Проте після реєстрації шлюбу вона фактично висловлює свою згоду на шлюб, оскільки проживає з другою стороною однією сім'єю. Сторони (одна з них) можуть укласти шлюб і без наміру створення сім'ї, хоча пізніше їх відносини змінюються і фіктивний шлюб перетворюється у повноцінні відносини подружжя. За таких обставин суд не може визнати шлюб недійсним і по суті юридично санує (відновлює) цей шлюб.

Стаття 41. Шлюб, який може бути визнаний недійсним за рішенням суду

1. Шлюб може бути визнаний недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований:

1) між усиновлювачем та усиновленою ним дитиною з порушенням вимог, встановлених частиною п'ятою статті 26 цього Кодексу;

2) між двоюрідними братом та сестрою; між тіткою, дядьком та племінником, племінницею;

3) з особою, яка приховала свою тяжку хворобу або хворобу, небезпечну для другого з подружжя і (або) їхніх нащадків;

4) з особою, яка не досягла шлюбного віку і якій не було надано права на шлюб.

2. При вирішенні справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення.

3. Шлюб не може бути визнаний недійсним у разі вагітності дружини або народження дитини у осіб, зазначених пунктами 1, 2, 4 частини першої цієї статті, або якщо той, хто не досяг шлюбного віку, досяг його або йому було надано право на шлюб.

1. В коментованій статті передбачена найбільш «м'яка» форма недійсного шлюбу — шлюб, який може бути визнаний недійсним за рішенням суду. В ч. 2 ст. 41 СК України вказано, що при вирішенні справи суд бере до уваги наступні обставини:

• наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи;

• тривалість спільного проживання подружжя;

• характер їхніх взаємин;

• інші обставини, що мають істотне значення.

З урахуванням цих обставин суд може дійти висновку, що, незважаючи на формальне порушення умов укладення шлюбу, між сторонами фактично виникли сімейні стосунки і що визнання шлюбу недійсним не буде відповідати їх інтересам. З урахуванням цього суд може прийняти рішення про невизнання шлюбу недійсним. Якщо ж, окрім порушення умов дійсності шлюбу, після його реєстрації між сторонами відсутні подружні відносини й існування шлюбу суперечить інтересам сторін або однієї з них, суд своїм рішенням може визнати шлюб недійсним.

2. Питання про визнання або невизнання шлюбу недійсним виникає лише у випадках, коли порушення при реєстрації шлюбу хоча і мали місце, однак не набували непереборного характеру.

По-перше, це стосується шлюбу, який було укладено між усиновлювачем та усиновленою ним дитиною. Шлюб між цими особами може бути зареєстровано лише в разі скасування усиновлення (ч. 5 ст. 26 СК України). Якщо ж усиновлення скасоване не було, сторони не могли зареєструвати шлюб. Порушення цього формального моменту не має вирішального значення у тому разі, коли особи проживають однією сім'єю, ведуть спільне господарство, між ними виникли подружні за своєю суттю особисті відносини тощо. Якщо ж таких «позитивних обставин» не буде виявлено, то суд може визнати шлюб між усиновлювачем та усиновленою ним дитиною недійсним (окрім випадків вагітності дружини або народження дитини).

Дещо невизначеною в цьому контексті залишається доля шлюбів, укладених між:

• рідною дитиною усиновлювача та усиновленою ним дитиною;

• дітьми, які були усиновлені усиновлювачем.

В законі не встановлено прямої заборони на укладення шлюбу між цими особами. Проте, в ч. 4 ст. 26 СК України сказано, що право на шлюб між рідною дитиною усиновлювача та усиновленою ним дитиною, а також між дітьми, які були усиновлені ним, може бути надане за рішенням суду. З цього можна зробити висновок, що укладення шлюбу між цими особами без рішення суду буде суперечити закону і, відповідно, визнаватися недійсним. Якщо це так, то такий шлюб має належати до категорії шлюбів, які можуть бути визнані недійсними за рішенням суду

Очевидно, що ч. 1 коментованої статті має бути доповнена положенням про те, що шлюб може бути визнаний недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований між рідною дитиною усиновлювача та усиновленою ним дитиною, а також між дітьми, які були усиновлені, з порушенням вимог, встановлених частиною четвертою ст. 26 СК України.

По-друге, недійсним може бути визнаний шлюб між двоюрідними братом та сестрою, а також між тіткою (дядьком) та племінником (племінницею). Цим особам не може бути надане право на шлюб за рішенням суду (ч. 3 ст. 26 СК України), тому реєстрація між ними шлюбу завжди буде свідчити про порушення норм закону. Проте з урахуванням того, що між цими родичами кровний зв'язок не є небезпечно близьким, з урахуванням усіх обставин суд може і не визнати такий шлюб недійсним. Це питання навіть не виникає у разі вагітності жінки або народження нею дитини, оскільки такий шлюб не може бути визнаний недійсним (ч. 3 ст. 41 СК України).

По-третє, недійсним за рішенням суду може бути визнаний шлюб, укладений з особою, яка приховала свою тяжку хворобу або хворобу, небезпечну для другого з подружжя і (або) їхніх нащадків. Цей момент потребує пояснення. Справа у тому, що в первісній редакції ч. 5 ст. 3 °CК України містилося визначення, яке повністю співпадає з умовою недійсності шлюбу, передбаченою в коментованій статті. В ній вказувалося, що підставою для визнання шлюбу недійсним є приховання тяжкої хвороби, а також хвороби, небезпечної для другого з подружжя, їхніх нащадків. Втім, ч. 5 ст. 3 °CК України зазнала змін. В оновленій її редакції сказано, що підставою для визнання шлюбу недійсним може бути приховування відомостей про стан здоров'я одним з наречених, наслідком чого може стати (стало) порушення фізичного або психічного здоров'я іншого нареченого чи їхніх нащадків.

Зміна ч. 5 ст. 3 °CК України мала бути узгоджена із п. 3 ч. 1 ст. 41 СК України. Однак цього не сталося. Змінюючи підставу для визнання шлюбу недійсним (ч. 5 ст. 3 °CК України), законодавець «забув» і одночасно підкорегувати її наслідки (п. 3 ч. 1 ст. 41 СК України). Тому між вказаними нормами існує певний незбіг. Очевидно, що при визнанні шлюбу недійсним, треба виходити з правил, що встановлені в ч. 5 ст. 3 °CК України, оскільки вони представляють оновлений варіант підстав недійсності шлюбу.

Шлюб, укладений з приховуванням відомостей про стан здоров'я одним з наречених, має одну особливість, яка відрізняє його від інших шлюбів, що можуть бути визнані недійсними за рішенням суду. Згідно з правилом, закріпленим в ч. 3 ст. 41 СК України такий шлюб може бути визнаний судом недійсним навіть у разі вагітності дружини або народження нею дитини.

По-четверте, недійсним може бути визнаний шлюб, укладений з особою, яка не досягла шлюбного віку і якій не було надано права на шлюб. В цьому випадку має місце порушення умов, встановлених в ст. 22 СК України щодо шлюбного віку.

3. В коментованій статті закріплюється можливість санації (відновлення) недійсного шлюбу (див. ч. 3 ст. 4 °CК України та п. 4 коментаря до неї). Це випадки, коли, незважаючи на певні порушення, які існували під час укладення шлюбу, він не може визнаватися недійсним за рішенням суду.

Підставою для санації (відновлення) шлюбу є два фактори:

• вагітність дружини;

• народження дружиною дитини.

Якщо має місце наявність хоча б однієї із вказаних підстав, суд не може визнати шлюб недійсним. Якщо особи, які перебувають у такому шлюбі, або одна з них, не бажають зберігати на подальше свої відносини, вони можуть звернутися до суду з заявою або позовом про розірвання шлюбу у загальному порядку.

Шлюб не може бути визнаний недійсним при вагітності дружини або народженні нею дитини при будь-яких порушеннях, які надають можливість суду визнати шлюб недійсним (п. п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 41 СК України). Виключення складають лише випадки реєстрації шлюбу з особою, яка приховала відомості про стан свого здоров'я, наслідком чого може стати (стало) порушення фізичного або психічного здоров'я іншого нареченого чи їхніх нащадків. Якщо порушення мали такий характер, то суд може визнати шлюб недійсним навіть у разі вагітності дружини або народження нею дитини.

Стаття 42. Особи, які мають право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним

1. Право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв'язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність якої обмежена.

1. В коментованій статті визначається коло осіб, які мають право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним. У зв'язку з тим, що в цьому разі йдеться про звернення особи з позовом до суду, можна дійти висновку, що коментована стаття стосується лише двох видів недійсного шлюбу, а саме шлюбу, який: а) визнається недійсним за рішенням суду (ст. 4 °CК України); б) може бути визнаний недійсним за рішенням Суду (ст. 41 СК України). Шлюб, який є недійсним (ст. 39 СК України), не потребує звернення особи до суду з відповідним позовом, оскільки його недійсність визначається безпосередньо законом.

2. Право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дві категорії осіб:

• особи, які діють у власних інтересах, тобто особи, права яких порушені у зв'язку з реєстрацією шлюбу (дружина або чоловік, інші особи);

• особи, які діють в інтересах інших осіб (батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність якої обмежена).

Ю.С. Червоним висловлювалася в літературі думка, що винна в укладенні недійсного шлюбу особа не має права на задоволення позову про визнання шлюбу недійсним. При цьому автор погоджується з М.В. Антокольською, яка вважає, що ніхто не може спочатку укласти недійсний шлюб, а потім, коли це стане для нього вигідним, вимагати визнання його недійсним в суді. На думку Ю.С. Червоного, такий підхід відповідає ч. 9 ст. 7 СК України, відповідно до якої сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності1. Однак з таким підходом не можна погодитися. Справа в тому, що неможливість звернення винної особи до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним встановлена в сімейному законодавстві РФ (ст. 28 СК РФ), у той час як законодавство України таких пересторог не закріплює. Тому думка М.В. Антокольскої, яка ґрунтується на правилах законодавства РФ, є обґрунтованою, у той час як відносно вітчизняного законодавства буде не зовсім точною.

В коментованій статті не проводиться різниці між винною або невинною особами. Якщо з позовом звертається особа, яка діє у власних інтересах, то суд має встановити лише одну обставину — що у зв'язку з реєстрацією шлюбу її права були порушені. Ідея про встановлення заборони на задоволення позову про визнання шлюбу недійсним для винної особи може розглядатися лише як пропозиція для подальшого вдосконалення сімейного законодавства України.

3. Позовна заява про визнання шлюбу недійсним повинна містити зміст позовних вимог; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування; перелік документів, що додаються до заяви, та визначати інші моменти, встановлені в цивільному процесуальному законодавстві України.

У разі пред'явлення позову особами, які діють на захист прав, свобод та інтересів іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення. Якщо позовна заява подається представником позивача, до позовної заяви додається довіреність чи інший документ, що підтверджує його повноваження (ч. ч. 6, 7 ст. 119 ЦПК України).

Стаття 43. Визнання шлюбу недійсним після його припинення

1. Розірвання шлюбу, смерть дружини або чоловіка не є перешкодою для визнання шлюбу недійсним.

2. Якщо шлюб розірвано за рішенням суду, позов про визнання його недійсним може бути пред'явлено лише після скасування рішення суду про розірвання шлюбу.

1. Коментована стаття розповсюджує свою дію лише на випадки судового визнання шлюбу недійсним, тобто коли суд визнає або може визнати шлюб недійсним (ст. ст. 40, 41 СК України). Шлюб, який згідно з законом є недійсним (ст. 39 СК України), не потребує такого визнання, оскільки він є недійсним і без підтвердження цього факту судом. На цій підставі питання про визнання абсолютно недійсного шлюбу судом після його припинення взагалі не виникає.

2. Якщо для визнання шлюбу недійсним потрібне рішення суду (ст. ст. 40, 41 СК України), то може статися, що до звернення відповідної особи з позовом до суду (ст. 42 СК України) одна із осіб, яка перебуває в недійсному шлюбі, помре або такий шлюб буде розірваний в судовому порядку. Вказана колізія і вирішується в коментованій статті.

В ч. 1 ст. 43 СК України міститься загальне правило: розірвання шлюбу, смерть дружини або чоловіка не є перешкодою для визнання шлюбу недійсним. Це означає наступне.

По-перше, якщо одна із сторін (обидві сторони) недійсного шлюбу померла і шлюб припинився внаслідок її смерті (ч. 1 ст. 104 СК України), то цей факт не блокує можливості визнання такого шлюбу недійсним за рішенням суду. Звернутися з позовом до суду може другий з колишнього подружжя або інша особа, яка має на це право згідно з законом (ст. 42 СК України).

По-друге, якщо шлюб, який було укладено з порушенням вимог закону, було розірвано судом в загальному порядку, то визнання його недійсним в судовому порядку можливе лише при додержанні певних правил. Якщо шлюб розірвано за рішенням суду, позов про визнання його недійсним може бути пред'явлено лише після скасування рішення суду про розірвання шлюбу. Скасування рішення суду про розірвання шлюбу може бути здійснене в порядку касаційного провадження або у зв'язку з новоявленими обставинами.

Стаття 44. Час, з якого шлюб є недійсним

У випадках, передбачених статтями 39–41 цього Кодексу, шлюб є недійсним від дня його державної реєстрації.

1. В коментованій статті визначається час, з якого шлюб є недійсним. Цей, на перший погляд, формальний момент має вирішальне значення для визначення суті відносин сторін та правових наслідків, що виникають у зв'язку з недійсністю шлюбу.

В коментованій статті встановлюється єдине правило: шлюб є недійсним від дня його реєстрації. Це правило діє щодо усіх трьох видів недійсних шлюбів: а) шлюбу, який є недійсним (ст. 39 СК України); б) шлюбу, який визнається судом недійсним (ст. 4 °CК України); в) шлюбу, який може бути визнаний недійсним за рішенням суду (ст. 41 СК України).

Оскільки шлюб як юридичне явище виникає від дня його державної реєстрації (ч. 1 ст. 21, ст. 27 СК України), то і визнання його недійсним пов'язується саме з цим моментом.

2. Недійсність шлюбу від дня його реєстрації означає, що такий шлюб не породжує жодних прав та обов'язків подружжя, які виникають при укладенні дійсного шлюбу. Сторони не мають права на зміну прізвища у зв'язку з реєстрацією шлюбу, вони не набувають права спільної власності на майно, а також права користування майном другої сторони, вони не можуть вимагати сплати аліментів на своє утримання тощо. Вказані наслідки не діють щодо особи, яка не знала про перешкоди до реєстрації шлюбу (ст. 46 СК України).

Недійсність шлюбу принципово відрізняється від розірвання шлюбу. У першу чергу це стосується тих правових наслідків, що виникають у першому та другому випадках. При розірванні шлюбу права та обов'язки подружжя, що виникли і реалізувалися з моменту реєстрації шлюбу та до моменту його розірвання, не втрачають свого юридичного значення. Більш того, деякі права та обов'язки подружжя зберігаються і після розірвання шлюбу. Це стосується права на прізвище, яке особа одержала у зв'язку з реєстрацією шлюбу (ст. 113 СК України), права спільної сумісної" власності щодо майна набутого за час шлюбу (ст. 68 СК України); права на утримання за законом або за договором (ст. ст. 76, 89 СК України) та інші. Таким чином при розірванні шлюбу основні права та обов'язки подружжя припиняються «наперед», у той час як при недійсному шлюбі — «назад», тобто від дня його укладення.

В цьому аспекті недійсний шлюб відрізняється і. від неукладеного шлюбу (ст. 48 СК України). Недійсний шлюб, це, образно кажучи, — все ж таки певна точка у юридичному часі, оскільки в законі йдеться про день державної реєстрації такого шлюбу. У свою чергу, неукладений шлюб нібито взагалі у часі не існує.

Стаття 45. Правові наслідки недійсності шлюбу

1. Недійсний шлюб (стаття 39 цього Кодексу), а також шлюб, визнаний недійсним за рішенням суду, не є підставою для виникнення у осіб, між якими він був зареєстрований, прав та обов'язків подружжя, а також прав та обов'язків, які встановлені для подружжя іншими законами України.

2. Якщо протягом недійсного шлюбу особи набули майно, воно вважається таким, що належить їм на праві спільної часткової власності.

Розмір часток кожного з них визначається відповідно до їхньої участі у придбанні цього майна своєю працею та коштами.

3. Якщо особа одержувала аліменти від того, з ким була в недійсному шлюбі, сума сплачених аліментів вважається такою, що одержана без достатньої правової підстави, і підлягає поверненню відповідно до Цивільного кодексу України, але не більше як за останні три роки.

4. Особа, яка поселилася у житлове приміщення іншої особи у зв'язку з реєстрацією з нею недійсного шлюбу, не набула права на проживання у ньому і може бути виселена.

5. Особа, яка у зв'язку з реєстрацією недійсного шлюбу змінила своє прізвище, вважається такою, що іменується цим прізвищем без достатньої правової підстави.

6. Правові наслідки, встановлені частинами другою-п'ятою цієї статті, застосовуються до особи, яка знала про перешкоди до реєстрації шлюбу і приховала їх від другої сторони і (або) від державного органу реєстрації актів цивільного стану.

1. Із загального аналізу норм чинного законодавства можна дійти висновку, що закон закріплює два види правових наслідків недійсності шлюбу:

а) загальні правові наслідки (ст. 45 СК України);

б) особливі (спеціальні) правові наслідки (ст. 46 СК України).

Загальні правові наслідки можна визначити як негативні, оскільки вони полягають у позбавленні особи тих прав, на які вона могла розраховувати при укладенні дійсного шлюбу (прав та обов'язків подружжя, а також прав та обов'язків, які встановлені для подружжя іншими законами України).

Загальні наслідки застосовуються до недобросовісної особи. Згідно з ч. 6 ст. 45 СК України недобросовісною є особа, яка:

• знала про перешкоди до реєстрації шлюбу;

• приховала дані про наявність перешкод від другого з подружжя і (або) від державного органу РАЦС.

Оскільки недобросовісною є особа, яка знала та приховала інформацію про перешкоди до укладення шлюбу, вона визначатиметься як винна особа, яка діяла умисно. При цьому не має значення спрямування умислу такої сторони. Вона може укласти фіктивний шлюб з метою набуття права на майно, права на проживання, одержання іншої майнової вигоди від шлюбу. Недобросовісною буде і сторона, яка прагне створити реальні сімейні стосунки з іншою особою, втім приховує від неї факт свого перебування у попередньому нерозірваному шлюбі тощо.

Загальні наслідки можуть застосовуватися як до однієї, так і до обох сторін недійсного шлюбу залежно від того, одна або обидві сторони діяли при реєстрації шлюбу недобросовісно. Якщо обидві сторони були обізнані про наявність перешкод до реєстрації шлюбу та приховали їх від органу РАЦС, то негативні наслідки недійсності шлюбу будуть застосовані в повному обсязі. Якщо одна сторона, знала про наявність перешкод і приховала їх від другої сторони та органу РАЦС, то негативні наслідки застосовуються лише до такої недобросовісної сторони.

Особливі (спеціальні) правові наслідки недійсного шлюбу можна визначити як позитивні, оскільки вони полягають у збереженні за особою тих прав, які вона могла б одержати у випадку реєстрації дійсного шлюбу. Спеціальні правові наслідки застосовуються до добросовісної сторони недійсного шлюбу (ст. 46 СК України).

Таким чином критерієм застосування загальних (негативних) або особливих (позитивних) наслідків недійсності шлюбу є суб'єктивний фактор. До недобросовісної сторони, яка знала про перешкоди до укладення шлюбу та приховала їх, застосовуються негативні правові наслідки недійсного шлюбу, які полягають у невизнанні за нею прав та обов'язків подружжя. Натомість до добросовісної сторони застосовуються наслідки позитивні, що полягають у збереженні за нею тих прав та обов'язків, що зазвичай має подружжя.

2. З аналізу ч. І ст. 45 СК України можна дійти висновку, що негативні наслідки недійсності шлюбу застосовуються щодо усіх видів недійсного шлюбу: а) абсолютно недійсного (ст. 39 СК України); б) шлюбу, який визнається недійсним за рішенням суду (ст. 4 °CК України); в) шлюбу, який може бути визнаний недійсним за рішенням суду.

3. Недійсність шлюбу означає відсутність у сторони (сторін) прав та обов'язків подружжя. Це положення деталізується в ч. ч. 2–5 коментованої статті. Негативні правові наслідки полягають у позбавленні особи цілої низки особистих та майнових прав подружжя, які прямо визначені в законі. Треба зазначити, що в новому СК України негативні наслідки недійсності шлюбу знайшли більш повне визначення порівняно з законодавством, що діяло раніше (ст. 49 КпШС України 1969 р.). Якщо раніше сімейне законодавство основну увагу приділяло правам добросовісної сторони недійсного шлюбу, то новий СК України чітко визначає наслідки, що виникають для сторони недобросовісної.

4. Першим з негативних наслідків є те, що майно, набуте протягом недійсного шлюбу, вважається таким, що належить сторонам на праві спільної часткової власності.

В дійсному шлюбі норми сімейного права враховують особливість відносин подружжя, їх довірчий, особистий характер. Тому в законодавстві закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Якщо внесок одного з подружжя у спільне майно був незначним або взагалі відсутнім у зв'язку з навчанням, веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми, хворобою та іншими суттєвими обставинами, то це не впливає на його права щодо спільного майна. У разі поділу майна подружжя частки дружини та чоловіка у праві власності на майно визнаються рівними (ст. 7 °CК України).

Інший підхід закріплюється в законі щодо прав на майно осіб, які перебувають в недійсному шлюбі. Таким особам майно належить на праві спільної часткової власності (ст. ст. 356–367 ЦК України). Розмір часток кожної із сторін визначається відповідно до її участі у придбанні цього майна своєю працею та коштами. Недобросовісна сторона не може набувати прав на майно в порядку, встановленому для подружжя. Вона може розраховувати лише на те майно, у придбанні якого вона брала участь своєю працею та коштами. Розмір належної їй частки в праві власності на майно визначається відповідно до її особистої участі у його придбанні. У разі спору сторін факт такої участі має бути доведений в суді. Якщо недобросовісна сторона не вкладала зусиль або коштів у придбання майна, вона також не може посилатися на ведення нею домашнього господарства, догляд за дітьми тощо. Якщо для подружжя режим спільності майна, набутого за час шлюбу, виникає незалежно від того, на ім'я кого з них воно було зареєстроване, то відносно сторін, які перебувають у недійсному шлюбі, ця обставина має інше значення. Недобросовісна особа має доводити своє право на майно, зареєстроване на ім'я іншої сторони, за допомогою відповідних доказів.

Якщо добросовісна сторона може вимагати поділу майна, набутого за час недійсного шлюбу, за правилами, встановленими для поділу спільного майна подружжя (ст. ст. 46, 69, 7 °CК України), то недобросовісна сторона такого права не має. Відносно цієї сторони поділ здійснюватиметься за правилами цивільного законодавства (ст. ст. 357, 367 ЦК України). Якщо обидві сторони недійсного шлюбу діяли недобросовісно, то правила цивільного законодавства щодо права спільної часткової власності на майно застосовуватимуться до них обох.

Складні майнові відносини виникають у разі реєстрації шлюбу особою, яка вже перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі (ч. 1 ст. 39 СК України). У цьому випадку дійсним є перший шлюб, а другий — недійсним з усіма наслідками, що з цього випливають. Якщо така особа набула, наприклад, нерухоме майно, право на яке було зареєстроване на її ім'я, то юридично таке майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто сторін першого (дійсного) шлюбу.

При цьому друга сторона дійсного шлюбу набуває права власності щодо такого майна без будь-яких доказів. Натомість друга сторона недійсного шлюбу повинна доводити свої внески (трудові або грошові) у придбання такого майна.

Найбільш складними для юридичного вирішення у цьому плані є випадки, коли друга сторона недійсного шлюбу є добросовісною. Ситуація може бути наступною. Особа, яка перебуває у зареєстрованому шлюбі, уклала новий шлюб, приховавши цей факт від другої сторони (добросовісної). Протягом перебування, умовно кажучи, у двох «шлюбах» — дійсному та недійсному — вона набула нерухоме майно, яке було зареєстроване на її ім'я. Яким буде його правовий режим? Не викликає сумнівів, що другий шлюб є недійсним (ч. 1 ст. 39 СК України). Незважаючи на це, добросовісна сторона недійсного шлюбу має право на поділ майна, набутого у недійсному шлюбі, як спільної сумісної власності подружжя (п. 1 ч. 1 ст. 46 СК України). Одночасно набуте майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя у дійсному (першому) шлюбі (ч. 1 ст. 6 °CК України). Таким чином дві особи — друга сторона дійсного шлюбу та друга добросовісна сторона недійсного шлюбу — одночасно мають право вимагати поділу набутого майна за правилами поділу об'єкта права спільної сумісної власності.

Тут виникає колізія прав, яка, на жаль, не вирішується в законі. Якщо недобросовісна сторона, яка перебуває у першому нерозірваному шлюбі, повністю припинила відносини з другою стороною в цьому шлюбі, то можна застосовувати правила, передбачені в ч. 6 ст. 57 СК України: суд може визнати роздільним майном подружжя майно, набуте ними за час окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. За таких обставин добросовісна сторона недійсного шлюбу набуває певний пріоритет щодо майна і може вимагати його поділу як об'єкта права спільної сумісної власності. Ситуація практично не має вирішення в іншому випадку. Якщо недобросовісна особа, яка перебуває у дійсному та недійсному шлюбах, не припиняє відносин з другою стороною як в першому, так і у другому шлюбі, за таких обставин права на майно другої сторони дійсного шлюбу та добросовісної сторони недійсного шлюбу повністю збігаються: кожна з них може вимагати визнання його об'єктом права спільної сумісної власності.

5. Другим з негативних наслідків недійсності шлюбу є те, що особа, яка одержувала аліменти від того, з ким вона була в недійсному шлюбі, повинна їх повернути. При цьому сума сплачених аліментів вважається такою, що одержана без достатньої правової підстави і підлягає поверненню відповідно до Цивільного кодексу України. У свою чергу, у ч. 1 ст. 1212 ЦК України сказано, що особа, яка набула майно за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 1212 ЦК України правила про безпідставно набуте майно застосовуються до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні.

Треба вказати, що конструкція безпідставно набутого майна вперше застосовується до аліментів, одержаних недобросовісною стороною за час недійсного шлюбу. Кодекс про шлюб та сім'ю України 1969 р. не містив аналогічних правил (ст. 49). Очевидно, ідея нововведення полягає у тому, що наявність зареєстрованого шлюбу є однією з підстав виникнення аліментного зобов'язання подружжя. Тому виконання такого зобов'язання (сплата аліментів) повинна мати відповідне юридичне підґрунтя. Якщо відпадає підстава зобов'язання, то воно не повинне виконуватися наперед, а усе сплачене підлягає поверненню, оскільки воно було сплачене безпідставно.

Закон встановлює, що поверненню підлягає не вся сума аліментів, а лише та, яка сформувалася за останні три роки. Це пов'язано з необхідністю реалізації норм сімейного закону. Якщо недобросовісна сторона одержувала від другої сторони аліменти, вона з очевидністю є такою, що потребує матеріальної допомоги. Покладати на таку, навіть винну сторону, обов'язок щодо повної сплати аліментів навряд чи можна визнати справедливим та доцільним. Навіть якщо сторони прожили у недійсному шлюбі багато років, недобросовісна сторона повинна повернути другій стороні суму аліментів, яку вона одержала не більше, як за останні три роки.

Питання про повернення аліментів у зв'язку з недійсністю шлюбу має ще один аспект. Він стосується випадків, коли особа приховала від іншої сторони свою тяжку хворобу або хворобу, небезпечну для другого з подружжя і (або) їхніх нащадків. Такі дії слугують підставою для визнання судом шлюбу недійсним (ч. 5 ст. 30, п. 3 ч. 1 ст. 41 СК України). Якщо суд визнає шлюб недійсним, то згідно з ч. ч. 1,3 ст. 45 СК України недобросовісна особа не набуває права на аліменти, оскільки недійсний шлюб не є підставою для виникнення у неї майнових прав. Разом з тим, в п. 3 ч. 1 ст. 83 СК України міститься дещо інше правило. Якщо особа приховала свою тяжку хворобу або хворобу, небезпечну для другого з подружжя, то рішенням суду така особа може бути позбавлена права на утримання або її право може бути обмежене строком.

Справа полягає у наступному. Приховання особою тяжкої хвороби може викликати два варіанти наслідків: а) визнання шлюбу недійсним; б) невизнання шлюбу недійсним. У першому випадку, коли шлюб визнається судом недійсним (ч. 5 ст. 30, п. 3 ч. І ст. 41 СК України), недобросовісна сторона взагалі не набуває права на аліменти і повинна повернути одержане (ч. 1, ч. 3 ст. 45 СК України). У другому випадку, якщо шлюб судом недійсним не визнається, то засобом впливу на недобросовісну особу може буде позбавлення її права на утримання або обмеження її права строком (п. 3 ч. 1 ст. 83 СК України).

6. Третім негативним наслідком недійсності шлюбу є те, що недобросовісна особа, яка поселилася у житлове приміщення іншої особи у зв'язку з реєстрацією з нею недійсного шлюбу, не набуває права на проживання у ньому і може бути виселена (ч. 4 ст. 45 СК України). Згідно із ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом. Таке право називається сервітутом (ст. 401 ЦК України). Сервітут нерозривно пов'язаний з членством в сім'ї власника житла. Якщо шлюб є недійсним в силу прямого припису закону або визнається недійсним за рішенням суду, особа позбавляється права на проживання, встановленого для членів сім'ї, оскільки це прямо передбачено в ч. 4 ст. 45 СК України.

Звертає на себе увагу та обставина, що в законі сказано: особа може бути виселена з житлового приміщення. Можна припустити, що правило про виселення не є імперативним і може застосовуватися у тих випадках, коли друга сторона недійсного шлюбу (добросовісна) наполягає на цьому. Якщо ж добросовісна сторона не вимагає виселення, то недобросовісна сторона може продовжувати проживати в житловому приміщенні і в подальшому. Очевидно, що підставою для такого проживання буде не шлюб, оскільки він не є дійсним, а самостійний договір двох осіб про встановлення права на проживання (сервітут).

7. Останнім, четвертим, з негативних наслідків недійсності шлюбу є те, що, якщо особа, яка у зв'язку з реєстрацією недійсного шлюбу змінила своє прізвище, вона вважається такою, що іменується цим прізвищем без достатньої правової підстави (ч. 5 ст. 45 СК України). На жаль, цей момент в законі прописаний недостатньо чітко. Очевидно, вказана норма передбачає, що недобросовісна особа повинна змінити своє шлюбне прізвище на дошлюбне в обов'язковому порядку. Проте такий порядок законом не визначений, що знижує дієвість цієї норми.

Стаття 46. Особливі правові наслідки недійсності шлюбу

1. Якщо особа не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу, вона має право:

1) на поділ майна, набутого у недійсному шлюбі, як спільної сумісної власності подружжя;

2) на проживання у житловому приміщенні, в яке вона поселилася у зв'язку з недійсним шлюбом;

3) на аліменти відповідно до статей 75, 84, 86 і 88 цього Кодексу;

4) на прізвище, яке вона обрала при реєстрації шлюбу.

1. В коментованій статті встановлюються особливі (спеціальні) правові наслідки недійсності шлюбу. Такі наслідки є особливими, оскільки вони застосовуються як виключення із загального правила. Якщо за загальним правилом недійсність шлюбу є перешкодою для виникнення у сторони прав та обов'язків подружжя (див. ст. 45 СК України та коментар до неї), то особливі наслідки, навпаки, полягають у можливості їх виникнення. Таким чином, особливі (спеціальні) правила можна визначити як позитивні, оскільки вони спрямовані на надання особі права. На відміну від цього загальні правила мають негативний характер у тому розумінні, що вони встановлюють для особи певні обмеження і пов'язані з невизнанням за нею тих прав, що мають дружина та чоловік у шлюбі.

Особливі — позитивні правові наслідки застосовуються лише по відношенню до добросовісної сторони недійсного шлюбу (ст. 46 СК України). Закон визначає, що добросовісною є особа, яка не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу.

Найбільш типовою, очевидно, буде ситуація, коли лише одна сторона недійсного шлюбу буде добросовісною, оскільки друга сторона приховала від неї факт існування перешкод до укладення шлюбу. Втім, не можна повністю відкидати й іншу ситуацію, коли обидві сторони недійсного шлюбу будуть добросовісними. Порушення, які формально є підставою недійсності шлюбу, можуть мати об'єктивний, а не суб'єктивний характер. Якщо обидві сторони шлюбу, укладеного з порушенням вимог закону, не знали і не могли знати про існування перешкоди, вони вважатимуться добросовісними. Наприклад, особа може бути впевнена у тому, що її попередній шлюб припинився внаслідок смерті другого з подружжя. Якщо така впевненість має певне підґрунтя І ця особа може це довести, то її не можна вважати недобросовісною стороною. Зрозуміло, що і та особа, з якою ця сторона зареєструвала другий шлюб, не була обізнаною в існуванні попереднього шлюбу. Згідно із ч. І ст. 39 СК України повторний шлюб є недійсним шлюбом, проте в суб'єктивному плані жодна з його сторін не може вважатися недобросовісною з усіма наслідками, які слідують з цього. До таких осіб можуть застосовуватися позитивні наслідки, передбачені коментованою статтею.

2. Добросовісна сторона шлюбу, який укладено з порушеннями вимог закону, набуває певні особисті та майнові права та обов'язки. Ці права конкретизовані в коментованій статті. Треба зазначити, що навіть добросовісна сторона недійсного шлюбу не набуває усіх прав та обов'язків, які має особа, яка перебуває у шлюбі зареєстрованому. Зокрема це стосується права на спадкування, права на одержання аліментів, у випадках, передбачених законом, права на укладення шлюбного договору та інших договорів, які нерозривно пов'язані з подружнім статусом сторони, особистих прав, передбачених сімейним законом (ст. ст. 49–56 СК України).

3. Добросовісна сторона недійсного шлюбу має права, передбачені законом. Вона може вимагати поділу майна, набутого у недійсному шлюбі, як спільної сумісної власності подружжя (п. І ст. 46 СК України). Зокрема вона має право на половину майна, набутого за час недійсного шлюбу. До цієї особи застосовують й інші норми щодо поділу спільного майна подружжя (ст. ст. 70, 71 СК України).

Звертає на себе увагу той факт, що в законі права добросовісної сторони недійсного шлюбу пов'язуються лише з поділом майна. Свого часу Кодекс про шлюб та сім'ю України 1969 р. (ч. 2 ст. 49) встановлював більш широке правило. Він визнавав за добросовісною стороною права на майно згідно з правилами, що існували для подружжя (ст. ст. 22–28 КпШС). Навряд чи можна вважати, що позиція нового СК України є принциповою і полягає у закріпленні за добросовісною стороною меншого обсягу майнових прав, ніж це було раніше. Можна припустити, що мова йде лише про нечіткість закону.

Треба вважати, що добросовісна сторона набуває не лише ті права, які існують для подружжя у разі поділу їх спільного майна, а й інші права на майно. Це означає, що до такої особи застосовується загальне правило, згідно з яким право особи на об'єкт права спільної сумісної власності виникає навіть тоді, коли вона не мала з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч. 1 ст. 6 °CК України). Для добросовісної особи кожна річ, набута за час недійсного шлюбу, крім речей індивідуального користування, вважатиметься об'єктом права спільної сумісної власності (ч. 2 ст. 6 °CК України).

4. Добросовісна сторона недійсного шлюбу має право на проживання у житловому приміщенні, в яке вона поселилася у зв'язку з недійсним шлюбом. Право на проживання у першу чергу стосується тих випадків, коли особа вселиться у житлове приміщення, яке є об'єктом права приватної власності другої сторони. У такому разі вона набуває права користування чужим нерухомим майном — сервітут.

5. Добросовісна сторона недійсного шлюбу може набувати певні аліментні права. Зокрема добросовісна сторона має право на утримання (аліменти):

1) якщо вона є непрацездатною, потребує матеріальної допомоги, за умови, що друга сторона може надавати матеріальну допомогу (ст. 75 СК України);

2) у разі проживання з нею дитини:

• жінка має право на одержання аліментів від чоловіка — батька дитини — під час вагітності та до досягнення дитиною трьох років, а у разі, якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, особа, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років (ст. 84 СК України);

• чоловік має право на одержання аліментів від другої сторони — матері дитини — до досягнення дитиною трьох років, а у разі, якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, особа, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років (ст. 86 СК України);

3) у разі проживання з нею дитини-інваліда (ст. 88 СК України).

Треба зазначити, що добросовісна сторона набуває ті аліментні права, які передбачені ст. ст. 75, 84, 86, 88 СК України. Вказані права не вичерпують усіх аліментних прав, що має подружжя. Тому обсяг аліментних прав добросовісної сторони недійсного шлюбу є дещо вужчим порівняно з обсягом прав подружжя. Зокрема така особа не має права на утримання після розірвання шлюбу (ст. 76 СК України), не може вона і укладати договори про утримання (ст. 78 СК України).

6. Добросовісна сторона недійсного шлюбу має право на прізвище, яке вона обрала при реєстрації шлюбу (ст. 35 СК України). Відносно такої особи діє загальне правило, яке встановлено для подружжя: особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (ст. 113 СК України). При цьому згода другої сторони, прізвище якої обрала добросовісна сторона недійсного шлюбу, не вимагається.

Стаття 47. Права та обов'язки батьків і дитини, яка народилася у недійсному шлюбі

1. Недійсність шлюбу не впливає на обсяг взаємних прав та обов'язків батьків і дитини, яка народилася у цьому шлюбі.

1. В коментованій статті визначаються наслідки недійсності шлюбу для дитини, яка народилася у такому шлюбі. Закон встановлює єдине правило: недійсність шлюбу не впливає на обсяг взаємних прав та обов'язків батьків і дитини, яка народилася у цьому шлюбі.

Це пояснюється двома основними чинниками.

По-перше, сімейне законодавство в цілому не пов'язує виникнення та Існування прав дитини з наявністю юридичних відносин між її батьками. Батьки дитини можуть перебувати або не перебувати у шлюбі між собою, вони також можуть спочатку перебувати у шлюбі, а потім його розірвати. Цей фактор впливає лише на процедуру встановлення правового зв'язку між батьками та дітьми, а не на його існування як такого.

По-друге, народження дитини у недійсному шлюбі, яке підтверджено відповідним свідоцтвом про народження, є безумовним доказом походження дитини від певних осіб. Як правильно відзначав Г.М. Свердлов, своїм рішенням про визнання шлюбу недійсним суд може знищити шлюб між батьками, але він не може знищити безспірно встановлений факт споріднення між дитиною та батьками.

Щодо відносин між батьками та дитиною, яка народилася у недійсному шлюбі, діють загальні правила про визначення походження дитини (ст. 122 СК України). Вважається, що дитина, народжена у такому шлюбі, походить від осіб, які перебувають у недійсному шлюбі.

2. В коментованій статті визначається обсяг прав та обов'язків дитини, яка народилася у недійсному шлюбі. Цей момент потребує певного доповнення. Свого часу у Кодексі про шлюб та сім'ю України 1969 р. було вказано більш точно: діти, які були зачаті або народжені у недійсному шлюбі, мають такі ж права, як і діти, народжені у дійсному шлюбі. Таким чином закон враховував наявність двох категорій дітей — дитини, яка народилася у недійсному шлюбі, та дитини, яка була зачата у такому шлюбі, а народилася пізніше — після визнання шлюбу недійсним.

З оглядом на ч. ч. 1,2 ст. 122 чинного СК України можна дійти висновку, що дитина, яка була зачата у недійсному шлюбі, має повний обсяг прав і за новим законодавством. Зокрема, в ч. 2 ст. 122 СК України сказано, що дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після визнання шлюбу недійсним, походить від подружжя. Вказане правило певним чином компенсує відсутність необхідної вказівки в ст. 47 СК України. Незважаючи на це, коментована стаття потребує внесення відповідних змін. Необхідно зазначити, що недійсність шлюбу не впливає на обсяг взаємних прав та обов'язків батьків і дитини, яка народилася або була зачата у цьому шлюбі.

3. Походження дитини від батьків, які перебувають у недійсному шлюбі, є правовою презумпцією (припущенням). Вона може бути спростована. Закон не встановлює для таких випадків спеціальних правил. Батьківство та материнство щодо дитини, народженої в недійсному шлюбі, може бути оспорене в загальному порядку (ст. ст. 136–14 °CК України).

Стаття 48. Визнання шлюбу неукладеним

1. Шлюб, зареєстрований у відсутності нареченої і (або) нареченого, вважається неукладеним. Запис про такий шлюб у державному органі реєстрації актів цивільного стану анулюється за рішенням суду за заявою заінтересованої особи, а також за заявою прокурора.

1. В СК України поряд с терміном «недійсний шлюб» використовується також поняття «неукладений шлюб». Останнє поняття є новим для сімейного законодавства. Втім, в літературі неодноразово висловлювалися пропозиції щодо запровадження в закон окремого терміну — «шлюб, який не відбувся» — для випадків порушення основних правил реєстрації шлюбу. В СК України для позначення таких випадків використовується поняття «неукладений шлюб».

Неукладеним вважається шлюб, зареєстрований у відсутності сторін або однієї з них. Таке порушення має принциповий характер. Згідно із ч. І ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно із ст. 34 СК України присутність наречених в момент реєстрації шлюбу є обов'язковою, оскільки сторони мають підтвердити свою вільну згоду на укладення шлюбу. Відсутність сторін або однієї з них унеможливлює оприлюднення такої волі, чим позбавляє шлюбний союз необхідного підґрунтя.

2. Між недійсним та неукладеним шлюбом існують суттєві відмінності. Основна полягає у тому, що неукладений шлюб взагалі не спричиняє появи правових наслідків, а недійсний шлюб може стати підставою їх виникнення. Так, недійсність шлюбу не впливає на обсяг прав та обов'язків батьків і дитини, яка народилася у цьому шлюбі (ст. 47 СК України); у недійсному шлюбі добросовісна сторона може зберігати за собою права, що належать подружжю (ст. 46 СК України). Неукладений шлюб — це юридичний нуль. Тому у разі його реєстрації виникають наступні наслідки:

• жодна із сторін (незалежно від її добросовісності або недобросовісності) не набуває прав та обов'язків подружжя;

• дитина, яка народилася у неукладеному шлюбі вважається такою, що народилася поза шлюбом;

• неукладений шлюб не потребує визнання його недійсним.

Існують також деякі процедурні відмінності. Недійсний шлюб визначається таким за рішенням суду за позовом визначеної в законі особи (ст. 42 СК України), у той час як неукладений шлюб — за рішенням суду за заявою заінтересованої особи або прокурора. На жаль, СК України не визначає чітко процесуальні аспекти визнання шлюбу неукладеним. З аналізу коментованої статті можна припустити, що справа про визнання шлюбу неукладеним розглядається в порядку окремого провадження.

Глава 6. ОСОБИСТІ НЕМАЙНОВІ ПРАВА ТА ОБОВ'ЯЗКИ ПОДРУЖЖЯ

Стаття 49. Право на материнство

1. Дружина має право на материнство.

2. Небажання чоловіка мати дитину або нездатність його до зачаття дитини може бути причиною розірвання шлюбу.

3. Позбавлення жінки можливості народити дитину (репродуктивної функції) у зв'язку з виконанням нею конституційних, службових, трудових обов'язків або в результаті протиправної поведінки щодо неї є підставою для відшкодування завданої їй моральної шкоди.

4. Вагітній дружині мають бути створені у сім'ї умови для збереження її здоров'я та народження здорової дитини.

5. Дружині-матері мають бути створені у сім'ї умови для поєднання материнства зі здійсненням нею інших прав та обов'язків.

1. Право на материнство є природним правом жінки. Відповідно до ст. 51 Конституції України материнство охороняється державою. Чинне законодавство містить цілу низку правових гарантій, покликаних сприяти здійсненню жінкою свого права на материнство. Відповідно до ст. 84 СК України дружина під час вагітності та дружина, з якою проживає дитина у віці до трьох років, має право на утримання від чоловіка. Відповідно до ст. 176 КЗпП України не допускається залучення до робіт у нічний час, до надурочних робіт і робіт у вихідні дні і направлення у відрядження вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до трьох років. Відповідно до ч. 1 ст. 79 КК України вагітних жінок або жінок, які мають дітей віком до семи років, крім засуджених до позбавлення волі на строк більше п'яти років за тяжкі і особливо тяжкі злочини, у разі призначення їм покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі суд може звільнити від відбування як основного, так і додаткового покарання з встановленням іспитового строку тощо.

2. Поняття «материнство» та «право на материнство», які застосовуються у коментованій статті, не є тотожними. Поняття «материнство» включає в себе і фізіологічний стан жінки під час вагітності, і її соціальне становище, а також її моральний настрой. Отже, материнство — це фізіологічний та соціальний стан жінки з моменту зачаття до смерті дитини або смерті самої матері. З огляду на це визначення в залежності від фізіологічного стану жінки може змінюватися зміст її права на материнство.

Умовно можна виокремити три «періоди» у житті жінки, протягом яких зміст права на материнство жінки буде відносно однаковим: а) перший період, коли жінка не є вагітною; б) другий період, коли жінка знаходиться в стані вагітності; в) третій період, коли жінка має дитину. При цьому третій період також можна поділити на частини в залежності від віку дитини, оскільки зміст права на материнство змінюється також в залежності від віку дитини.

Виходячи з цього, в залежності від відповідного періоду в житті жінки окремі складові змісту права жінки на материнство встановлюються різними статтями СК України, які містяться у різних його частинах, а також й іншими нормативно-правовими актами. Так, коментована стаття регулює ті особисті немайнові відносини, які виникають між дружиною та чоловіком переважно у перший та другий періоди. Особисті немайнові відносини дружини та чоловіка, які виникають у третій період, тобто їх відносини як батьків дитини регулюються главами 12 та 13 СК.

3. Право на материнство як особисте немайнове право дружини є відносним*. З цього випливає висновок, що зобов'язаною особою щодо дружини є її чоловік.

4. Зміст будь-якого суб'єктивного права становить сукупність правомочностей: 1) здійснювати власні позитивні дії з метою задоволення свого інтересу; 2) вимагати певної поведінки від зобов'язаних осіб з метою задоволення свого власного інтересу; 3) звернутися до компетентних державних органів за захистом своїх порушених прав.

Кожна жінка має можливість вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя (ст. 271 ЦК України), яка у даному випадку буде спрямована на вирішення питання мати чи не мати дитину. З метою охорони здоров'я жінки їй надається право самій вирішувати питання про материнство.

Відповідно до ст. 272 ЦК України фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно, а крім того має право вимагати від кожної особи вчинення відповідних дій, спрямованих на забезпечення здійснення нею особистих немайнових прав. Проте слід зазначити, що специфіка права на материнство полягає в тому, що, по-перше, вказане право на першому етапі важко здійснити самостійно, а, по-друге, оскільки не кожна особа є суб'єктом сімейних правовідносин щодо конкретної жінки, то вони і не можуть бути зобов'язаними особами у вказаних правовідносинах.

Розглядаючи право на материнство у контексті шлюбу, необхідно звернути і увагу на те, що відповідно до ст. 54 СК України усі найважливіші питання життя сім'ї мають вирішуватися подружжям спільно, на засадах рівності. Це означає, що дружина та чоловік, здійснюючи своє право на материнство та батьківство обмежені відповідним правом один одного, тобто, по-перше, питання мати чи не мати дитину повинно вирішуватися ними спільно, а, по-друге, дії, спрямовані на здійснення кожним з них своєї репродуктивної функції мають здійснюватися ними щодо один одного, а не щодо сторонніх осіб, за винятком застосування до жінки або чоловіка допоміжних репродуктивних технологій.

Вказане право жінки має абсолютний характер захисту, завдяки чому, по-перше, жінка має можливість вимагати від кожного утримуватись від дій, які перешкоджають здійсненню нею цього права, а, по-друге, жінка також має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб способами, встановленими ст. 18 СК України, а також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення (ст. 275 ЦК України). При цьому вона має право захищатися як від протиправних дій щодо неї "її чоловіка, так і від протиправних дій інших осіб, які перешкоджають здійсненню нею права на материнство на будь-якому етапі.

5. Як особисте немайнове право, право на материнство має специфічну підставу виникнення, яку визначити доволі важко. Як вже зазначалося, право на материнство є природним правом жінки. У своїй переважній більшості природні права людини, такі як право на життя, здоров'я, ім'я, честь, гідність, свободу пересування тощо, виникають з моменту її народження. Але цього не можна сказати про право на материнство, оскільки з моменту народження людина ще не здатна зачати, виносити та народити дитину і свідомо вирішити питання про те, мати її чи не мати. Отже, на наш погляд, підставою виникнення права на материнство є подія у вигляді досягнення жінкою чи чоловіком статевої зрілості. Статева зрілість не стосується соціальних факторів, зокрема здатності виховувати дитину і матеріальної спроможності утримувати її, а є природним станом людини і настає у кожної особи при досягненні певного віку. Саме з цього віку, на нашу думку, і виникає право у жінки здійснювати свою репродуктивну функцію, тобто право на материнство.

Таким чином, в контексті коментованої статті право на материнство можна визначити як особисте немайнове право, яке виникає з приводу здійснення жінкою її репродуктивної функції з моменту досягнення нею статевої зрілості та є забезпеченими законом можливостями самостійно вирішувати питання, мати чи не мати дитину, вимагати від всіх та кожного, а перш за все від власного чоловіка, поведінки, яка сприятиме здійсненню права на материнство, та вимагати утримуватися віддій, які перешкоджають здійсненню цього права, звертатися за захистом свого права від протиправних посягань інших осіб способами, встановленими чинним законодавством.

6. Вирішуючи питання щодо народження в сім'ї дитини, подружжя може прийти і до протилежних думок. Якщо чоловік з якихось причин не бажає мати дитину, то така його поведінка може стати причиною для розірвання шлюбу. При цьому не має значення причина його відмови від народження дитини (відсутність належних коштів, власного житла у подружжя, стан здоров'я, моральна неспроможність стати батьком тощо). Не має також значення, чи відмовляється він мати дитину взагалі, чи наполягає на відкладенні її народження на певний визначений або не визначений строк.

Ще однією причиною для розірвання шлюбу може стати нездатність чоловіка до зачаття дитини. Ця нездатність може бути як тимчасовою, так і довічною. Причини нездатності чоловіка до зачаття дитини також можуть бути різними: природженими, набутими внаслідок хвороби або протиправної поведінки щодо нього.

7. П. 3 коментованої статті закріплює абсолютне право жінки на відшкодування їй моральної шкоди, заподіяної позбавленням її можливості народити дитину. Це означає, що не тільки її чоловік зобов'язаний діяти таким чином, щоб не заподіювати шкоди репродуктивному здоров'ю своєї дружини, а всі й кожен зобов'язані утримуватися від дій, які можуть тягнути за собою позбавлення жінки репродуктивної функції. Вказана норма вже була піддана критиці у юридичній періодиці, оскільки загальний порядок відшкодування моральної шкоди закріплений у ЦК України, а відповідальність за протиправні дії щодо будь-якої особи передбачена як Цивільним, так і Кримінальним кодексами України, а також Кодексом про адміністративні правопорушення України. Отже нагальної необхідності у вміщенні подібної норми у СК України не існує. Вказана шкода має відшкодовуватися у порядку, передбаченому ЦК України та нормами спеціального законодавства.

8. Можливість жінки здійснювати свою репродуктивну функцію є однією з складових її здоров'я. Відповідно до ст. 12 Основ законодавства України про охорону здоров'я, затверджених Законом України від 19 листопада 1992 року охорона здоров'я — один з пріоритетних напрямів державної діяльності.

Стаття 43 Конституції України передбачає разом з правом кожної особи на працю також право кожного на належні, безпечні й здорові умови праці. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року). Забороняється застосування праці жінок на важких роботах і на роботах зі шкідливими або небезпечними умовами праці, на підземних роботах, крім деяких підземних робіт (нефізичних робіт або робіт, пов'язаних з санітарним та побутовим обслуговуванням), а також залучення жінок до підіймання і переміщення речей, маса яких перевищує встановлені для них граничні норми, відповідно до Переліку важких робіт і робіт зі шкідливими і небезпечними умовами праці, граничних норм підіймання і переміщення важких речей, що затверджуються спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у галузі охорони здоров'я (Перелік важких робіт та робіт зі шкідливими і небезпечними умовами праці, на яких забороняється застосування праці жінок, затверджений Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 29 грудня 1993 р. № 256).

Праця вагітних жінок і жінок, які мають неповнолітню дитину, регулюється законодавством (ст. 10 Закону України «Про охорону праці»). З метою забезпечення сприятливих для здоров'я умов праці, навчання, побуту та відпочинку, високого рівня працездатності, профілактики травматизму І професійних захворювань, отруєнь та відвернення іншої можливої шкоди для здоров'я встановлюються єдині санітарно-гігієнічні вимоги до організації виробничих та інших процесів, пов'язаних з діяльністю людей, а також до якості машин, обладнання, будівель, споживчих товарів та інших об'єктів, які можуть мати шкідливий вплив на здоров'я. Всі державні стандарти, технічні умови і промислові зразки обов'язково погоджуються з органами охорони здоров'я в порядку, встановленому законодавством.

9. Коментована стаття містить декілька причин позбавлення жінки репродуктивної функції. Зокрема це стосується: а) виконання конституційних обов'язків; б) виконання службових обов'язків; в) виконання трудових обов'язків; г) протиправної поведінки щодо неї.

10. Відповідно до ст. 65 Конституції обов'язок кожного громадянина України — здійснювати захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Громадяни України жіночої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров'я, віком, а також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов'язок згідно із законодавством (ст. 17 Закону України «Про оборону України» від 6.12.1991 р.).

Жінки, які мають фах, споріднений з відповідною військово-обліковою спеціальністю. визначеною в переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України, та придатні до проходження військової служби за станом здоров'я, віком та сімейним станом, беруться на військовий облік військовозобов'язаних. Жінки, які перебувають на військовому обліку, можуть бути призвані на військову службу чи залучені для виконання робіт із забезпечення оборони держави у воєнний час. У мирний час жінки можуть бути прийняті на військову службу тільки в добровільному порядку (за контрактом). На військову службу за контрактом приймаються жінки віком від 18 до 40 років, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби, з відповідною освітою та спеціальною підготовкою.

Кожна жінка-військовослужбовець як і будь-який громадянин України має право на охорону здоров'я. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року охорона здоров'я військовослужбовців забезпечується створенням сприятливих санітарно-гігієнічних умов проходження військової служби, побуту та системою заходів з обмеження дії небезпечних факторів військової служби, з урахуванням її специфіки та екологічної обстановки, які здійснюються командирами (начальниками) у взаємодії з місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. Турбота про збереження та зміцнення здоров'я військовослужбовців — обов'язок командирів (начальників). На них покладається забезпечення вимог безпеки при проведенні навчань, інших заходів бойової підготовки, підчас експлуатації озброєння і військової техніки, проведення робіт та виконання інших обов'язків військової служби.

Відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної шкоди провадиться у встановленому законом порядку (ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

11. Службові повноваження в Україні мають державні службовці. Відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року державна служба в Україні — це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Державні службовці мають право користуватися правами і свободами, які гарантуються громадянам України Конституцією і законами України, в тому числі правом на здорові, безпечні та належні для високопродуктивної роботи умови праці (ст. 11 Закону України «Про державну службу»).

12. Особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності чи у фізичної особи за трудовим договором виконують трудові обов'язки. Працівники мають право на здорові і безпечні умови праці (ст. 2 КЗпП України). На всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.

Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизму, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників (ст. 153 КЗпП України).

Шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку (ст. 173 КЗпП України).

13. Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян. Зокрема у ст. 237 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У ст. 9 Закону «Про охорону праці» зазначено, що відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Закону «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року.

Слід зазначити, що позбавлення жінки репродуктивної функції може бути як пов'язане, так і не пов'язане з втратою нею професійної працездатності. Під шкодою, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, треба розуміти таку шкоду, за якої не втрачається здатність працівника до роботи за своєю професією (фахом) і кваліфікацією або за іншою адекватною їй професією (фахом).

Сума виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Таким чином, моральна шкода, заподіяна жінці позбавленням її можливості народити дитину у зв'язку з виконанням конституційних, службових або трудових обов'язків, здійснюється відповідно до спеціального законодавства.

14. Жінка також набуває права на відшкодування їй моральної шкоди в разі, якщо вона втратила можливість народити дитину внаслідок вчинення щодо неї протиправних дій. Зважаючи на місце даної норми у СК (у главі, яка закріплює особисті немайнові права подружжя), можна припустити, що обов'язок такого відшкодування лежить на чоловікові, чия протиправна поведінка стала причиною втрати жінкою репродуктивної функції.

Протиправна поведінка може полягати у скоєнні забороненої чи у нездійсненні певної дії. Звідси дві її можливі форми: протиправна дія та протиправна бездіяльність. Іноді правопорушення може набувати змішаної форми: одночасно вчинюються заборонені протиправні і не вчинюються встановлені законом дії. Одним із критеріїв протиправності поведінки чоловіка є невідповідність його дій правовим приписам. Аналіз норм СК дозволяє зробити висновок, що на чоловіка покладаються певні пасивні та активні обов'язки: дбати про матеріальне забезпечення сім'ї в цілому та дружини зокрема; повідомити дружину про стан свого здоров'я, а у разі необхідності пройти медичне обстеження в порядку передбаченому законодавством (див. коментар до ст. 30) тощо.

Наступним критерієм протиправності є порушення суб'єктивних прав дружини. Протиправною поведінкою чоловіка в цьому разі порушуються немайнові права дружини: право на життя, здоров'я, материнство, право на повагу до своєї індивідуальності, право на свободу та особисту недоторканість тощо.

Коментована норма не містить вказівки на те, чи має бути вказана поведінка умисною, чи необережною. Через це вважаємо, що форма вини у даному випадку значення не має. І взагалі, конструкція вказаної норми не дозволяє зробити висновок, що саме є підставою в даному випадку для відшкодування моральної шкоди. Чи має вона відшкодовуватися на загальних підставах, передбачених нормами Цивільного кодексу України, чи цей випадок є виключенням із загального правила, і для відшкодування моральної шкоди, заподіяної жінці позбавленням її репродуктивної функції в результаті протиправної поведінки щодо неї досить тільки протиправної поведінки з боку її чоловіка та наявності у неї шкоди. Тобто чи можна вказаний випадок відшкодування моральної шкоди розглядати як випадок відповідальності за заподіяну моральну шкоду без вини? Очевидно, немає підстав для позитивної відповіді на це питання, і моральна шкода, яка заподіяна жінці позбавленням її можливості мати дитину в результаті протиправної поведінки щодо неї має відшкодовуватись на загальних підставах, передбачених ст. 1167 Цивільного кодексу України.

15. Вагітність — особливий період в житті дружини, коли з одного боку активізуються всі фізіологічні процеси у організмі жінки, а з іншого — її нервова система стає досить вразливою до всякого роду негативного впливу. Саме тому для неї в сім'ї має бути встановлений такий сприятливий режим, який забезпечив би збереження здоров'я майбутньої матері та дитини. З огляду на це законодавством передбачена низка гарантій, покликаних зберегти перш за все нормальний психічний стан вагітної жінки у цей період. Так, по-перше, дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності (див. коментар до ст. 84); по-друге, протягом вагітності дружини не може бути пред'явлений позов про розірвання шлюбу (див. коментар до ст. 110).

Крім того, чоловік має певні моральні обов'язки щодо своєї дружини, яка є вагітною. Оскільки жінка, особливо у перші місяці вагітності, може знаходитися у напруженому емоційному стані, чоловік має терпляче ставитися до капризів та переміни настрою дружини. Його допомога — це прагнення полегшити дружині труднощі домашнього господарства, взяти на себе частину обов'язків дружини по догляду за іншими дітьми. В цей період чоловік повинен намагатися якомога більше часу проводити з дружиною. Саме в цьому полягає обов'язок чоловіка створювати у сім'ї вагітній дружині умови для збереження її здоров'я та народження здорової дитини. Але виконання цього обов'язку не забезпечується примусовою силою держави, тобто невиконання цього обов'язку не тягне за собою притягнення чоловіка до будь-якого виду юридичної відповідальності.

16. Оскільки материнство є дуже важливим станом жінки, держава здійснює всебічну охорону материнства на конституційному рівні, на рівні законів та підзаконних актів. Але, перш за все, така охорона та сприяння виконанню жінкою-матір'ю своїх обов'язків та здійсненню своїх прав щодо дітей має починатися з її власної сім'ї, на яку покладається обов'язок створити всі умови для поєднання материнства із здійсненням нею інших прав та обов'язків. З огляду на це законодавством також передбачена низка правових гарантій, покликаних сприяти якомога кращому суміщенню жінкою виконання своїх батьківських та інших обов'язків. Так, сімейне законодавство покладає на матір та батька рівні обов'язки та наділяє їх рівними правами щодо власних дітей (див. коментар до ст. 141). Крім того, дружина та чоловік мають право розподілити між собою обов'язки в сім'ї на засадах рівності (див. коментар до ст. 54). Це в даному випадку означає, що чоловік, так само як і дружина, має право та зобов'язаний брати участь у вихованні дітей та веденні домашнього господарства. І саме справедливий розподіл цих обов'язків між подружжям буде сприяти поєднанню жінкою прав та обов'язків матері з виконанням інших обов'язків та здійсненням інших прав.

Стаття 50. Право на батьківство

1. Чоловік має право на батьківство.

2. Відмова дружини від народження дитини або нездатність її до народження дитини може бути причиною розірвання шлюбу.

3. Позбавлення чоловіка можливості здійснення репродуктивної функції у зв'язку з виконанням ним конституційних, службових, трудових обов'язків або в результаті протиправної поведінки щодо нього є підставою для відшкодування завданої йому моральної шкоди.

1. Батьківство в праві визначається як факт походження дитини від певного чоловіка, юридично посвідчений записом в державних органах РАЦС про народження. Відмінності в правах чоловіка та дружини зумовлюються фізіологічними особливостями жінки та чоловіка та соціальним станом жінки-матері. Але слід зауважити, що батьківство не обмежується юридично посвідченим записом в державних органах РАЦС про народження. Із змісту статей 49 та 5 °CК України випливає, що батьківство також починається з моменту зачаття і є соціальним станом чоловіка, оскільки він має теж певні права та обов'язки в той час, коли його дружина є вагітною.

2. Право на батьківство знаходиться у тісному зв'язку з правом на материнство і також складається з трьох правомочностей (див. коментар до ст. 49). Ці правомочності полягають у тих же самих можливостях, які має жінка-мати, але з певними особливостями. Так, чоловік, так само як і дружина, має право вирішувати, мати чи не мати йому дитину, вимагати від всіх та кожного певної поведінки, яка б не перешкоджала здійсненню його права на батьківство, а також можливість захисту своїх батьківських прав у суді.

Право чоловіка на батьківство розглядається як елемент сімейної правоздатності та як суб'єктивне сімейне право. До народження дитини, батьком якої є цей чоловік, у чоловіка є право на батьківство як елемент сімейної правоздатності, яке входить у право на створення сім'ї (ст. 4 СК України).

Після народження дитини у чоловіка матері дитини виникає суб'єктивне право на батьківство. Суб'єктивне право на батьківство виникає також в разі встановлення батьківства, якщо батько та мати не знаходяться у зареєстрованому шлюбі (ст. ст. 125–128 СК).

3. Коментована стаття передбачає наслідки відмови дружини мати дитину. Причини такої відмови можуть бути досить різними: соціальними, економічними, етичними, фізіологічними (відсутність у подружжя власного житла, недостатність коштів на утримання дитини, моральна неготовність жінки до народження та виховання дитини, небажання втрачати струнку фігуру, важка хвороба жінки або чоловіка тощо). Крім того, дружина може бажати відкласти народження дитини на певний час, а чоловік наполягати на її народженні саме в певний час. З огляду на те, що все ж таки основною функцією сім'ї є репродуктивна, така поведінка жінки може стати причиною для розірвання шлюбу.

4. Коментована стаття містить декілька причин позбавлення чоловіка репродуктивної функції: виконання конституційних обов'язків; виконання службових обов'язків; виконання трудових обов'язків; протиправна поведінка щодо нього. Відповідно до ст. 65 Конституції обов'язок кожного громадянина України здійснювати захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про оборону України» від 6.12.1991 р. громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров'я і віком, повинні виконувати військовий обов'язок згідно із законодавством.

5. Репродуктивної функції чоловік може бути позбавлений під час виконання ним своїх службових або трудових обов'язків (див. коментар до ст. 49).

6. Чоловік також набуває права на відшкодування йому моральної шкоди в разі, якщо він втратив можливість здійснювати репродуктивну функцію внаслідок вчинення щодо нього протиправних дій. Зважаючи на місце даної норми у главі, яка закріплює особисті немайнові права подружжя, можна припустити, що обов'язок такого відшкодування лежить на дружині, чия протиправна поведінка стала причиною втрати чоловіком репродуктивної функції (див. коментар до ст. 49).

Стаття 51. Право дружини та чоловіка на повагу до своєї індивідуальності

1. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.

1. Право на індивідуальність — це важливе природне право людини. Це право закріплене у ст. 300 ЦК України і здебільшого охороняється нормами цивільного права як абсолютне. Але у СК України воно набуло характеру відносного права. Проголосивши рівність права дружини та чоловіка на повагу до їх індивідуальності і помістивши цю статтю у главі, що стосується особистих немайнових прав подружжя, законодавець тим самим підкреслив, що зобов'язаним суб'єктом при здійсненні кожним з подружжя вказаного права є інший з подружжя. Отже, при здійсненні дружиною свого права на повагу до своєї Індивідуальності чоловік зобов'язаний поводитись таким чином, щоб його поведінка не заважала прояву індивідуальності дружини. Це ж саме стосується і дружини, яка теж зобов'язана не заважати проявам індивідуальності чоловіка.

Слід також звернути увагу, що розміщення коментованої статті у відповідній главі дає змогу зробити висновок, що зобов'язаними суб'єктами при здійсненні кожним з подружжя свого права на індивідуальність ніхто, крім іншого з подружжя, бути не може. Обов'язок всіх інших осіб, незалежно від ступеня споріднення або свояцтва щодо дружини чи чоловіка, випливає зі змісту ст. 300 ЦК України. Таким чином, при порушенні права жінки та чоловіка на повагу до своєї індивідуальності з боку інших родичів (матері або батька дружини чи чоловіка, їх дітей, інших родичів) їх відносини мають бути врегульовані відповідно до норм ЦК України. Тому, на наш погляд, спірною є думка З.В. Ромовської про те, що «закріплення у Кодексі права дружини та чоловіка на повагу до своєї індивідуальності є засобом захисту психічного і (або) матеріально слабшого у шлюбі від психічного диктату чи навіть агресії… свекрухи, тещі тощо».

2. Об'єктом даного права є індивідуальність особи. В психології індивідуальність визначається як своєрідність людини як індивіда та особистості. Вона знаходить свій прояв у зовнішньому вигляді, статурі, рухах, рисах характеру, у особливостях потреб та здібностей, пізнавальних, вольових та емоційних процесів, психічних станів, життєвого досвіду.

Індивідуальність кожної людини становить її внутрішній та зовнішній світ. Зовнішній світ — це все те, з чим та чи інша особа стикається протягом свого життя, завдяки чому здійснюється її самореалізація. І саме через взаємодію із зовнішнім світом здійснюється збагачення внутрішнього світу особистості, розвивається її індивідуальність.

Найближчим оточенням дружини є її чоловік, найближчим оточенням чоловіка є його дружина. При нормальних стосунках між ними в процесі спільного проживання відбувається процес розвитку індивідуальності кожного з них з урахуванням індивідуальних особливостей іншого. Цей процес характеризується всілякими поступками та пристосуванням до звичок та уподобань один одного.

3. З юридичної точки зору право на індивідуальність полягає у можливості особи: 1) володіти певною індивідуальністю, тобто бути визнаним носієм цього особистого немайнового блага; 2) використовувати свою індивідуальність, тобто обирати будь-яку з можливих форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства; 3) створювати та змінювати свою індивідуальність, тобто можливість самому визначати її обсяг та зміст; 4) вимагати захисту в разі будь-якого порушення права на індивідуальність, тобто можливість вимагати захисту у випадках, якщо особі створюють перешкоди у реалізації даного права, якщо вчинюються дії, які порушують це право.

4. Право дружини та чоловіка на повагу до індивідуальності має полягати у терплячому ставленні до звичок, уподобань, рис характеру, особливостей потреб та здібностей, пізнавальних, вольових та емоційних процесів, психічних станів один одного тощо. Крім того, кожен з подружжя має утримуватися від будь-яких дій, що перешкоджають іншому володіти певною індивідуальністю, її використовувати та змінювати.

Стаття 52. Право дружини та чоловіка на фізичний та духовний розвиток

1. Дружина та чоловік мають рівне право на фізичний та духовний розвиток, на здобуття освіти, прояв своїх здібностей, на створення умов для праці та відпочинку.

1. Право на вільний розвиток своєї особистості є конституційним правом кожного громадянина (ст. 23 Конституції). Коментована стаття є втіленням на галузевому рівні тендерної рівності кожного з подружжя. Крім того, вона є гарантією для подружжя конституційного принципу рівності усіх громадян перед законом незалежно від того, знаходяться вони у шлюбі чи ні.

2. Будь-який розвиток особистості є зміною її якісних та кількісних якостей. Це розвиток світогляду, самопочуття, відношення до дійсності, характеру, здібностей, психічних процесів, накопичення досвіду особистістю. Таким чином, розвиток особистості може бути фізичним, психічним та духовним. Цивільне та сімейне право охороняє як самостійні права право фізичної особи на духовний та фізичний розвиток. Право на психічний розвиток є частиною права особи на охорону здоров'я.

3. Фізичний розвиток особистості полягає у розвитку всіх органів та тканин людського організму, досягненні ними такого рівня зрілості, який має забезпечити людині нормальну життєдіяльність. Такий розвиток може відбуватися завдяки заняттям фізичною культурою та спортом, гігієні праці та побуту тощо.

Постійне підвищення рівня здоров'я, фізичного та духовного розвитку фізичної особи є основними завданнями фізичної культури. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фізичну культуру і спорт» від 24 грудня 1993 року фізична культура — складова частина загальної культури суспільства, що спрямована на зміцнення здоров'я, розвиток фізичних, морально-вольових та інтелектуальних здібностей людини з метою гармонійного формування її особистості. Фізична культура є важливим засобом підвищення соціальної і трудової активності людей, задоволення їх моральних, естетичних та творчих запитів, життєво важливої потреби взаємного спілкування, розвитку дружніх стосунків між народами і зміцнення миру.

Право дружини та чоловіка на фізичний розвиток полягає у їх праві на здійснення ними всіх можливих дій, спрямованих на підтримання та зміцнення свого здоров'я, розвиток фізичних, морально-вольових та інтелектуальних здібностей. Це має бути не тільки заняття спортом, а й дотримання чистоти в оселі, удосконалення знарядь праці і побуту, спрямування зусиль на позбавлення від негативних звичок, здійснення інших заходів щодо зміцнення фізичного розвитку кожного з подружжя. При цьому кожний з подружжя має створювати належні умови в сім'ї для такого розвитку.

4. Поняття духовного розвитку особистості може бути визначене через поняття духовності та духовної культури.

Поняття «духовність» має багато значень. Відповідно до сучасних положень антропології та культурології духовність розкривається у взаємовідносинах двох «суб'єктів» — особистості та соціума. Якщо особистість характеризується живою індивідуалізованою духовністю, то суспільство постає як духовність, об'єктивована системою знань (наук), традицій, ритуалів, норм, соціальних інститутів, елементами матеріальної культури. У коментованій статті мається на увазі саме духовність як духовний світ окремої особи, особистості.

У психології духовність визначається як специфічна якість людської психіки, що характеризується системою величних потреб індивіда, його самореалізація на засадах вищих соціальних цінностей. Важливими аспектами духовності є: моральна єдність засобів та мети; надання можливостей для повного розвитку всіх здібностей індивіда; оцінка оточуючого світу з позиції інтересів людини.

Сукупність всіх аспектів духовності особистості складають її духовну культуру. Духовна культура — це складова загальної системи культури, яка включає в себе духовну діяльність та її продукти. Характеризується внутрішнім багатством свідомості, ступенем розвитку особистості на основі вищих соціальних цінностей. До складу духовної культури входять пізнання, мораль, виховання, освіта, право, політика, філософія, етика, естетика, наука, мистецтво, література, міфологія, релігія.

Таким чином, духовний розвиток полягає у розширенні духовного світу особи шляхом пізнання всіх сфер оточуючої дійсності та свого внутрішнього світу всіма доступними для конкретної людини законними засобами: навчання, ставлення дослідів, спостереження, читання, малювання, створення всіх видів об'єктів інтелектуальної власності тощо. З цього випливає, що право дружини та чоловіка на духовний розвиток у контексті коментованої статті складають: право на освіту; право на прояв своїх здібностей; право на свободу світогляду і віросповідання; право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.

5. Освіта — основа інтелектуального, культурного, духовного, соціального, економічного розвитку суспільства і держави. Метою освіти є всебічний розвиток людини як особистості та найвищої цінності суспільства, розвиток її талантів, розумових і фізичних здібностей, виховання високих моральних якостей, формування громадян, здатних до свідомого суспільного вибору, збагачення на цій основі інтелектуального, творчого, культурного потенціалу народу, підвищення освітнього рівня народу, забезпечення народного господарства кваліфікованими фахівцями.

В сім'ї мають бути створені кожному з подружжя умови для навчання та підвищення свого освітньо-кваліфікаційного рівня. Основною гарантією здійснення кожним з подружжя свого права на освіту є закріплення за одним з подружжя, який у зв'язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім'ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, не мав можливості одержати освіту, права на утримання у зв'язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо він є працездатним, за умови, що він потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу (ч. 4 ст. 76 СК).

6. Відповідно до ст. 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» від 23 квітня 1991 року це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання.

Ніхто не може встановлювати обов'язкових переконань і світогляду. Не допускається будь-яке примушування при визначенні громадянином свого ставлення до релігії, до сповідання або відмови від сповідання релігії, до участі або неучасті в богослужіннях, релігійних обрядах і церемоніях, навчання релігії (ст. 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»).

7. Стаття 54 Конституції України гарантує кожному громадянинові свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості, захист інтелектуальної власності, їхніх авторських прав, моральних і матеріальних інтересів, що виникають у зв'язку з різними видами інтелектуальної діяльності. Під поняттям свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості слід розуміти можливість особи на власний розсуд і відповідно до своїх можливостей визначати сферу, зміст та форму творчості1.

8. У психології під здібностями розуміють такі особливості особи, які дозволяють їй успішно оволодівати тим чи іншим видом діяльності, професією, удосконалюватися в них, ефективно виконувати функціональні обов'язки у складних ситуаціях2. Виходячи з цього, під правом дружини та чоловіка на прояв своїх здібностей слід розуміти право кожного з них реалізувати себе у будь-якому, не забороненому законом, виді діяльності, право на вдосконалення своєї майстерності, підвищення кваліфікації, яке можна розглядати як право на вільний вибір занять і професії, яке містилося у ст. 21 КпШС України.

Чоловік та дружина мають право обирати для себе вид трудової або іншої діяльності, керуючись своїми інтересами, здібностями, нахилами, творчими можливостями. Можливі лише обмеження загальноприйнятого характеру, які пов'язані з особистими якостями, здібностями, обдарованістю і ступенем кваліфікації громадянина, який претендує на заняття тим чи іншим видом діяльності. Будь-які заперечення іншого з подружжя, пов'язані з таким вибором, ніякого правового значення не мають.

Право жінки та чоловіка на вибір професії та занять як вияв права на прояв своїх здібностей, передбачає вибір особою не тільки професії, але й іншого виду діяльності, який обумовлений її схильностями та сприяє збереженню її індивідуальності. Такими заняттями може бути будь-яка діяльність, яка задовольняє емоційні, духовні інтереси людини, наприклад, спорт, музика, рукоділля, садівництво, громадська діяльність, участь у самодіяльних драматичних та музичних колективах тощо.

Здійснення особистого права одного з подружжя на вибір роду занять та професії тією чи іншою мірою може зачіпати інтереси іншого з подружжя або сім'ї в цілому, це передбачає спільне обговорення дружиною та чоловіком цього питання. Але вплинути на вибір виду діяльності іншим з подружжя можна лише порадами та рекомендаціями. Право на прийняття остаточного рішення належить чоловікові та жінці окремо.

9. Статті 43 та 45 Конституції закріплюють право кожного громадянина на працю та право громадян, які працюють, на відпочинок. Право громадян України, які працюють, на відпочинок полягає у праві на одержання днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленні скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час.

Оскільки праця покликана сприяти виконанню кожним з подружжя свого обов'язку дбати про матеріальне забезпечення сім'ї (див. коментар до ст. 55 СК), то подружжя має створювати один одному сприятливі умови для ефективного виконання покладених на них посадових (службових) обов'язків.

Права, закріплені у ст. ст. 43, 45 Конституції, гарантуються та забезпечуються державою громадянам України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Але робота, яку виконує жінка та чоловік щодня по веденню домашнього господарства, виходячи зі змісту сімейного законодавства, також прирівнюється законодавцем до праці за трудовим договором (контрактом) (див. коментар до ст. 6 °CК). Отже, через це подружжя мають створити один одному належні умови і для виконання такої праці, а також для відпочинку.

10. Коментована норма є скоріше моральною, яка лежить в основі взаємовідносин між подружжям, ніж юридичною. Виконання вказаної норми не забезпечене санкцією, але перешкоджання одним з подружжя здійсненню закріплених у цій нормі прав іншому з подружжя може тягнути за собою розірвання шлюбу. Крім того, чинна Конституція України передбачає й певні межі здійснення кожним громадянином права на особистий розвиток своєї особистості. Стаття 23 Конституції передбачає, що вільний розвиток особистості має здійснюватися такими шляхами, щоб при цьому не порушувалися права і свободи інших людей. Таким чином, не тільки на дружині (чоловікові) лежить обов'язок не перешкоджати іншому з подружжя здійснювати своє право на духовний та фізичний розвиток, а й той з подружжя, який вчиняє певні дії по здійсненню вказаного права, зобов'язаний при цьому утримуватися від дій, які порушують права дружини (чоловіка).

Стаття 53. Право дружини та чоловіка на зміну прізвища

1. Якщо при реєстрації шлюбу дружина, чоловік зберегли дошлюбні прізвища, вони мають право подати до державного органу реєстрації актів цивільного стану, який зареєстрував їхній шлюб, або відповідного органу за місцем їхнього проживання заяву про обрання прізвища одного з них як їхнього спільного прізвища або про приєднання до свого прізвища прізвища другого з подружжя.

2. У разі зміни прізвища державний орган реєстрації актів цивільного стану видає нове Свідоцтво про шлюб.

1. В коментованій статті закріплюється право подружжя на зміну прізвища. В цьому питанні новий СК України суттєво відрізняється від Кодексу про шлюб та сім'ю 1969 р. (ст. 19). Вперше, відповідно до коментованої статті, подружжя має право на зміну прізвища не лише при реєстрації, а й у будь-який час після реєстрації шлюбу. Треба зазначити, що вказане правило не збігається з тим, що закріплене в новому цивільному законодавстві. Так, в ч. 5 ст. 195 ЦК України сказано, що прізвище фізичної особи може бути змінене лише у разі реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу або визнання його недійсним. Така невідповідальність нормативних приписів не додає ясності при вирішенні цього питання.

З аналізу правил, що містяться в СК України, можна дійти наступних висновків. Право на зміну прізвища може бути здійснене дружиною або чоловіком тільки в тому разі, якщо шлюб між ними не було розірвано та обидва з подружжя є живими. Це обумовлено тим, що з фактом смерті та фактом розірвання шлюбу закон пов'язує припинення шлюбу, тобто у жінки та чоловіка припиняються всі права та обов'язки як подружжя, в тому числі і право змінити дошлюбне прізвище.

2. Здійснюючи своє право на зміну прізвища, дружина, чоловік мають змогу: а) обрати прізвище одного з подружжя як їхнє спільне; б) приєднати до свого прізвища прізвище другого з подружжя. При цьому, якщо вони обоє бажають мати подвійне прізвище, за їхньою згодою визначається, з якого прізвища воно буде починатися. Складення більше двох прізвищ не допускається, якщо інше не випливає із звичаю національної меншини, до якої належить дружина і (або) чоловік (див. коментар до ст. 35 СК).

3. Вказане право може бути здійснене як одним з подружжя, так і ними обома за спільною заявою.

4. Зміна прізвища дружиною, чоловіком відповідно до даної статті провадиться шляхом внесення змін до відповідних актових записів цивільного стану. Порядок внесення таких змін передбачено Положенням про порядок зміни, доповнення, поновлення та анулювання актових записів цивільного стану, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 26.09.2002 р. № 86/5.

Відповідно до п. 2.9 Положення підставою для внесення змін у актові записи цивільного стану є заява дружини або чоловіка, які зберегли дошлюбні прізвища, про обрання прізвища одного з них як спільного прізвища або про приєднання до свого прізвища прізвища другого з подружжя. Ця заява може подаватись до відділу реєстрації актів цивільного стану за місцем їх проживання, а також до відділу реєстрації актів цивільного стану районного, районного в місті, міського (міста обласного значення) управління юстиції за місцем зберігання першого примірника актового запису про шлюб.

Разом із заявою про внесення змін до актових записів цивільного стану заявниками подаються: паспорт або паспортний документ; свідоцтва про реєстрацію актів цивільного стану, у яких зазначені відомості, які підлягають зміні; інші документи, необхідні для розгляду заяви та вирішення питання по суті.

Відділ реєстрації актів цивільного стану не вправі відмовити в прийнятті та розгляді заяви про внесення змін. Заяви про внесення змін до актових записів розглядаються у тримісячний строк з дня надходження заяви до відділу реєстрації актів цивільного стану. На підставі зібраних документів та за наслідками перевірки відділ реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису (або декількох актових записів) цивільного стану або про відмову в цьому.

5. При зміні подружжям своїх дошлюбних прізвищ в актовий запис про шлюб вносяться відповідні зміни, а в актових записах про народження змінюється прізвище батька (матері) та, при потребі, самої дитини. Прізвище дитини, яка досягла семи років, змінюється за її згодою. Якщо прізвище перемінив один з батьків, прізвище дитини може бути змінене за згодою обох батьків та за згодою дитини, яка досягла семи років. За відсутності згоди питання вирішується органами опіки та піклування або судом. При переміні прізвища хоча б одним з батьків відомості про батьків у актових записах про народження повнолітніх дітей змінюються на їхнє прохання. Аналогічні зміни вносяться в актові записи про народження усиновлених повнолітніх та неповнолітніх дітей, якщо усиновителі записані батьками усиновленого.

Стаття 54. Право дружини та чоловіка на розподіл обов'язків та спільне вирішення питань життя сім'ї

1. Дружина, чоловік мають право розподілити між собою обов'язки в сім'ї. Дружина, чоловік повинні утверджувати повагу до будь-якої праці, яка робиться в інтересах сім'ї.

2. Усі найважливіші питання життя сім'ї мають вирішуватися подружжям спільно, на засадах рівності. Дружина, чоловік мають право противитися усуненню їх від вирішення питань життя сім'ї.

3. Вважається, що дії одного з подружжя стосовно життя сім'ї вчинені за згодою другого з подружжя.

1. Коментована стаття містить здебільшого моральні норми, які покликані зміцнити сім'ю та сприяти взаємній підтримці та взаємодопомозі подружжя один одному. Проте вказана стаття закріплює повну рівність чоловіка та жінки при вирішенні найважливіших питань життя сім'ї. Принцип рівності чоловіка та дружини є одним з основних принципів регулювання сімейних відносин, що базується на визнанні їх однакової соціальної цінності. Він є складовою принципу рівності як принципу демократичної побудови суспільства. Вказаний принцип поступово закріплюється законодавцем спочатку на конституційному (ст. 24, ст. 51 Конституції), а потім на галузевому рівні (див. коментар до ч. 6 ст. 7 СК), проголошуючи тим самим рівність чоловіків та жінок у всіх сферах життєдіяльності, включаючи і шлюб та сім'ю.

2. Коментована стаття є прикладом застосування принципу рівності жінки та чоловіка у шлюбних відносинах. Частина 1 статті закріплює за дружиною та чоловіком право на розподіл обов'язків у сім'ї. Слід зазначити, що обов'язки у сім'ї можуть носити як юридичний, так і моральний характер. Невиконання обов'язків правового характеру тягне за собою притягнення чоловіка або жінки до юридичної відповідальності. Так, юридичними обов'язками подружжя є:

— обов'язок матеріально підтримувати один одного (ч. 1 ст. 75 СК);

— батьківські обов'язки подружжя (глава 13, 15 СК).

Вказані обов'язки виконуються дружиною та чоловіком на засадах рівності і, в разі необхідності, забезпечуються державним примусом.

Інші обов'язки, які виконує кожний з подружжя в сім'ї, можуть носити як моральний, так і матеріальний характер, але вони не будуть юридичними, оскільки їх виконання не може бути здійснене у примусовому порядку. До таких обов'язків можна віднести обов'язки, передбачені у ст. 55 СК: спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги; утверджувати в сім'ї повагу до матері та батька. До таких обов'язків також можна віднести обов'язки побутового характеру: прибирання, приготування їжі, прання, прасування, догляд за дітьми, хворими членами сім'ї тощо. Закон не передрішає, хто і в якому обсязі має виконувати вказані обов'язки, але у ч. 2 коментованої статті підкреслює, що питання їх розподілу має вирішуватися подружжям спільно. Згідно з ч. 1 рівність подружжя передбачається не в рівності уже розподілених обов'язків, а в можливості на паритетних засадах вирішувати питання про такий розподіл.

3. Частина 2 п. 1 коментованої статті містить оцінне поняття «праця, яка робиться в інтересах сім'ї». В даному випадку під працею слід розуміти як працю з обслуговування домашнього господарства, так і працю, яку кожен з подружжя виконує за трудовим договором з підприємством, установою, організацією незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також за трудовим договором з фізичною особою. Крім того, як праця у контексті даної статті має розглядатися і підприємницька діяльність чоловіка (жінки), а також суспільно-корисна праця. Таке широке тлумачення положення даної статті обумовлене тим, що будь-який з перелічених видів діяльності потребує витрати великих фізичних та моральних сил особи і заслуговує на повагу. Крім того, вищевказані види діяльності приносять певний прибуток, який відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України є спільною сумісною власністю, і використовуються, як правило, в інтересах сім'ї (на придбання харчування, побутової техніки, меблів, утримання дітей тощо), для її матеріального забезпечення.

В літературі також існує слушна думка про те, що «вибір подружжям заняття може й не бути суспільно корисним і не обов'язково бути таким, що приносить користь сім'ї, — головне, щоб воно не завдавало шкоди іншим суб'єктам суспільних відносин і не було забороненою законом діяльністю. Закон (і не тільки сімейно-правовий) дає людині можливість зберегти свою індивідуальність у сфері особистих схильностей до того чи іншого заняття, спрямованого на задоволення її емоційних чи духовних інтересів.

Термін «повага» є моральною категорією, а отже, не можна примусити за допомогою правових засобів до поведінки, яка свідчить про повагу до праці. Але, в даному випадку, обов'язок кожного з подружжя полягає у тому, щоб, по-перше, не перешкоджати іншому з подружжя у здійсненні ним будь-якої праці, по-друге, не виявляти неприязні до нього через те, що він займається таким видом діяльності, який хоча і не заборонений законодавством, не завдає шкоди оточуючим, але з якихось причин не схвалюється іншим з подружжя (з причин «непрестижності», некваліфікованості, низької прибутковості тощо), а, по-третє, всіляко сприяти здійсненню іншим з подружжя цієї праці.

4. Право подружжя на спільне вирішення питань життя сім'ї дуже широке за змістом і охоплює майже весь устрій сімейного життя: питання материнства та батьківства, виховання дітей і турботу про їх здоров'я; визначення місця проживання дітей (наприклад, поміщення їх в спеціальні учбові заклади типу інтернату, училища); погоджене господарювання; придбання майна; визначення місця відпочинку тощо. Всі ці й багато інших питань подружжя повинні вирішувати з урахуванням інтересів сім'ї, здоров'я і етичного виховання дітей у дусі вимог суспільства. Закон встановлює рівність прав і обов'язків подружжя, не передбачаючи переваг жодного з них в рішенні питань життя сім'ї. Поза сумнівом те, що більш досвідчений з подружжя нерідко дає поради, навіть керує вчинками іншого, менш досвідченого в житті. Це природні відносини, вони не можуть свідчити ні про які правові переваги. Ці питання мають вирішуватися подружжям за взаємною згодою, без будь-якого втручання чи тиску. Але, якщо конфлікт між подружжям переростає у суперечку, то можливе втручання у вирішення цих суперечок органів опіки та піклування чи суду (справи про поділ майна, розірвання шлюбу, вирішення спорів про дітей тощо).

5. Об'єднуючись шляхом вступу до шлюбу у сім'ю, чоловік та жінка об'єднуються морально та матеріально, вони об'єднують власні інтереси у єдиний інтерес — інтерес сім'ї, який спільно обговорюють, визначають та сприяють його досягненню. Саме тому, що інтерес сім'ї має складатися з інтересів всіх її членів, зокрема чоловіка та дружини, ч. 2 коментованої статті закріплює за дружиною та чоловіком право противитися усуненню їх від вирішення питань життя сім'ї. Усунення когось з подружжя від вирішення питань життя сім'ї означає неврахування інтересів цієї особи і, як наслідок, має викликати певний опір з боку цієї особи.

Праву одного з подружжя противитися усуненню його від вирішення питань життя сім'ї кореспондує відповідно обов'язок іншого з подружжя залучати його до вирішення цих питань, вислухати його. При цьому думка дружини (чоловіка) з тих чи інших питань життя сім'ї має бути по можливості врахована на користь сім'ї, — головне, щоб воно не завдавало шкоди іншим суб'єктам суспільних відносин і не було забороненою законом діяльністю. Закон (і не тільки сімейно-правовий) дає людині можливість зберегти свою індивідуальність у сфері особистих схильностей до того чи іншого заняття, спрямованого на задоволення її емоційних чи духовних інтересів.

Термін «повага» є моральною категорією, а отже, не можна примусити за допомогою правових засобів до поведінки, яка свідчить про повагу до праці. Але, в даному випадку, обов'язок кожного з подружжя полягає у тому, щоб, по-перше, не перешкоджати іншому з подружжя у здійсненні ним будь-якої праці, по-друге, не виявляти неприязні до нього через те, що він займається таким видом діяльності, який хоча і не заборонений законодавством, не завдає шкоди оточуючим, але з якихось причин не схвалюється іншим з подружжя (з причин «непрестижності», некваліфікованості, низької прибутковості тощо), а, по-третє, всіляко сприяти здійсненню іншим з подружжя цієї праці.

5. Об'єднуючись шляхом вступу до шлюбу у сім'ю, чоловік та жінка об'єднуються морально та матеріально, вони об'єднують власні інтереси у єдиний інтерес — інтерес сім'ї, який спільно обговорюють, визначають та сприяють його досягненню. Саме тому, що інтерес сім'ї має складатися з інтересів всіх її членів, зокрема чоловіка та дружини, ч. 2 коментованої статті закріплює за дружиною та чоловіком право противитися усуненню їх від вирішення питань життя сім'ї. Усунення когось з подружжя від вирішення питань життя сім'ї означає неврахування інтересів цієї особи і, як наслідок, має викликати певний опір з боку цієї особи.

Праву одного з подружжя противитися усуненню його від вирішення питань життя сім'ї кореспондує відповідно обов'язок іншого з подружжя залучати його до вирішення цих питань, вислухати його. При цьому думка дружини (чоловіка) з тих чи інших питань життя сім'ї має бути по можливості врахована.

Невиконання чоловіком або дружиною вказаного обов'язку може призвести до конфлікту між подружжям, що згодом може тягнути за собою розірвання шлюбу. Але розірвання шлюбу не є санкцією за усунення одного з подружжя від вирішення питань життя сім'ї. Ця міра є можливим варіантом поведінки особи. Отже, вказана норма має, як вже підкреслювалося у літературі, декларативний характер, але покликана стимулювати подружжя до спільного вирішення найважливіших майнових та немайнових питань життя сім'ї.

6. Частина 3 коментованої статті містить правову презумпцію — презумпцію згоди одного з подружжя на вчинення дій стосовно життя сім'ї іншим з подружжя. Правова презумпція — це встановлене в законі припущення про наявність або відсутність обставин, які мають юридичне значення. Обставини, які презумуються (тобто припускаються встановленими), приймаються без доведення, але можуть бути спростовані судом.

Вказана презумпція має велике значення при представництві одним з подружжя інтересів сім'ї перед третіми особами. Вона свідчить про спільність інтересів подружжя, а також спрощує реалізацію чоловіком та дружиною своїх особистих немайнових прав. Так, наприклад, відповідно до ч. 1 ст. 146 ім'я дитини визначається за згодою батьків. При реєстрації дитини, яка народилася у шлюбі, до органів реєстрації актів цивільного стану досить подати заяву тільки одного з подружжя, за вказівкою якого і буде записане ім'я, по батькові та прізвище дитини. При цьому згода на присвоєння вказаного імені дитині іншого з подружжя передбачається.

Проте необхідно мати на увазі й те, що в деяких випадках закон зобов'язує подружжя таке погодження оформити належним чином. Так, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (ч. 3 ст. 65 СК); на вчинення одним із батьків правочинів щодо транспортних засобів та нерухомого майна малолітньої дитини повинна бути письмова нотаріально засвідчена згода другого з батьків (ч. 5 ст. 177 СК); на застосування до дружини допоміжних репродуктивних технологій згода її чоловіка має бути виражена у письмовій формі (ч. 1 ст. 123 СК); на усиновлення дитини одним із подружжя потрібна письмова згода другого з подружжя, засвідчена нотаріально (ч. 1 ст. 22 °CК).

Стаття 55. Обов'язок подружжя турбуватися про сім'ю

1. Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

2. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька.

3. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній.

4. Дружина та чоловік зобов'язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім'ї.

1. Виходячи зі змісту коментованої статті, обов'язок дружини та чоловіка турбуватися про сім'ю має як моральний, так і матеріальний характер. Так, норми частин 1, 2 та 3 є моральними нормами, і в разі їх невиконання не настає ніяких санкцій. Отже, зрозумілим є те, що примусити когось любити та поважати не можна ні за допомогою переконання, ні за допомогою примусу. Норма, яка міститься у ч. 4 вказаної статті, містить вказівку на обов'язок дружини та чоловіка матеріального характеру, який забезпечується низкою санкцій, що передбачені Сімейним та Цивільним кодексами України.

2. Перелічені у коментованій статті обов'язки немайнового характеру покликані створити необхідне середовище для нормальної життєдіяльності всіх членів сім'ї як всередині її, так і за її межами. Виконання вказаних обов'язків має на меті піклування про добробут та благополуччя сім'ї, створення в ній такої затишної атмосфери, яка б сприяла всебічному розвитку індивідуальності кожного з її членів, повазі їх один до одного, взаємній любові та взаєморозумінню. 1 прикладом такого ставлення один до одного мають стати саме чоловік та дружина як першооснова сім'ї.

3. Відповідальність подружжя один перед одним за власну поведінку та перед іншими членами сім'ї має моральний характер. Юридична відповідальність настає тільки в тому разі, коли поведінка чоловіка чи (або) дружини стає протиправною. Неповага одним з подружжя до іншого, його негідна поведінка, зловживання своїми правами, зневага інтересів сім'ї, а також зневага або перешкоджання іншому з подружжя здійснювати свої особисті права може слугувати причиною для розірвання шлюбу.

4. Частина 4 коментованої статті закріплює юридичний обов'язок дружини та чоловіка дбати про матеріальне забезпечення сім'ї. Вказаний обов'язок чоловіка та дружини можна віднести до особистих немайнових обов'язків, пов'язаних з майновими, оскільки з одного боку він має моральний характер, тому що однією з підстав його виникнення є шлюб, який ґрунтується на взаємній любові чоловіка та жінки і повазі один до одного, тобто вони мають моральний обов'язок підтримувати матеріально своїх близьких людей; з іншого боку — забезпечення сім'ї здійснюється шляхом внесення до сімейного бюджету певного майна: речей, грошей, майнових прав тощо.

Вказаний обов'язок є втіленням у подружніх відносинах принципу максимально можливого урахування інтересів дітей та непрацездатних членів сім'ї, який закріплено у ч. 8 ст. 7 СК України. Вказаний обов'язок знаходить також свій вираз у аліментних відносинах подружжя, батьків та дітей.

5. Виконання чоловіком та дружиною обов'язку дбати про матеріальне забезпечення сім'ї забезпечується низкою як сімейно-правових, так і цивільно-правових санкцій. Так, якщо один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї при вирішенні спору про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, частка його може бути зменшена відповідно до ст. 36 ЦК України, якщо особа ставить свою сім'ю у скрутне матеріальне становище внаслідок зловживання спиртними напоями, наркотичними засобами, токсичними речовинами тощо, цивільна дієздатність такої особи може бути обмежена у судовому порядку.

Вказаний обов'язок також може бути здійснений у примусовому порядку в тому разі, якщо один з подружжя має підстави для надання йому іншим з подружжя утримання (глава 9 СК), а також у разі невиконання батьками свого аліментного обов'язку щодо дітей (глава 15 СК) або повнолітніх дочки, сина (глава 16 СК).

Стаття 56. Право дружини та чоловіка на свободу та особисту недоторканість

1. Дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання.

2. Дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин.

3. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

4. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

1. Право на свободу та особисту недоторканість є одним з природних прав людини, яким вона наділена від народження. Закріплення у коментованій статті права дружини та чоловіка на свободу та особисту недоторканість відповідає міжнародним стандартам охорони прав людини та громадянина — вимогам Загальної декларації прав людини (ст. 3), нормам Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (ст. 9). Аналогічна норма міститься і у ст. 29 Конституції України, а також у статтях 288 та 289 ЦК України.

У ЦК України права на свободу та особисту недоторканість віднесені до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи. Закріплені ЦК України особисті немайнові права фізичних осіб охороняються нормами цивільного права та можуть бути захищені способами, встановленими главою З ЦК України, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це Порушення. Норми ЦК України можуть застосовуватися також і при захисті сімейних прав та інтересів, якщо ці відносини не врегульовані СК України, і якщо це не суперечить суті сімейних відносин (див. коментар ст. 8 СК).

Слід зазначити, що ЦК України регулює відносини між фізичними особами незалежно від їх сімейного стану, а СК України регулює особисті немайнові та майнові відносини між чітко визначеним колом осіб (див. коментар до ст. 2). З огляду на це особисті немайнові права подружжя, які охороняються СК України, набувають відносного характеру, оскільки праву дружини (чоловіка) на певну поведінку кореспондує обов'язок чоловіка (дружини), як правило, утримуватися від поведінки, яка сприятиме порушенню особистого немайнового права іншого з подружжя. Саме своїм відносним характером і відрізняються особисті немайнові права жінки та чоловіка, які закріплені у СК України, від особистих немайнових прав, які закріплені у ЦК України і мають абсолютний характер.

3. Коментована стаття фактично закріплює два самостійних права дружини та чоловіка — право на свободу та право на особисту недоторканість.

4. У цивільно-правовій літературі термін «свобода» розуміється у наступних аспектах: «а) свобода як стан суспільства, стан демократії у державі; б) свобода як суб'єктивна можливість певної поведінки у визначених законом сферах; в) свобода як конкретна можливість людини діяти за власним побажанням й інтересами, враховуючи права інших осіб та інтереси суспільства, і фізична безпека людини». Саме у останньому аспекті термін «свобода» застосовується у Сімейному кодексі України.

Специфіка статусу носіїв права на свободу та особисту недоторканість обумовлює і специфіку змісту вказаних прав, яка відобразилася у коментованій статті. До змісту права на свободу подружжя у коментованій статті входять:

• право на вільний вибір свого місця проживання;

• право вживати заходів щодо підтримання шлюбних відносин;

• право припинити шлюбні відносини.

Але не слід вважати, що вказаними правами і має обмежуватися право жінки та чоловіка на свободу. По-перше, виходячи з принципу регулювання сімейних відносин лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства (ч. 3 ст. 7 СК), у вказаній статті врегульовані саме ті відносини, які законодавець вважає за необхідне врегулювати нормами саме Сімейного кодексу України і які є важливими з точки зору захисту інтересів їх учасників. По-друге, інші аспекти права подружжя на свободу одержали своє регулювання у нормах інших нормативних актів і поширюються на всіх громадян України, а також всіх інших осіб, які на законних підставах перебувають на території України, незалежно від їх сімейного стану.

4. Право дружини та чоловіка на вільний вибір місця проживання є одним з прав, яке передбачене Загальною декларацію прав людини (ст. 13) та Міжнародним пактом про громадянські і політичні права (ст. 12). Право кожної особи на вільний вибір свого місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року вільний вибір місця проживання — це право громадянина України на вибір адміністративно-територіальної одиниці, на території якої він хоче проживати.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» розрізняє два поняття, які визначають місцезнаходження фізичної особи в залежності від тривалості перебування фізичної особи на території адміністративно-територіальної одиниці. Фізична особа, відповідно до ст. 3 вказаного Закону, має право визначати як своє місце проживання, так і місце перебування.

Місце проживання — це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік, є її місцем перебування.

Громадянин України зобов'язаний зареєструвати місце проживання або місце перебування (ст. ст. 6, 8 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»), але відповідно до ст. 1 вказаного Закону реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

5. Право дружини та чоловіка на вільний вибір місця проживання не обмежується тільки територією України. Кожен з подружжя має право виїхати з України та в'їхати в Україну. В разі виїзду громадян України за її межі за ними зберігаються на її території майно, кошти, цінні папери та інші цінності, що належать їм на праві приватної власності. Будь-яке обмеження їх громадянських, політичних, соціальних, економічних та інших прав не допускається (ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року).

6. За звичайних умов сімейного життя подружжя проживає разом. Спільне проживання створює необхідні передумови для розвитку сім'ї та здійснення її функцій щодо народження та виховання дітей, ведення спільного господарства, вирішення немайнових та майнових питань життя сім'ї. Встановлюючи право жінки та чоловіка на вибір місця проживання, законодавець заперечує будь-яку можливість примушування подружжя до спільного проживання і підкреслює, що шлюб не звужує особистих прав громадян1. Не може бути такого шлюбу, коли подружжя з самого початку має намір жити окремо і свій намір втілює у життя. Такий стан свідчить про фіктивність шлюбу (див. коментар до ст. 40) або є підставою для розірвання шлюбу. В обох з цих випадків для дружини та чоловіка припиняються їх права та обов'язки як членів однієї сім'ї.

7. У окремих випадках чоловік та жінка можуть проживати окремо з поважних причин, перелік яких вказаний у ч. 2 ст. 3 СК. До них зокрема належать навчання, робота, лікування, необхідність догляду за батьками або дітьми. Вказаний перелік не є вичерпним, і у кожному конкретному випадку суд має право визнати або не визнати конкретну причину роздільного проживання подружжя як поважну чи ні. Отже, відповідно до ст. 3 СК України подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік з поважних причин не проживають спільно.

8. Питання визначення місця проживання має вирішуватися подружжям спільно, на засадах рівності (див. коментар до ст. 54 СК). Орган опіки та піклування відповідно до ст. 17 СК України може надати допомогу подружжю або одному з них у здійсненні ними свого права на вибір місця проживання. Проте відсутність згоди між подружжям у зазначеному питанні не тягне ніяких правових наслідків.

9. Чоловік та жінка не зобов'язані спільно проживати і не зобов'язані слідувати один за одним при зміні місця проживання. Право кожного з подружжя на вибір місця проживання відповідає обов'язку іншого не чинити перешкод йому у здійсненні цього права. Заперечення іншого з подружжя не мають правового значення1.

10. Законодавство у ряді випадків передбачає певні стимулюючі умови для спільного проживання подружжя. Так, працівникам при переведенні їх на іншу роботу, коли це пов'язано з переїздом в іншу місцевість, виплачуються вартість проїзду працівника, витрати по перевезенню майна, одноразова допомога на самого працівника і на кожного члена сім'ї, який переїжджає (ст. 120 КЗпП України). Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, в тому числі й інший з подружжя, мають право на користування цим житлом (ст. 405 ЦК України). Наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, при цьому вселений інший з подружжя набуває рівного з наймачем права користування приміщенням (ст. 161 ЖК України).

11. Оскільки особисті немайнові права жінки та чоловіка мають відносний характер, то порушення їх може здійснюватись тільки другим з подружжя. Втім, з огляду на складну правову природу цих прав, не завжди праву одного з подружжя кореспондує обов'язок іншого. Так, праву вживати заходів щодо підтримання шлюбних відносин одного з подружжя відповідає право іншого з подружжя припинити шлюбні відносини. При цьому обов'язок кожного з подружжя полягає не в тому, щоб не заважати іншому здійснювати вказані права, а в тому, щоб поведінка кожного з них не виходила за межі здійснення ними цих прав.

12. У коментованій статті поняття «шлюбні відносини» не є тотожним поняттю «шлюбні правовідносини». Шлюб, а отже шлюбні правовідносини, можуть тривати, а реальні шлюбні відносини можуть припинитися за волею подружжя, за волею одного з них або всупереч їх волі (наприклад, у зв'язку з позбавленням волі одного з них). Дружина, чоловік можуть відмовитися від шлюбних відносин (зокрема статевих), припинити спільне ведення господарства, поділити житло тощо. В даному випадку шлюбні відносини розуміються у широкому сенсі, не тільки як правові відносини, але й як біологічні, моральні відносини. Отже, і підтримувати шлюбні відносини чоловік та жінка мають змогу як способами, які не врегульовані нормами права (дарувати подарунки, вести домашнє господарство тощо), так і тими способами, які безпосередньо встановлені у законі і покликані зміцнити сімейні відносини. До таких засобів зокрема можна віднести встановлення режиму роздільного проживання подружжя замість розірвання шлюбу (ст. ст. 119, 12 °CК України).

13. Коментована стаття передбачає межі здійснення жінкою, чоловіком свого права на підтримання шлюбних відносин. Заходи щодо підтримання шлюбних відносин мають відповідати, по-перше, нормам чинного законодавства, а по-друге, моральним засадам суспільства. При цьому під нормами чинного законодавства розуміються як норми СК України, так і норми інших нормативно-правових актів. Зокрема ст. 13 ЦК України встановлює, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчинюються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При цьому дружина, чоловік, здійснюючи своє право на збереження шлюбних відносин, зобов'язані не порушувати як прав та інтересів іншого з подружжя, так і їх дітей, а також інших членів сім'ї.

У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог чинного законодавства суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. З точки зору сімейного законодавства санкцією за вихід за межі здійснення своїх сімейних прав жінкою або чоловіком може бути припинення шлюбу. Так, в разі вчинення протиправних дій одним із подружжя щодо іншого або дитини СК надає право на пред'явлення позову про розірвання шлюбу жінці та чоловікові протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини (ст. 11 °CК). Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ст. 112 СК).

14. Чинне законодавство не містить переліку тих життєвих обставин, які можуть слугувати безспірними підставами для розірвання шлюбу. Це обумовлене визнанням законодавцем за кожним подружжям права самостійно вирішувати питання продовжувати шлюбні відносини чи ні. Виключення складають норми ч. 2 ст. 49 та ч. 2 ст. 5 °CК України про те, що небажання чоловіка мати дитину або нездатність його до зачаття дитини може бути причиною розірвання шлюбу, а також відмова дружини від народження дитини або нездатність її до народження дитини може бути причиною розірвання шлюбу. Всі інші обставини, які можуть призвести до розірвання шлюбу, не підлягають законодавчому закріпленню.

15. Жінка та чоловік мають право припинити шлюбні моральні, біологічні, духовні, а також і юридичні відносини. Чинне законодавство регулює порядок припинення юридичних шлюбних відносин, оскільки «нормы права не могут регулировать биологические брачные отношения и не могут содействовать их поддержанию. Нормы права могут только содействовать развитию и соблюдению требований норм морали в брачных отношениях». Але саме право припинити шлюбні відносини розповсюджується на будь-яку сферу подружнього життя.

Право припинити шлюбні правовідносини хоч і належить до особистих немайнових прав подружжя, але має певну специфіку. По-перше, волевиявлення подружжя або одного з них недостатньо для припинення шлюбних відносин. Необхідно ще й рішення компетентного державного органу про розірвання шлюбу. По-друге, не завжди волевиявлення подружжя чи одного з них є підставою для винесення такого рішення. Суд може відмовити у задоволенні позову. По-третє, волевиявлення подружжя може ставитись під сумнів шляхом вжиття судом заходів щодо примирення учасників спору, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (ст. 111 СК). По-четверте, при розірванні шлюбу мають враховуватись інтереси й інших осіб, насамперед малолітніх дітей і дітей-сиріт (п. 1 ст. 112 СК). По-п'яте, закон передбачає випадки, коли один із подружжя протягом певного проміжку часу взагалі не може здійснити особистого немайнового права на припинення шлюбних відносин. Так, позов про розірвання шлюбу не може бути пред'явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини (п. 2 ст. 11 °CК).

16. Слід зазначити, що подати позов про розірвання шлюбу може особа, яка досягла повноліття, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена. Суд може залучити до участі в справі законного представника особи, цивільна дієздатність якої обмежена (ст. 29 ЦПК України). В інтересах того з подружжя, хто визнаний недієздатним, позов про розірвання шлюбу має право пред'явити його опікун (ч. 5 ст. 11 °CК). Таким чином, можливість здійснення жінкою та чоловіком свого права на припинення шлюбних правовідносин залежить від обсягу цивільної дієздатності кожного з них.

17. Ч. 5 коментованої статті закріплює право жінки та чоловіка на особисту недоторканість. Право на особисту недоторканість входить до групи основних прав людини. Вітчизняна правова система містить широкий спектр правового регулювання відносин щодо здійснення та захисту цього права. Положення національного законодавства узгоджуються з найважливішими засадами, що містяться у міжнародних актах, які декларують загальнолюдські цінності та принципи поваги до прав та свобод людини. До цих міжнародно-правових актів відносять такі документи, як Загальна декларація прав людини 1948 р., Міжнародний пакт про громадянські та політичні права 1966 р., Європейська конвенція про захист прав людини і основних свобод 1950 р., Резолюція Генеральної Асамблеї від 17 грудня 1991 р. «Принципи захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги», Декларація про захист всіх осіб від насильницьких зникнень від 18 грудня 1922 р., Конвенція проти тортур й інших жорстоких, нелюдських та таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання від 26 червня 1987 року.

Так, Загальна декларація прав людини у ст. 12 фіксує неприпустимість свавільного втручання держави та інших громадян у особисте та сімейне життя громадянина, зазначаючи, що кожна людина має право на захист з боку закону від такого втручання або таких посягань. Міжнародний пакт про громадянські та політичні права у ст. 9 встановлює право людини на свободу та особисту недоторканість. Європейська конвенція про захист прав людини і основних свобод встановлює елементи права особи на свободу та особисту недоторканість у ст. ст. 3 та 5. Право бути вільним від тортур і право бути вільним від нелюдського поводження є одними з основних прав людини, тому що вони пов'язані з особистою недоторканістю і людською гідністю індивіда.

В літературі право на особисту недоторканість визначається як право людини самостійно приймати рішення щодо цілісності свого організму при житті або після смерті, захищеність особи від будь-якого не бажаного нею впливу, контакту або посягання, а також право самостійного вирішення питання контактування з оточуючим середовищем. Таким чином, право на особисту недоторканість необхідно розглядати, по-перше, як право на тілесну недоторканість, по-друге, право на статеву недоторканість, та, по-третє, право на психічну недоторканість.

Право на тілесну недоторканість є елементом права на особисту недоторканість і передбачає право на захист від протиправних посягань на тілесну цілісність організму людини та право вільно розпоряджатися своїм тілом, органами, тканинами. Право на статеву недоторканість визнається за людиною незалежно від її віку: особа, яка не досягла статевої зрілості, має право на захист від статевих зносин взагалі; особа, яка не досягла шістнадцятирічного віку, має право на захист від розпусних дій щодо неї; особа, яка досягла статевої зрілості, має право самостійно вирішувати питання свого статевого життя. Право на психічну недоторканість передбачає сукупність правомочностей із забезпечення благополуччя психічного здоров'я людини і можливості особи вимагати компенсації завданої шкоди у разі порушення цього права.

Отже, коментована стаття заперечує можливість порушення особистої недоторканості чоловіка та дружини один одним з метою примушування іншого з подружжя до припинення шлюбних відносин або до їх збереження.

18. Як особливий випадок порушення особистої недоторканості дружини або чоловіка у статті розглядається порушення їх статевої недоторканості шляхом примушування до статевого зв'язку за допомогою психічного чи фізичного насильства. Вказана норма є гарантією попередження насильства у сім'ї, яке на сьогоднішній день, на жаль, набуває все більшого поширення.

Правові і організаційні основи попередження насильства в сім'ї, органи та установи, на які покладається здійснення заходів з попередження насильства в сім'ї, визначає Закон України «Про попередження насильства в сім'ї» від 15 листопада 2001 року. Відповідно до ст. 1 вказаного Закону насильство в сім'ї — це будь-які умисні дії фізичного, сексуального, психологічного чи економічного спрямування одного члена сім'ї по відношенню до іншого члена сім'ї, якщо ці дії порушують конституційні права і свободи члена сім'ї як людини та громадянина і наносять йому моральну шкоду, шкоду його фізичному чи психічному здоров'ю. Воно може бути фізичним, психічним, сексуальним та економічним.

Фізичне насильство — умисне нанесення одним членом сім'ї іншому члену сім'ї побоїв, тілесних ушкоджень, що може призвести або призвело до смерті постраждалого, порушення фізичного чи психічного здоров'я, нанесення шкоди його честі і гідності. Психологічне насильство — насильство, пов'язане з дією одного члена сім'ї на психіку іншого члена сім'ї шляхом словесних образ або погроз, переслідування, залякування, якими навмисно спричиняється емоційна невпевненість, нездатність захистити себе та може завдаватися або завдається шкода психічному здоров'ю. Сексуальне насильство — протиправне посягання одного члена сім'ї на статеву недоторканість іншого члена сім'ї, а також дії сексуального характеру по відношенню до неповнолітнього члена сім'ї. Економічне насильство — умисне позбавлення одним членом сім'ї іншого члена сім'ї житла, їжі, одягу та іншого майна чи коштів, на які постраждалий має передбачене законом право, що може призвести до його смерті, викликати порушення фізичного чи психічного здоров'я. Коментована стаття здебільшого спрямована на попередження фізичного, психічного та сексуального насильства. Проте не можна виключити можливість застосування одним з подружжя щодо іншого і економічного насильства з метою збереження або припинення сімейних відносин.

19. Будь-яке порушення особистого немайнового права жінки та чоловіка на особисту недоторканість є протиправним і забезпечується певними санкціями з боку держави. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про попередження насильства в сім'ї» члени сім'ї, які вчинили насильство в сім'ї, несуть кримінальну, адміністративну чи цивільно-правову відповідальність відповідно до закону.

Сімейно-правовим засобом захисту чоловіка та жінки від насильства є аліментні зобов'язання. Так, право одного з подружжя на утримання після розірвання шлюбу у відповідності з ст. 76 СК України виникає зокрема тоді, коли ця особа стала інвалідом і її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу (наприклад, внаслідок вчинення насилля в сім'ї). Таке ж право виникає у одного з подружжя, якщо у зв'язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім'ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв'язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Таке право триває протягом трьох років з дня розірвання шлюбу. Зокрема таке право може виникати при розірванні шлюбу через причину вчинення другим з подружжя насилля в сім'ї.

20. Цивільно-правовим засобом, який може бути застосованим при вчиненні насилля в сім'ї є зобов'язання з відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Стаття 1195 ЦК України передбачає, що фізична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я іншій фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Це означає, що особа, яка вчинила насилля в сім'ї і цим причинила шкоду здоров'ю іншого члена сім'ї, зобов'язана її відшкодувати. При цьому ступінь родинних чи сімейних зв'язків ролі не грає (чоловік зобов'язаний відшкодувати шкоду дружині (і навпаки чи) дитині, ін.).

Відшкодуванню підлягає: а) реальна шкода, тобто всі ті витрати, які понесла потерпіла особа для відновлення пошкодженого чи порушеного здоров'я. У їх вартість входитиме вартість лікарських засобів, вартість послуг лікарів, доглядальників, витрати на посилене харчування, санаторно-курортне чи інше лікування, виготовлення протезів, додаткових засобів, які необхідні для нормальної життєдіяльності; б) упущена вигода, тобто всі ті доходи, які особа повинна була отримати, але не отримала через заподіяння шкоди її здоров'ю. До упущеної вигоди можуть відноситись неотримана заробітна плата, неотриманий прибуток, якщо особа, здоров'ю якої заподіяли шкоду, здійснювала підприємницьку діяльність.

У випадку заподіяння каліцтва, внаслідок чого потерпіла від насилля особа повністю втратила працездатність, насильник, винний у настанні цих наслідків може бути зобов'язаний довічно надавати матеріальне утримання потерпілій особі.

21. Крім відшкодування матеріальної шкоди, за вчинення насилля в сім'ї винна особа може бути зобов'язана відшкодувати потерпілій особі моральну шкоду. У відповідності з ч. і ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати в: а) фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; б) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; в) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; г) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди.

Отже, дружина (чоловік) у разі застосування до неї насильства має право, по-перше, на відшкодування їй майнової та моральної шкоди, по-друге, на припинення шлюбу, а по-третє, на утримання, відповідно до правил ст. 76 СК. Відповідно, у того з подружжя, який застосував насильство щодо іншого, може виникати обов'язок відшкодовувати заподіяну матеріальну шкоду згідно з цивільним законом (ст. 1195 ЦК України), а також обов'язок утримувати потерпілого за нормами сімейного закону (ст. 76 СК України). В даному випадку питання щодо надання утримання має вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи (див. коментар до ст. ст. 75, 76 СК України).

Глава 7. ПРАВО ОСОБИСТОЇ ПРИВАТНОЇ ВЛАСНОСТІ ДРУЖИНИ ТА ЧОЛОВІКА

Стаття 57. Майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

2. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

3. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.

Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

4. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

5. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням.

6. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

7. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

1. В коментованій статті визначається питання щодо видів роздільного майна подружжя. Реєстрація шлюбу за загальним правилом (якщо інше не встановлено шлюбним договором) є підставою виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно. Разом з тим, незалежно від наявності шлюбу, кожен із подружжя може мати майно, що належить на праві власності йому особисто (роздільне майно).

Щодо визначення права, на якому подружжю належить роздільне майно, в теорії та законодавстві виникають певні труднощі. Не викликає сумнівів, що роздільне майно належить до об'єктів права приватної власності. Однак для того, щоб підкреслити відмінність цього майна від спільного майна подружжя нерідко використовувалися терміни «особиста власність», «роздільна приватна власність подружжя». Новий СК України закріпив поняття «особиста приватна власність подружжя» (гл. 7 СК України). Як перші, так і останній терміни не можна визнати вдалими. Особливе занепокоєння в даному випадку викликає останній, адже саме його закріплено в СК України.

У науці термін «особиста приватна власність» зазнав справедливої критики. Ущербність цього терміну виявляється в різних аспектах. По-перше, як відзначалося в літературі, особиста власність була основною категорією права соціалістичного суспільства. Хочемо ми того чи ні, але в нашій країні термін «особиста власність» завжди буде персоніфікувати певний період історії, що характеризувався всебічним обмеженням прав суб'єктів власності. Професор З.В. Ромовська вважає, що така критика не може сприйматися всерйоз, тому що справа не в термінах, а в тому значенні, який в них вкладає закон. Однак з цим важко погодитися. Основні, базові категорії в праві повинні відрізнятися особливою чіткістю й однозначністю тлумачення. У даному ж випадку терміни мають особливе значення. Немає необхідності нагадувати, що в радянський період особиста власність завжди протиставлялася власності приватній. Ці дві форми власності розглядалися як антагоністичні, протилежні за своєю суттю. Неприйняття приватної власності становило основу соціалістичного вчення про власність, у той час як особиста власність розглядалася як база соціалістичного суспільного ладу. Виключення із правового обороту поняття «особиста власність» та його заміна категорією «приватна власність» стали своєрідною віхою прогресивного розвитку нашої країни. Всі ці етапи добре пам'ятні юристам для того, щоб критикувати ідею реанімації терміну «особиста власність», а тим більше ідею створення такого правового «гібриду» як «особиста приватна власність», що включає два несумісних за своєю правовою природою явища. І який би новий зміст не вкладався в поняття особистої приватної власності СК України, у ньому неминуче будуть проступати риси віджилої правової категорії.

По-друге, закріплюючи особисту приватну власність, СК України суперечить Конституції України, в якій, як відомо, не міститься такого поняття. Відсутнє воно і в ЦК України, що визначає основні положення права власності. Відповідно до закону фізичній особі майно належить на праві приватної власності, яких-небудь виключень стосовно майна подружжя не існує. Стосовно цієї критики З.В. Ромовська зазначила, що введення терміну «особиста» власність не означає створення нової форми власності, і, отже, не тягне виникнення суперечності між СК і Конституцією України. Однак введення в оборот нового поняття порушує питання про правову природу такого явища, як «особиста приватна власність». Так чи інакше доведеться шукати відповідь на питання про співвідношення таких категорій, як «приватна власність» та «особиста приватна власність». Тому такі пояснення вбачаються недостатньо переконливими.

Останнім аргументом З.В. Ромовської є те, що латинське слово «приватум» означає «особистий», «несуспільний». Якщо так, то словосполучення «особиста приватна власність» взагалі позбавлена змісту, оскільки означає «особиста (несуспільна) власність».

Наведене надає підстави вважати, що реанімація віджилого правового поняття «особиста власність» стосовно подружнього майна є абсолютно невиправданою. Більш точною була б назва «Право приватної власності на майно кожного з подружжя» або з урахуванням постійних намагань СК України конкретизувати учасників сімейних відносин — «Право приватної власності на майно дружини та чоловіка». Такі поняття природно б включилися в загальний категоріальний апарат сучасного цивільного права.

В сімейному праві щодо майна подружжя традиційно вживається термін «роздільне майно». Треба зазначити, що в українській мові «роздільний» означає явище, в якому чітко виявляються складові елементи, тобто коли одне відокремлюється від іншого. Такі пов'язані між собою парні поняття, як «спільне майно» та «роздільне майно подружжя» є чітко визначеними та зручними у використанні. На жаль, термін «роздільне майно подружжя» не знайшов свого відображення в СК України, хоча він широко застосовується в літературі та на практиці.

2. Сімейний кодекс визначає певні види роздільного майна подружжя.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК роздільним є майно, яке кожен з подружжя набув до шлюбу. Це правило є традиційним для вітчизняного сімейного законодавства. Реєстрація шлюбу не змінює правового режиму майна, яке було набуте кожним із подружжя раніше. В літературі відзначалося, що «автоматичне поширення режиму спільності на дошлюбне майно одного з подружжя суперечило б правовій природі права власності як абсолютного суб'єктивного права. Без згоди власника дошлюбне майно одного з подружжя не повинно переходити у спільну власність». Майно, яке було набуте кожним із подружжя до шлюбу, зберігає режим роздільності незалежно від тривалості шлюбу, навіть якщо цим майном користувався не лише власник, а й другий з подружжя.

До роздільного належить майно, набуте кожним із подружжя за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування (п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України). Хоча дружина та чоловік мають спільні майнові інтереси і разом укладають різноманітні правочини, кожен з подружжя може виступати самостійним учасником цивільних правовідносин. Зокрема, кожен з них за час шлюбу може отримати у власність майно на підставі договору дарування. В цьому випадку майно є роздільним і належить тому з подружжя, хто виступав в договорі дарування як обдаровуваний. Таке майно слід відрізняти від майна, яке за час шлюбу було подароване подружжю. Таке майно належить чоловікові та дружині на праві спільної власності. Питання про те, кому саме дарувалося майно — подружжю або одному з них, у разі спору вирішується судом, виходячи з усіх обставин справи. Зазвичай суди враховують характер подарованого майна. Якщо майно забезпечує інтереси подружжя (холодильник, меблевий гарнітур тощо), то вважається, що дарування було здійснене на користь подружжя, якщо дарунок мав персональне спрямування, то стороною в договорі дарування вважається лише один з подружжя (комп’ютер, медичне обладнання, спеціальна література тощо).

До роздільного майна подружжя належить також майно, одержане кожним з них у порядку спадкування. Щодо правового режиму такого майна на практиці питань в цілому не виникає. Право на спадкове майно підтверджується свідоцтвом про право на спадщину, яке видається нотаріусом в порядку, передбаченому законом (ст. ст. 1296–1301 ЦК України). Тому кожен з подружжя може довести факт одержання ним майна у спадщину.

3. СК закріплює нове правило, відповідно до якого майно, набуте кожним з подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали кожному з них особисто, є роздільним майном (п. 3 ч. 1 ст. 57 СК). Це правило є цілком справедливим. У випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно не може визнаватися спільним майном подружжя. Професор В.П. Маслов вказував, що в цьому випадку об'єкт роздільної власності подружжя лише перетворюється, змінює свою форму. Проте як кошти, за рахунок яких майно було набуте, так і сама річ мають однаковий правовий режим — режим роздільності.

Це правило стосується як грошей, які були набуті одним із подружжя до шлюбу, так і тих, які були одержані одним із подружжя за час шлюбу (за договором дарування, внаслідок спадкування тощо). Правило залишається єдиним: майно, набуте за роздільні кошти, складає роздільне майно кожного з подружжя.

При з'ясуванні правового режиму такого майна можуть виникати певні складнощі. В Україні діє загальний режим спільності майна подружжя (див. ст. 6 °CК та коментар до неї), згідно з яким майно, набуте за час шлюбу, вважається таким, що належить подружжю. Протилежне має бути доведене особою, яка вважає майно роздільним і таким, що належить їй особисто. У зв'язку з цим речі, набуті за час шлюбу, автоматично підпадають під режим спільного майна подружжя. Під час розгляду судами спорів щодо поділу майна подружжя, суди нерідко вирішують питання щодо визнання роздільним майна, набутого за час шлюбу одним з подружжя на власні кошти. Лише у випадку, коли чоловік/дружина зможуть довести в суді, що гроші, за які була набута річ, належали йому/їй особисто, майно може визнаватися роздільним. У разі спору доведення вказаних обставин буде здійснюватися заінтересованою стороною в суді.

Якщо дружина (чоловік) не заперечують проти того, що майно (в тому числі нерухома річ) було набуте хоча і за час шлюбу, але на власні кошти одного з них, вони можуть визнати цей факт та закріпити його в договорі. Це може бути, наприклад, договір про поділ майна подружжя (ст. 69 СК України) або шлюбний договір (ст. 97 СК України).

4. Згідно із ч. 2 ст. 57 СК України до роздільного майна належать речі індивідуального користування кожного з подружжя. До таких речей можна віднести одяг, аксесуари, косметичні засоби та інші речі, які обслуговують повсякденні потреби кожного з подружжя.

Вперше СК України визначає правовий режим коштовностей, якими користується один з подружжя і які були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 57 СК України коштовності є власністю того з подружжя, хто ними користується. У разі поділу майна ці речі не враховуються і поділу не підлягають.

Це дуже важливий момент, оскільки правило, закріплене в коментованій статті, є прямо протилежним тому, що існувало раніше. Свого часу в ч. 2 ст. 24 КпШС України 1969 р. зазначалося, що правило про роздільність речей індивідуального користування не поширюється на цінності й предмети розкоші, навіть якщо ними користувався лише один з подружжя. Це правило вперше було сформульоване Цивільною колегією Верховного суду РСФСР. У визначенні від 4 серпня 1928 р. Колегія вказала, що предмети розкоші, нажиті при спільному житті, хоча б і перебували в індивідуальному користуванні одного з подружжя, належать до спільного майна чоловіка та дружини. Новий СК України кардинально змінив підхід до визначення правового режиму коштовностей.

Законодавство не містить спеціального переліку предметів, які можуть належати до категорії «коштовності». Можна відзначити, що у свій час такий перелік існував. Він був затверджений Наркомфіном РСФСР в 1929 р. Однак своє значення він втратив багато років тому й сьогодні може бути цікавий лише в історичному плані. Сучасна судова практика до коштовностей відносить прикраси з дорогоцінних металів, антикварні та унікальні речі, якими користується один із подружжя. Термін «коштовності» є оціночною категорією і повинен визначатися судом при розгляді конкретної справи.

5. Протягом тривалого часу в теорії та практиці виникало питання щодо правового режиму премій та нагород, які були одержані одним з подружжя за час шлюбу. Важливо відзначити, що мова йде не про звичайні премії, які нараховуються працівникові за місцем його праці (наприклад, премії до певного свята або професійного дня працівника), а такі, що надаються за особисті заслуги людини і відзначають її внесок у розвиток науки, культури, мистецтва, спорту.

Спори стосовно саме цих премій та нагород точилися з ряду причин. З одного боку, такі премії та нагороди віддзеркалюють особисті здібності одного з подружжя і є результатом його творчої праці. З іншого — за час роботи така особа отримує підтримку та допомогу іншого з подружжя, який повністю або частково бере на себе турботи про сім'ю. Треба враховувати й інші міркування. Творча праця, яка завершилася отриманням певної нагороди, могла здійснюватися протягом тривалого часу, коли один з подружжя не робив внесків до сімейного бюджету й тягар утримання сім'ї перекладався на другого з подружжя.

Новий СК України вперше чітко вирішує цю проблему. Відповідно до ч. 3 коментованої статті премії та нагороди, які один з подружжя одержав за свої особисті заслуги, належатимуть йому на праві приватної власності. Якщо відносно цього майна виникає спір і буде встановлено, що другий з подружжя своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню, суд може визнати за ним право на частку цієї премії або нагороди. Розмір частки буде визначатися судом залежно від усіх обставин справи.

6. У судовій практиці іноді виникало питання щодо правового режиму майна, одержаного одним із подружжя як відшкодування шкоди, завданої належному йому майну. Наприклад, коли майно одного з подружжя було знищене (пошкоджене) і йому призначалася певна сума для відшкодування завданих збитків. Питання поставало у зв'язку з тим, що отримання таких коштів відбувалося за час шлюбу і тому формально могло бути віднесене до спільного майна подружжя. СК України закріплює режим роздільності щодо такого майна. Цей підхід убачається цілком правильним. Якщо пошкоджене або знищене було майно, що належало лише одному з подружжя, то і кошти, які спрямовані на відновлення цього майна або відшкодування його вартості, також мають бути віднесені до роздільного майна подружжя. Кошти, отримані для відновлення пошкодженої речі або відшкодування завданих збитків, сприяють поверненню подружжя-власника в той стан, в якому він перебував до порушення його майнових прав.

7. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування завданої їй моральної шкоди. Ця шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, які особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї або інших членів сім'ї та родичів або у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у зв'язку з приниженням її честі, гідності та ділової репутації. Законодавство встановлює можливість відшкодування моральної шкоди грішми, іншим майном або в іншій спосіб. У зв'язку з тим, що моральна шкода була завдана певній особі і ця особа перетерпіла фізичні або душевні страждання, саме вона має право на відповідну компенсацію. Це правило не має виключень, тому, якщо моральна шкода була завдана одному з подружжя, другий з подружжя не набуває права власності щодо майна, яке було надано потерпілому у зв'язку з компенсацією моральної шкоди. Таке майно належить до роздільного майна подружжя (ч. 4 ст. 57 СК України).

8. В новому СК України вперше визначається правовий режим страхових сум, одержаних одним з подружжя за час шлюбу. В даному випадку мова йде про особисте страхування одного з подружжя. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 980 ЦК України предметом договору особистого страхування можуть бути майнові інтереси, які пов'язані з життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням особи.

Ця норма зазнала змін. їх було внесено Законом України від 22.12.2006 р. № 524-У «Про внесення змін до Сімейного та Цивільного кодексів України». Відповідно до ч. 5 коментованої статті власністю дружини або чоловіка є страхові суми, одержані кожним з них за обов'язковим або добровільним страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Треба сказати, що тлумачення оновленої ч. 5 коментованої статті викликає певні складнощі.

З деякими припущеннями можна зробити наступні висновки. В попередній редакції ч. 5 ст. 57 СК України будь-які страхові суми було віднесено до роздільного майна подружжя. Нова редакція встановлює нове правило. Сьогодні виокремлюються два правових режими страхових сум залежно від того, одержані вони одним з подружжя за обов'язковим особистим страхуванням чи за добровільним особистим страхуванням.

Правовий режим страхових сум першого виду не змінився. Страхові суми, одержані за обов'язковим особистим страхуванням, належать до роздільного майна подружжя. У свою чергу суми другого типу можуть мати різний правовий режим залежно від джерела виникнення цих сум. У зв'язку з цим страхові суми, одержані одним із подружжя за добровільним особистим страхуванням, можуть належати: а) одному з подружжя — страхувальникові, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були приватною власністю страхувальника (роздільне майно подружжя); б) подружжю, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були спільною власністю подружжя (спільне майно подружжя).

Таким чином, правовий режим страхових сум залежить від того, спільне чи роздільне майно було витрачено подружжям при сплаті страхових внесків у випадку добровільного страхування одного з них. Залежно від цього страхові суми можуть належати як до спільного, так і до роздільного майна подружжя. Цей режим визначає й інші правові наслідки. Так, якщо один з подружжя внаслідок настання страхового випадку помре, то страхові суми будуть входити до спадкової маси: а) повністю, якщо страхові суми були одержані одним із подружжя за обов'язковим особистим страхуванням або якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були приватною власністю страхувальника; б) в частці, що належить тому з подружжя, котрий помер, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були спільною власністю подружжя.

Треба відзначити ще один момент. У ч. 5 ст. 57 СК України визначається правовий режим страхових сум, які сплачуються лише при особистому страхуванні. В даному випадку мова не йде про інші види страхування, зокрема, майнове страхування та страхування відповідальності.

9. За загальним правилом майно, набуте подружжям за час шлюбу, є спільним майном (ч. 1 ст. 6 °CК). Утім, із цього правила є певне виключення. Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК, якщо шлюб не розірвано, але чоловік та дружина проживають окремо у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, то майно, набуте сторонами за цей період може бути за рішенням суду визнане роздільним. Це пов'язано з тим, що для сімейних відносин важливе значення має не лише формально зареєстрований шлюб, а й дійсні стосунки чоловіка та дружини. Якщо ж цього немає і сторони фактично не складають однієї сім'ї, то на такі відносини не може поширюватися режим спільності майна подружжя. У разі спору заінтересована особа повинна довести в суді факт окремого проживання подружжя у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

В сучасних умовах таке питання може бути вирішене подружжям за взаємною згодою. Сторони вправі укласти договір про поділ спільного майна, вказавши при цьому, що та чи інша річ була набута чоловіком (дружиною) під час окремого проживання сторін, тобто фактично на власні кошти. Така річ (речі) за домовленістю подружжя може бути визнана такою, що належить на праві власності чоловікові або дружині. При цьому її вартість не буде враховуватися при поділі спільного майна подружжя.

10. СК України вперше встановлює режим майна, яке в сімейно-правовій літературі іноді називають «змішаним майном» (ч. 7 ст. 57 СК). Мова йде про випадки, коли в придбання майна вкладені окрім спільних також роздільні кошти подружжя. Необхідність врахування вкладень дружини або чоловіка в спільне подружнє майно була підкреслена В.П. Масловим, який зазначав, що деякі речі можуть бути лише в частині своєї вартості включені в спільну власність. Це можливо, зокрема, якщо в придбання спільної речі чоловік та дружина вкладали не лише майно, нажите в період шлюбу, а й отримане кожним з них окремо (у порядку дарування, спадкування тощо).

До цього часу це питання в законодавчому порядку не вирішувалося, хоча воно нерідко виникало в судовій практиці. СК України закріплює складну юридичну структуру «змішаного майна». У частці, яка відповідає внеску одного з подружжя, майно належить йому на праві приватної власності, в іншій частці — майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності (ч. 7 ст. 57 СК України). Таке вирішення проблеми в літературі піддавалося критиці. Так, Ю.С. Червоний зазначає, що, якщо майно належить особам на праві спільної сумісної власності, то частки учасників взагалі не визначаються, оскільки таке право є без частковим. Якщо ж майно належить сторонам на праві спільної часткової власності, то кожній стороні належить право на частку у праві власності щодо усього майна. Таким чином, частка у майні, що дорівнює розміру його внеску, не може бути об'єктом права приватної власності одного з подружжя.

Раціональне зерно у наведених міркуваннях, без сумніву, існує. В теоретичному плані положення ч. 7 ст. 57 СК важко визнати бездоганними. Одночасне існування щодо одного предмета: а) права приватної власності одного з подружжя (щодо однієї частки в праві на річ); б) права спільної часткової власності дружини та чоловіка (щодо іншої частки в праві на цю ж річ) суперечить загальному розумінню сутності спільної власності. Тому більш простою може бути інша відповідь на запит практики. Так, ч. 7 коментованої статті могла б мати наступний вигляд: якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то у разі поділу майна частка у праві спільної часткової власності одного з подружжя збільшується відповідно до розміру внеску, зробленого за рахунок його роздільного майна. Це надавало б суду при вирішенні спору можливість врахувати часткове збільшення спільного майна подружжя за рахунок роздільного майна одного з них, не порушуючи загальної теоретичної концепції права спільної власності.

З аналізу чинного СК України можна дійти висновку, що виникнення «змішаного майна» подружжя можливе двома шляхами: а) за договором подружжя; б) за рішенням суду. Не викликає сумнівів, що найбільш оптимальним є добровільне врегулювання майнових відносин подружжя. Сторони можуть укласти договір, в якому вони визнають факт внесення в придбання майна окрім спільних коштів подружжя коштів одного з них або кожного з них. Хоча такий різновид договорів і не передбачений безпосередньо в законі, немає підстав для сумнівів щодо можливості їх укладення за ініціативою подружжя. У разі виникнення спору заінтересована сторона буде доводити факт внесення до спільного майна тих майнових «елементів», які належать на праві приватної власності їй особисто.

11. В новому СК України, на жаль, не визначається правовий режим приватизованого майна подружжя. В першу чергу мова йде про квартири та інші житлові приміщення, які були приватизовані подружжям або одним з них за час шлюбу. Такі об'єкти мають не лише значну майнову цінність, а й відіграють роль місця проживання подружжя або сім'ї в цілому.

Питання щодо належності приватизованого майна до спільного або роздільного майна подружжя не має однозначного вирішення ні в теоретичному, ні в практичному плані. Деякі фахівці вважають приватизоване майно спільним майном подружжя, інші відносять його до роздільного майна подружжя. Виходячи з аналізу чинного законодавства, можна припустити, що рішення може мати подвійний характер, тобто приватизоване майно може належати як до спільного, так і до роздільного майна подружжя залежно від того, як воно було приватизоване.

Для вирішення цього питання необхідно визначитися щодо суті приватизаційного процесу в цілому. Приватизація — це процес зміни власника шляхом передачі об'єктів державної власності в приватну власність. В процесі приватизації правовідносини виникають між державою Україною та її громадянами, котрі в силу закону мають право на одержання у власність частки державного майна. Із закону випливає, що право на приватизацію певного житлового приміщення мають: громадяни України (1), які на час приватизації проживали в певному житловому приміщенні (наймач, особи, які постійно проживали разом з наймачем, або особи, за якими зберігається право на житло) (2), які висловили своє бажання на приватизацію житла (3) (ст. ст. 1, 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Якщо чоловік та дружина — громадяни України, проживали разом в квартирі або мали право на це житло і разом висловили свою волю на приватизацію житла, то приватизована квартира переходить в їх спільну власність (див. п. 5 коментарю до ст. 61 СК України).

Невідповідність хоча б одній з вказаних умов створить неможливість виникнення спільної власності подружжя на приватизовану квартиру. Іншими словами, квартира не може стати об'єктом права спільної власності подружжя, якщо один з подружжя:

• не є громадянином України;

• постійно не проживав в квартирі, яка приватизується, на момент приватизації, і за ним не зберігається право на житло;

• не висловив свого бажання на приватизацію квартири.

В преамбулі Закону сказано, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Звертає на себе увагу те, що в Законі використовується виключно поняття «громадянин», а не «фізична особа». Таким чином, іноземці не можуть розраховувати на отримання частки державного житлового фонду. Якщо, наприклад, подружжя постійно проживає в квартирі, яка належить до державного житлового фонду, але один з них є іноземцем, він не може претендувати на отримання права на приватизацію. Це свідчить про те, що при приватизації виникають відносини «громадянин — держава Україна», а не «чоловік — дружина».

Право на приватизацію мають особи, які постійно проживали в квартирі або за якими (при їх відсутності) збереглося право на житло. Дружина та чоловік можуть не проживати в одному житловому приміщенні. Якщо, наприклад, один з подружжя постійно проживає в квартирі «А», а другий — в квартирі «Б», то кожен з них як громадянин України має право на приватизацію відповідного житла. В порядку, передбаченому законом, кожен з подружжя в процесі приватизації може набути право власності відповідно на квартиру «А» та «Б». Якщо один з подружжя був наймачем (постійно проживав з наймачем або зберіг право на житло), а другий з подружжя постійно не проживав в певному житловому приміщенні і за ним не зберігалося право на житло, він не набуває право на приватизацію цієї квартири, незважаючи на те, що він перебуває у шлюбі.

Приватизація житла — це право, а не обов'язок громадян України. Закон не виключає можливості, що особа, яка мешкає у певному приміщенні, не висловить свого бажання на приватизацію житла. Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» за громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму. Кожен з подружжя — це самостійна особа з власними бажаннями і уявленнями про свою вигоду. Тому не можна виключити можливість того, що один з подружжя висловить бажання приватизувати квартиру, в якій він мешкає, а іншій — ні. Якщо подружжя проживає в різних місцях, то питань не виникає. Більш складною є ситуація, коли сторони проживають разом, однак один з подружжя не бажає приватизовувати житло. Можливий вихід міститься в ст. 2 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду». Тут, зокрема, сказано, що до об'єктів приватизації належать не тільки квартири багатоквартирних будинків, а й окремі кімнати у квартирах, які використовуються громадянами на умовах найму. Тому теоретично можна припустити, що один з подружжя приватизує окрему кімнату, а інший буде проживати в іншій кімнаті на умовах договору найму.

Про те, що приватизована кожним з подружжя квартира є об'єктом права власності кожного з подружжя (роздільне майно), свідчить і факт, на який звертають увагу нотаріуси. У випадку смерті громадянина, який мав у власності 1/2 частину приватизованої квартири (або акції, отримані шляхом приватизації чи приватизовану земельну ділянку) нотаріуси не видають його дружині/чоловікові свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. В даному випадку особа отримує свідоцтво про право на спадщину відносно 1/2 частини квартири, усіх акцій або всю приватизовану земельну ділянку, яка належала померлому. В цьому випадку зрозуміло, що це власність громадянина, а не спільна сумісна власність подружжя.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що квартира, яка була приватизована одним з подружжя, якщо другий з подружжя не мав права на приватизацію або не захотів його реалізувати, належить до роздільного майна подружжя і є об'єктом права приватної власності лише цієї особи. При приватизації житла одним з подружжя другий з подружжя не набуває автоматично прав щодо цього майна з усіма відповідними наслідками.

12. Приватизація земельних ділянок — це різновид приватизації, який означає перехід земельних ділянок із державної власності у власність окремих громадян України. Згідно із ст. 116 Земельного кодексу України кожен громадянин має право скористатися своїм особистим правом на безоплатне отримання земельних ділянок у власність. Цим правом може скористатися як чоловік, так і дружина, приватизувавши (кожен з них окремо) земельні ділянки різного цільового призначення (ст. ст. 116, 121 ЗК України). Такі ділянки належатимуть кожному з подружжя окремо і кожен з них може самостійно визначати порядок користування належною йому земельною ділянкою. Подружжя може також приватизувати земельну ділянку разом, реалізувавши право кожного з них на отримання частки державного земельного фонду у спільну власність (див. п. 5 коментаря до ст. 61 СК України).

Стаття 58. Право на плоди та доходи від речей, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка

1. Якщо річ, що належить одному з подружжя, плодоносить, дає приплід або дохід (дивіденди), він є власником цих плодів, приплоду або доходу (дивідендів).

1. В коментованій статті визначається правовий режим таких об'єктів права власності подружжя, як плоди, приплід та дохід (дивіденди). В СК України використовуються такі поняття як «плоди», «приплід», «дохід (дивіденди)», хоча вони не збігаються з термінами, що закріплені в ЦК України. Зокрема, в ст. 189 ЦК України вказано, що продукцією, плодами та доходами є все те, що виробляється, добувається, одержується з речі або приноситься річчю. Не зовсім зрозумілим є застосування в СК України власного термінологічного підходу. Крім того, ст. 58 СК України не співпадає також із ч. 2 ст. 62 СК України, в якій використовується такий термінологічний рядок, як «дохід (приплід, дивіденди)».

В цивільному праві під «плодами» розуміється результат природного розвитку речей. На цій підставі до плодів відносять врожай та приплід тварин або птиць. Таким чином, приплід є різновидом плодів. Під «доходом (дивідендами)» розуміється економічний приріст майна, тому інколи доходи іменують «цивільними плодами». Це можуть бути дивіденди від акцій та інших цінних паперів, суми орендної плати, відсотки за користування грошовими коштами тощо. Продукція — це технічний приріст майна, результат виробничої діяльності людини.

2. В коментованій статті вказано, що, якщо річ, яка плодоносить, дає приплід або дохід (дивіденди), належить на праві власності одному з подружжя, то йому належать і отримані від цієї речі плоди, приплід та дохід (дивіденди). Таким чином закон відносить ці об'єкти до роздільного майна подружжя. Аналогічним буде режим майна, набутого одним з подружжя за рахунок отриманого від роздільного майна доходу (дивіденди). Якщо, наприклад, один з подружжя отримує дивіденди від належних йому акцій і за ці гроші набуває певне рухоме або нерухоме майно, то правовий режим такого майна збігається з режимом самого доходу (дивідендів), тобто набуте майно також належить до роздільного майна подружжя.

3. Звертає на себе увагу та обставина, що Цивільний кодекс допускає зміну режиму роздільності продукції, плодів та доходів. Зокрема в ч. 2 ст. 189 ЦК України сказано, що продукція, плоди та доходи належать власникові речі, якщо інше не встановлено договором або законом. У свою чергу СК такого застереження не містить, що свідчить про імперативний характер закріпленого в коментованій статті припису. Таке законодавче рішення вбачається уразливим. Проблема може виникнути у тому випадку, коли один із подружжя одержує заробітну плату (пенсію, стипендію), що автоматично потрапляє до спільної власності подружжя (ч. 2 ст. 61 СК), у той час як дохід другого з подружжя формується за рахунок плодів та доходів (дивідендів), які зберігають режим роздільності і належать лише власникові речі. В літературі прогнозувалася ситуація. Наприклад, основним прибутком чоловіка є доходи від належного йому майна (акцій). Дружина, яка не працює і не має такої можливості у зв'язку з опікою над дітьми, може опинитися у тяжкому матеріальному стані. Вона навіть не може претендувати на визнання за нею частки на дохід від майна її чоловіка. За таких обставин майнове становище дружини може бути вкрай обтяжливим.

Усе це приводить до висновку, що ст. 58 СК України потребує змін. Закон має містити більш гнучке правило, яке б надавало суду можливість при виникненні спору захистити майнові інтереси другого з подружжя і визнати за ним право на частку від плодів або доходів (дивідендів) від майна другого з подружжя. Такий підхід буде відповідати і тому, що встановлений в цивільному законі.

4. На відміну від ч. 2 ст. 189 ЦК України сімейне законодавство безпосередньо не передбачає можливості зміни режиму роздільності плодів та доходів (дивідендів) за договором подружжя. Проте в ч. 5 ст. 97 СК України вказано, що сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства. З урахуванням цього можна припустити, що за договором сторін плоди, доходи (дивіденди) від речей одного (кожного) з них можуть належати подружжю на праві спільної сумісної або спільної часткової власності. Однак для уникнення непорозумінь можливість зміни правового режиму плодів та доходів договором сторін має бути закріплена в коментованій статті шляхом надання їй диспозитивного характеру.

Стаття 59. Здійснення дружиною, чоловіком права особистої приватної власності

1. Той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей.

2. При розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов'язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім'ї, які відповідно до закону мають право користування ним.

1. В ч. 1 ст. 319 ЦК України закріплено загальне правило: власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В ст. 59 СК України визначається порядок здійснення подружжям права власності на роздільне майно. Той з подружжя, хто є власником майна, здійснює різноманітні фактичні та юридичні дії щодо нього: управляє майном у цілому; набуває плоди та доходи (дивіденди); несе тягар утримання майна, ризик його випадкового знищення та випадкового пошкодження тощо.

В коментованій статті визначаються особливості: а) володіння та користування роздільним майном (ч. 1 ст. 59 СК); б) розпорядження роздільним майном подружжя (ч. 2 ст. 59 СК). В цивільному праві володіння визначається як належна власникові та юридично забезпечена правомочність панування особи над майном. Володіння майном надає власникові можливість вважати його своїм, незалежно від місця розташування такого майна та можливості фізичної досяжності власника до нього. Користування — це юридично забезпечена правомочність власника здобувати з речі її корисні властивості, використовувати річ за призначенням.

2. Відповідно до коментованої статті той з подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним. Власник може передавати іншим особам свої правомочності щодо володіння та користування майном, укладаючи договори оренди, зберігання, позички тощо. Згода другого з подружжя на укладення таких договорів не потрібна.

Той з подружжя, хто є його власником, може надати можливість користування своїм майном також другому з подружжя або іншим членам сім'ї. Підставою для цього може бути домовленість подружжя, коли власник надає можливість другому з подружжя проживати в його квартирі, будинку, користуватися автомобілем, яхтою тощо. Порядок користування роздільним майном одного з подружжя може також бути визначений договором сторін, зокрема, шлюбним договором (ч. ч. 1, 4 ст. 97 СК України).

3. Треба зазначити, що за загальним правилом, незважаючи на тривалість використання роздільного майна тим з подружжя, хто не є його власником, він не набуває права власності щодо нього. З юридичної точки зору роздільне майно завжди залишається для нього чужим майном. Виключення складають випадки, передбачені ст. 62 СК України, коли роздільне майно подружжя за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Таке майно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (див. ст. 62 СК України та коментар до неї). В усіх інших випадках майно зберігає свій первісний режим і залишається роздільним майном, що належить лише одному з подружжя.

4. Той з подружжя, хто не є власником майна, може, однак, набувати щодо нього інше речове право, зокрема право користування чужим майном (сервітут). Згідно із ч. І ст. 401 ЦК України сервітут може бути встановлений щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Підставою виникнення сервітуту може бути домовленість подружжя, згідно з якою власник майна надає другому з подружжя право користуватися належним йому будинком, квартирою, дачею тощо. Сервітут може виникати і на підставі спеціального договору подружжя, зокрема шлюбного договору (ч. 4 ст. 97 СК України). Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку (ч. 2 ст. 403 ЦК України).

Основним і найбільш значущим для подружжя є особистий сервітут, що полягає у користуванні житлом. В ч. 1 ст. 405 ЦК України вказано, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Користування житлом на підставі сервітуту має здійснюватися відповідно до закону. В ЦК України немає відсилки до конкретної норми закону, яка має застосовуватися в цьому випадку. До прийняття нового житлового законодавства сьогодні можна застосовувати норми Житлового кодексу УРСР, в тій частині, в якій вони не суперечать новому ЦК України. Зокрема, в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР сказано, що члени сім'ї власника житловий будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до житлового будинку (квартири).

В ч. 3 ст. 403 ЦК України сказано, що особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Таким чином, основним правилом, згідно з ЦК України, є відплатність відносин між власником майна та особою, яка має сервітут. Однак такі відносини можуть мати і безвідплатний характер, якщо це визначено договором сторін або якщо безвідплатний характер відносин встановлений законом, заповітом або рішенням суду. Користування майном, що належить на праві власності одному з подружжя, другим з подружжя зазвичай здійснюється безвідплатно. В цьому знаходить свій прояв особисто-довірчий характер подружніх відносин. Втім, закон не виключає можливості внесення певної плати за користування майном тим з подружжя, хто має сервітут, оскільки в ЦК України встановлено загальне правило, що розповсюджується на усіх осіб незалежно від їх подружнього статусу.

У ч. 3 ст. 156 ЖК УРСР вказано, що повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенні ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. Якщо мова йде про користування майном подружжя, то питання про участь у витратах по утриманню будинку (квартири) другим з подружжя в першу чергу може виникати у випадку, коли користування майном здійснюється безвідплатно. Нерідко другий з подружжя бере участь у підтримці роздільного майна своїми силами або коштами. При цьому слід мати на увазі, що допомога в ремонті або утриманні майна не може свідчити про перехід роздільного майна дружини або чоловіка у спільну власність подружжя. Такі витрати є логічним наслідком користування роздільним майном одного з подружжя. Роздільне майно може стати спільним, коли воно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя (див. ст. 62 СК України та коментар до неї).

5. В ч. 5 ст. 403 ЦК України сказано: сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Це свідчить про те, що той з подружжя, який є власником майна, не втрачає права володіти та користуватися ним. Більше того, він може здійснити дії по відчуженню майна, щодо якого другий з подружжя має сервітутне право. Однак згідно з законом у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений, сервітут зберігає чинність (ч. 6 ст. 403 ЦК України). Це означає, що той з подружжя, хто є власником нерухомого майна, може його продати, подарувати, обміняти, заповідати. При цьому другий з подружжя, який набув право користування чужим майном (сервітут), цього права не позбавляється.

В ст. 659 ЦК України вказано, що продавець зобов'язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається. У разі невиконання цієї вимоги покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб на товар. Якщо той з подружжя, хто є власником майна, вирішить продати його третій особі, він зобов'язаний попередити покупця про обтяження майна сервітутом, тобто про право другого з подружжя проживати в будинку (квартирі), що продається. Наявність такого обтяження може впливати на ціну майна, що продається, однак власник вимушений рахуватися з тим, що інша особа, зокрема другий з подружжя, має право користуватися цим майном (сервітут).

6. Підстави припинення сервітуту визначається законом. Зокрема, в ч. 2 ст. 405 ЦК України вказано, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За договором подружжя сервітут може зберігатися незалежно від того, скільки часу той з подружжя, хто має сервітутне право, буде відсутнім. Однак якщо сторони це питання не вирішили, то їх відносини можуть визначатися законом. За таких обставин відсутність одного з подружжя понад один рік спричинить втрату ним права на користування житловим приміщенням, що належить на праві власності другому з подружжя.

Сервітут може припинятися і за інших обставин, передбачених законом. Це можливо, зокрема, у разі поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом (п. 1 ч. 1 ст. 406 ЦК України). Така ситуація може виникнути, якщо той з подружжя, хто є власником майна, вирішить подарувати його другому з подружжя, хто у свою чергу має сервітут щодо нього. Наприклад, дружина проживає в квартирі, що належить на праві власності її чоловіку. Відповідно вона набуває право користування цим майном (сервітут). Якщо чоловік подарує дружині квартиру, якою вона користується, то сервітут припиниться. Після дарування в особі дружини поєднаються: а) особа, в інтересах якої встановлено сервітут; б) новий власник майна, обтяженого сервітутом. Для запобігання такого «подвійного статусу» — власник та володар сервітуту — і встановлено правило про припинення сервітуту. Особа вважатиметься власником майна.

Сервітут може також припинятися у разі відмови від нього особи, в інтересах якої встановлено сервітут (п. 2 ч. 1 ст. 406 ЦК України); спливу строку, на який було встановлено сервітут (п. 3 ч. 1 ст. 406 ЦК України); припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України); смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут (п. 6 ч. 1 ст. 406 ЦК України) тощо.

В житті може виникнути ситуація, коли виникає певне протистояння інтересів того з подружжя, хто є власником майна, та другого з подружжя, хто набув право користування таким майном (сервітут). В ч. 2 ст. 406 ЦК України закріплено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Зокрема той з подружжя, хто є власником, може вимагати припинення сервітуту та звільнення будинку (квартири) або іншого належного йому майна. Рішення про припинення сервітуту може винести лише суд з урахуванням усіх обставин справи і лише у тому випадку, коли такі обставини мають істотне значення.

7. На жаль, новий ЦК України чітко не визначає долю сервітуту у разі припинення сімейних відносин між власником та володільцем сервітуту. Треба вважати, що припинення сімейних відносин не впливає на сервітутне право особи, яка його набула, і не припиняє його. В ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР зазначається, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів його сім'ї права користування займаним приміщенням. У разі відсутності домовленості між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК, яка визначає порядок внесення плати за користування житлом та за комунальні послуги. В контексті відносин, що розглядаються, основний інтерес мають відносини між колишнім подружжям. Якщо шлюб між особою, яка є власником майна, і особою, яка має щодо нього сервітут, було розірвано, то право користування майном (сервітут) зберігається у повному обсязі. Однак якщо в первісному вигляді (при наявності шлюбу) користування чужим майном здійснювалося одним з подружжя безоплатно, то після розірвання шлюбу, той з подружжя, хто є власником майна, очевидно, може вимагати зміни відносин і внесення певної плати за користуванням належним йому майном.

8. Той з подружжя, хто є власником, може також розпоряджатися своїм майном. Належна власникові правомочність розпорядження — це юридично забезпечена можливість визначити юридичну долю речі шляхом здійснення відповідних юридичних актів. Той з подружжя, хто є його власником, може продати, обміняти, подарувати належне йому майно, передати його у спадщину тощо.

Однак новий СК України містить одне застереження. Згідно із ч. 2 коментованої статті дружина та чоловік зобов'язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім'ї, які відповідно до закону мають право користування ним. Цікаво зазначити, що в коментованій статті не йдеться про другого з подружжя, а вказується лише про дитину та інших членів сім'ї. Очевидно, другого з подружжя у даному разі закон відносить до останньої категорії.

Яким саме чином мають враховуватися інтереси дитини та інших членів сім'ї закон не деталізує, оскільки важко передбачити усі можливі прояви інтересів цих осіб в реальному житті. Наприклад, той з подружжя, хто є власником майна, має врахувати, що продаж автомобіля, який обслуговує інтереси усіх членів сім'ї, є менш доречним, ніж продаж автомобіля, яким користується лише один з членів сім'ї. Однак в житті може виникнути ситуація, коли власник в силу об'єктивних причин вимушений продати своє майно навіть тоді, коли це не буде відповідати інтересам членів сім'ї, які користувалися цим майном. Усіх життєвих обставин передбачити неможливо. Головне, щоб власник діяв сумлінно і не порушував інтереси другого з подружжя та інших членів сім'ї, коли існує можливість для їх забезпечення.

Треба зазначити, що в СК України не встановлені юридичні наслідки «неврахування» тим з подружжя, хто є власником майна, інтересів дітей та інших членів сім'ї при розпорядженні цим майном. Це, без сумніву, вкрай знижує значення коментованої статті і надає їй вигляд лише законодавчого «побажання», адресованого подружжю. Серед підстав визнання правочину недійсним такої підстави, як неврахування інтересів членів сім'ї також немає. Найбільш близьким за значенням є положення, що закріплене в ч. 6 ст. 203 ЦК України, в якій сказано, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Однак ця норма не може застосовуватися до випадків відчуження власником свого майна. Таким чином, правило, що закріплене в коментованій статті, має більш моральний, ніж суто правовий сенс.

Глава 8. ПРАВО СПІЛЬНОЇ СУМІСНОЇ ВЛАСНОСТІ ПОДРУЖЖЯ

Стаття 60. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя

1. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

2. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

1. Для вітчизняного законодавства традиційним є режим спільності майна подружжя. Він передбачає об'єднання майна дружини та чоловіка в єдину майнову масу та встановлення ряду спеціальних правил щодо його володіння, користування та розпоряджання. У сучасному розумінні сутності режиму спільності подружжя розглядається як особи, котрі мають спільний інтерес у підтриманні майнового благополуччя сім'ї, а їхні відносини характеризуються як відносини економічного партнерства. Внесок кожного з подружжя незалежно від його конкретного виразу та обсягу розглядається як суттєвий і необхідний елемент формування і підтримання майнової спільності. Таким чином, фундаментальна концепція режиму майнової спільності виражається в принципі економічного партнерства подружжя.

Режим спільності майна подружжя означає, що:

• майно, набуте подружжям за час шлюбу, вважається спільним, якщо інше не встановлено договором сторін або законом;

• дружина та чоловік мають рівні права відносно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності;

• майно належить подружжю без визначення часток кожного з них у праві власності;

• права подружжя на майно визнаються рівними незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу);

• до того часу, поки не буде доведене протилежне, вважається, що кожен з подружжя при розпорядженні спільним майном діє в інтересах подружжя.

Режим спільності знайшов своє логічне закріплення в новому СК України, що свідчить про його життєздатність в умовах нашого суспільства. В ч. 1 коментованої статті закріплено загальне правило: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу).

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя. Якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презумується), що воно є спільним. Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя, потребує доведення. Нерідко при поділі майна один з подружжя стверджує, що певна річ була набута до шлюбу або за час шлюбу на власні кошти цієї особи. Такі факти потребують доведення в суді. Якщо докази відсутні або їх недостатньо, майно, набуте за час шлюбу, вважатиметься спільним майном подружжя. Подружжя може за своєю згодою, зокрема у шлюбному договорі, встановити режим роздільності майна, набутого за час шлюбу. У такому разі презумпція спільності майна буде спростована за згодою сторін.

Новий ЦК України передбачає державну реєстрацію прав на нерухомість (ст. 182 ЦК України). При цьому треба підкреслити наступне. Факт реєстрації майна, набутого за час шлюбу, на ім'я лише одного з подружжя, не впливає на його правовий режим (режим спільності майна). Наприклад, за час шлюбу один з подружжя за згодою другого з подружжя уклав договір купівлі-продажу квартири (див. коментар до ст. 65 СК України). Нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна є підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення речових прав на нерухоме майно у покупця (ст. 19 Закону України від 1.07.2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» № 1952-1У). Однак реєстрація права власності на квартиру, яка була зроблена на підставі договору купівлі-продажу квартири, учасником якого був лише один з подружжя, не свідчить про належність квартири до його (покупця) роздільного майна. Якщо квартира була набута за час шлюбу, то, незважаючи на факт її реєстрації на ім'я лише одного з подружжя, це майно вважається спільним майном подружжя, якщо інше не буде визначено за згодою подружжя або у разі спору — не доведено в суді.

2. В літературі справедливо підкреслювалося, що такі поняття як «майно подружжя» та «об'єкти права спільної сумісної власності подружжя» не тотожні. Перше з них є більш широким. Якщо об'єктом права спільної власності подружжя є лише речі, то поняття «майно» вміщує також майнові права та обов'язки сторін.

Так, до спільного майна подружжя належать права вимоги, за якими дружина або чоловік виступають на боці кредитора. Якщо в період шлюбу на ім'я одного з подружжя було внесено вклад у банківську установу, вважається (за відсутності інших доказів), що цей вклад належить до спільного майна подружжя. Той з подружжя, хто безпосередньо є стороною договору банківського вкладу, має відповідне право вимоги до банку. Однак у разі його смерті другий з подружжя може вимагати визнання за ним права власності на половину грошового вкладу (окрім того, що другий з подружжя є спадкоємцем першої черги).

До спільного майна подружжя традиційно відносять також право вимоги до ЖБК щодо повернення суми пайових внесків, зроблених за рахунок спільних коштів подружжя. Згідно із ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім'ї. Таким чином, у разі смерті одного з подружжя другий з подружжя набуває право вимоги до відповідної організації щодо одержання заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів та інших виплат, які належали спадкодавцеві.

Питання щодо того, чи входять майнові обов'язки (борги) подружжя до складу належного їм майна, в літературі було спірним протягом багатьох років. Втім, сьогодні його не можна віднести до такої категорії, оскільки закон чітко визначає склад майна. Згідно із ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються: а) окрема річ, сукупність речей; б) майнові права; в) майнові обов'язки. Таким чином до майна подружжя входять не лише об'єкти матеріального світу — речі, а й належні подружжю обов'язки (борги). Це питання має свої особливості, якщо за договором боржником є лише один з подружжя. Наприклад, якщо дружина або чоловік укладають договір позики, то саме вона/він виступає на стороні боржника. Незважаючи на це, закон передбачає можливість «майнової відповідальності» другого з подружжя. Згідно із ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладене на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержано за договором, використано на її потреби.

3. Новий СК України побудовано за традиційною схемою, де майно подружжя розглядається лише в межах об'єктів права власності. Про це свідчать навіть назви відповідних глав СК (Глава 7 СК «Право особистої приватної власності подружжя», Глава 8 «Право спільної сумісної власності подружжя»). Однак сьогодні такий підхід є занадто вузьким. Більш оптимальним було б закріплення в СК більш широких понять з відповідним перейменуванням назв закону. Зокрема Глава 7 СК України могла б називатися «Роздільне майно подружжя», а Глава 7 СК відповідно, — «Спільне майно подружжя». Це б дало можливість включити до СК норми, які визначають режим кредиторських прав та дебіторських обов'язків подружжя. Сьогодні це неможливо, оскільки права та обов'язки подружжя не входять до об'єктів права власності.

4. Сімейне законодавство не розкриває детально зміст поняття «майно, набуте за час шлюбу». Відсутній в ньому і перелік такого майна. До речей, які входять до складу подружнього майна, зокрема належать житлові будинки, квартири, дачі, гаражі, предмети домашнього вжитку, гроші, вклади у кредитних установах тощо.

Свого часу в КпШС України (ч. 1 ст. 22) предметом спільної власності визнавалося майно, нажите подружжям за час шлюбу. Треба відзначити, що зміна поняття «нажите майно» на «набуте майно» нічого позитивного не додала. О.В. Дзера цілком слушно відзначає, що «значення термінів «нажите», «набуте» майно не має допоки свого однозначного тлумачення. Така неоднозначність у розумінні цього терміна не сприяє застосуванню правових норм на практиці.

Режим спільності майна подружжя хоча і спрямований на створення майнової єдності подружжя, та має, як відомо, певні виключення. Це свідчить про те, що режим спільності не є абсолютним. Спільним вважається лише майно, що було набуте подружжям за час шлюбу. Деякі інші види майна (майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, за час шлюбу в порядку спадкування тощо) визнаються роздільним майном подружжя. Такий підхід дає підстави вважати, що правовий режим майна подружжя, що діє сьогодні в Україні, належить до режиму спільності набутого. Подружжя об'єднане єдиною метою забезпечення майнових інтересів сім'ї і кожен з них робить внесок для її досягнення. Якщо майно набуте подружжям за час шлюбу, то воно складає спільність, якщо ж у певних відносинах кожен з подружжя діяв самостійно, то спільність майна не виникає.

5. Згідно із ч. 1 коментованої статті майно належить до спільного майна подружжя незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). До таких поважних причин закон відносить навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хворобу одного з подружжя тощо. Це загальна норма закону. Проте подружжя може самостійно вирішувати питання щодо необхідності отримання кожним з них заробітку або доходу за час шлюбу. Якщо між подружжям не виникає спору щодо цього питання, то той з подружжя, хто не мав заробітку (доходу), може набувати рівні права на майно навіть при відсутності передбачених в законі поважних причин. Якщо між подружжям виникає спір і один з них наполягає на тому, що другий з подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, то суд при вирішенні спору про поділ майна може відступити від засад рівності часток подружжя в праві на майно (ч. 2 ст. 7 °CК України).

5. В ч. 1 ст. 6 °CК закріплене загальне правило: майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Лаконічність та змістовність традиційної для сімейного законодавства норми не викликає сумніву. Тому не зовсім логічним вбачається її дублювання у другій частині цієї ж статті. В ч. 2 ст. 6 °CК вказано, що кожна річ, набута за час шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Немає сумнівів, що якщо усе майно, набуте за час шлюбу, є спільним, то і кожна окрема річ, яка була набута за цей час, належить до спільного майна подружжя, тобто має аналогічний режим.

В ч. 2 ст. 6 °CК України вказано, що кожна річ, набута за час шлюбу, є об'єктом права спільної власності, крім речей індивідуального користування. Однак види роздільного майна визначаються в ст. 57 СК України. Зокрема, в ч. 2 ст. 57 СК України вказано, що речі індивідуального користування належать до роздільного майна подружжя. Дублювання цієї норми в ч. 2 ст. 6 °CК України також вбачається недоречним.

Стаття 61. Об'єкти права спільної сумісної власності

1. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

2. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу.

3. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

4. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

5. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації (11.01.11).

1. В ч. 1 коментованої статті визначаються об'єкти права спільної сумісної власності подружжя. До таких об'єктів належить будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно із ч. 2 ст. 178 ЦК України види об'єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об'єкти, вилучені з цивільного обороту) мають бути прямо встановлені у законі. Сьогодні ще зберігає чинність постанова ВР України від 17.06.1992 р. № 2471-ХІІ «Про право власності на окремі види майна», якою визначене майно, що не може перебувати у власності громадян. Згідно з цією постановою до майна, вилученого з цивільного обороту, належать бойова і спеціальна військова техніка, ракетно-космічні комплекси, вибухові речовини й засоби вибуху, бойові отруйні речовини, наркотичні, психотропні, сильнодіючі отруйні лікарські засоби (за винятком отриманих громадянами за призначенням лікаря) та інше майно. Будь-яке майно, щодо якого в законодавстві немає спеціальної заборони, може належати фізичним особам, у тому числі подружжю, на праві спільної сумісної власності.

2. В ч. 2 ст. 61 СК України визначається правовий режим таких об'єктів, як заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Законом України від 22.12.2006 р. № 524-У «Про внесення змін до Сімейного та Цивільного кодексів України» коментована стаття була принципово змінена. Первісна редакція містила правило, згідно з яким заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи належали до спільного майна подружжя лише у випадку, якщо вони були внесені: а) до сімейного бюджету; б) на особистий рахунок кожного з подружжя у банківську (кредитну) установу. Таким чином, надходження лише тоді можна було вважати спільним майном подружжя, якщо кожен з них виявив свою волю щодо передачі грошей до сімейного бюджету. Якщо цього зроблено не було, то майно вважалося роздільним і належало тому з подружжя, хто його отримав.

В новій редакції слова «і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу» виключено. Це означає, що закон повернувся до тих правил, що діяли раніше (до набрання чинності новим СК України). В оновленій редакції ч. 2 ст. 61 СК України виникнення права спільної власності подружжя не пов'язується з фактом внесення заробітної плати, пенсії та стипендії до сімейного бюджету або на рахунок у банку. Таким чином, це майно вважається спільним з моменту, коли виникає право власності на нього, тобто з моменту отримання заробітної плати (інших виплат) одним із подружжя.

Свого часу питання щодо правового режиму заробітної плати, пенсії та стипендії досить жваво обговорювалося в юридичній літературі. Зокрема В.П. Маслов пов'язував виникнення права спільної власності подружжя щодо таких надходжень з фактом їх передачі до бюджету сім'ї. Це пояснювалося тим, що винагорода за працю має виключно індивідуальний характер, тому лише особа, яка одержала заробітну плату може розпоряджатися нею. Однак така позиція зазнала значної критики. В літературі зазначалося, що між отриманням вказаних сум та їх переходом до спільної сумісної власності подружжя виникає певний розрив. В цей період той з подружжя, хто одержав гроші, будучи їх власником, має право самостійно володіти, користуватися та розпоряджатися ними. Він може і не передавати отриману заробітну плату або стипендію до схильного бюджету, а розпорядитися нею на свій розсуд. Це суперечить основній ідеї режиму спільності майна, встановленого сімейним законодавством України. Заробітна плата та Інші різновиди грошових надходжень одного із подружжя мають вважатися спільним майном подружжя з моменту їх фактичного отримання. Намір внести їх до бюджету сім'ї передбачається, а спільність подружнього майна є законним наслідком шлюбу і не залежить від поглядів подружжя — вносити чи не вносити отриману заробітну плату до спільного сімейного доходу.

Після набрання чинності новим СК України почало діяти правило щодо виникнення права спільної власності на заробітну плату та інші надходження лише після передачі їх до бюджету сім'ї. Воно викликало багато проблем. В першу чергу це було пов'язано з неможливістю визначення факту передачі або не передачі заробітної плати до бюджету сім'ї. Не треба забувати і того, що майно, придбане за час шлюбу за рахунок роздільних грошей одного з подружжя, також мало вважатися роздільним. Отже, під час поділу подружнього майна цілком передбаченою була ситуація, коли один із подружжя міг стверджувати, що певне майно було придбане за рахунок тієї частки його заробітної плати, яку він не вніс до бюджету сім'ї, внаслідок чого воно належить на праві власності йому особисто. Первісна редакція ч. 2 ст. 61 СК була вразливою ще й тому, що ставила в край невигідне становище того з подружжя, який не мав необхідного рівня власних доходів у зв'язку, наприклад, з доглядом за дитиною. Він не набував прав щодо заробітної плати другого з подружжя і цілком залежав від бажання або небажання останнього внести гроші до сімейного бюджету. Тому зміни до ч. 2 ст. 61 СК були необхідні.

Закріплення в ч. 2 ст. 61 СК України нового підходу, який, по суті, є «добре відомим старим», вбачається цілком обґрунтованим. Таким чином було реалізовано певний законодавчий експеримент. Заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя, тривалий час вважалася спільним майном подружжя з моменту їх одержання одним із них. Протягом двох років виникнення права спільної власності щодо такого майна пов'язувалося з його переданням до бюджету сім'ї. Пізніше законодавець повернувся до правила, що існувало багато років, визнавши невдалою спробу змінити правовий режим цих об'єктів. В новій редакції ч. 2 ст. 61 СК України заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя, набувають режиму спільного майна подружжя з моменту їх одержання одним із подружжя.

Однак треба зазначити, що у період з 1.01.2004 р. до набрання чинності Законом України від 22.12.2006 р. № 524-У «Про внесення змін до Сімейного та Цивільного кодексів України» правовий режим заробітної плати, пенсії, стипендії або інших доходів визначався за первісною редакцією ч. 2 ст. 61 СК України. Ця обставина має враховуватися зокрема при поділі майна подружжя.

3. В новому СК України прямо не визначається правовий режим деяких об'єктів, які останнім часом набувають великого значення і займають особливе місце в майні подружжя. Мова йде про правовий режим акцій, облігацій та інших цінних паперів, вкладів до статутного (фонду) капіталу господарських товариств, пайових внесків в підприємницькі кооперативи тощо. Щодо таких об'єктів взагалі виникають своєрідні відносини, коли ж їх учасниками стають особи з подружнім статусом, то вони набувають особливого «забарвлення».

У першу чергу інтерес представляють правовідносини, що виникають в сфері діяльності господарських товариств. Треба зазначити, що норми корпоративного права не вирішують питання, що стосуються майнових прав учасників господарських товариств з подружнім статусом. Разом з тим до корпоративних правовідносин залучається значна кількість фізичних осіб, які перебувають або перебували у зареєстрованому шлюбі. Юридична практика впритул підійшла до питання про правовий режим «підприємницького майна» в аспекті подружніх відносин.

Особливе значення цей фактор набуває у тому випадку, коли має місце розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Сьогодні непоодинокими є випадки, коли предметом поділу є подружнє майно, що має не споживчий, а саме виробничий характер, коли сторони включають до «подільчого списку» частки у статутному фонді господарських товариств, пайові внески в підприємницькі кооперативи, набуті за час шлюбу цінні папери тощо. Причому сторона, яка наполягає на поділі, нерідко не хоче задовольнитися компенсацією, а вимагає поділу саме «бізнесу».

Очевидно, що норми корпоративного права «замовчують» цей аспект тому, що існує спеціальне законодавство, яке і покликане вирішувати ці складні питання. У першу чергу це — Сімейний кодекс України. Проте в СК України немає жодної статті, яка була б спрямована на визначення правового режиму майна подружжя — учасників підприємницьких товариств. Ця прогалина є значною. Треба враховувати, що кожен з видів господарських товариств, порядок формування його майна, обсяг прав та обов'язків його учасників мають суттєві особливості, які безпосередньо впливають на майнові відносини подружжя.

В аспекті діяльності господарських товариств, учасники яких мають подружній статус, особливий інтерес представляє питання: чи є частка у статутному (складеному) капіталі товариства спільним майном подружжя? Очевидно, що вирішення цього питання має проводитися виключно на рівні закону. Проте сьогодні, за відсутності відповідних норм в СК України, доводиться виходити з загального розуміння норм сімейного та корпоративного права.

В літературі зазначалося, що суб'єктом корпоративних прав є особа, яка має частку у статутному фонді (майні) відповідної організації. Тому «поняття корпоративного права пов'язане з часткою в статутному капіталі. Одне неможливе без іншого. Частка в капіталі і корпоративні права співвідносяться між собою як причина і наслідок». Зважаючи на такий тісний зв'язок між часткою в статутному капіталі та корпоративним правом, необхідно вирішити питання про правовий режим вкладу до статутного фонду в аспекті сімейно-правових відносин. Якщо такий вклад зроблено особою, яка має подружній статус, його необхідно розглядати з точки зору належності вкладу до спільного або роздільного майна подружжя.

В ч. 2 ст. 115 ЦК України сказано, що вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку. Вказані об'єкти в повному обсязі входять до об'єктів, що складають спільне майно подружжя (ч. 1 ст. 61 СК). Тому цілком ймовірною є ситуація, коли один з подружжя передає господарському товариству майно, що має режим спільного майна подружжя. Незважаючи на те, що засновником (учасником) товариства є лише один з подружжя, ігнорувати факт внесення до статутного капіталу спільного майна подружжя не можна. Залишається визначитися щодо характеру та обсягу прав другого з подружжя, тобто дружини (чоловіка) учасника господарського товариства.

Для цього перш за все необхідно визначити права самого учасника товариства. В літературі зазначалося, що права учасників підприємницьких товариств можна поділити на два види: а) особисті (організаційні); б) майнові. До особистих прав належать: право брати участь в управлінні товариством; право вийти у встановленому порядку з товариства; право одержувати інформацію про діяльність товариства та інші. До майнових прав належать: право брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди); право на частину вартості майна товариства у разі його ліквідації; право на майно, одержане при виході із товариства; право здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві.

Принципово важливим в аспекті подружніх відносин є теза, що «корпоративні права є подільними за обсягом і неподільними за змістом. Зі складу корпоративних прав можуть бути виділені окремі елементи, які мають характер майнових прав, зокрема, право на одержання частини прибутку, право на одержання частини майна товариства в разі ліквідації. Однак ці майнові права не можуть розглядатися як самостійний об'єкт правовідносин, оскільки корпоративні права є неподільними за змістом»3. Виходячи з того, що корпоративні права є неподільними за змістом, треба дійти висновку, що як особисті, так і майнові права у повному обсязі можуть належати лише тому з подружжя, який є учасником господарського товариства. За загальним правилом другий з подружжя не набуває особистих або майнових прав по відношенню до товариства.

Цей момент є складним, оскільки тут стикаються дві протилежні ідеї.

Перша полягає у тому, що права учасника товариства нерозривно пов'язані з часткою у статутному капіталі товариства. У свою чергу ця частка нерозривно пов'язана із вкладом учасника, який, також у свою чергу, міг сформуватися за рахунок спільного майна подружжя. Таким чином, той з подружжя, який не є учасником товариства, по суті «через» другого з подружжя, опосередковано, все ж таки передав майно товариству.

Друга ідея полягає у тому, що дії учасника товариства не можуть кожного разу ставитися під сумнів на тій підставі, що певна частка належних йому прав «розповсюджується» і на другого з подружжя. Учасник товариства має весь комплекс корпоративних прав, як особистих, так і майнових. Він самостійно бере участь в управлінні товариством, отримує відповідну інформацію про його діяльність, одержує дивіденди, розподіляє прибутки тощо. Другий з подружжя не може втручатися в дії учасника товариства і вимагати визнання за ним права на окремі елементи корпоративних прав, наприклад, права на отримання дивідендів.

Дійти консенсусу, очевидно, можливо при частковому врахуванні обох позицій. Для того, щоб їх зрівноважити необхідно вирішити два завдання: а) забезпечити безперебійну роботу господарського товариства шляхом запобігання втручанню в його діяльність сторонніх осіб, зокрема другого з подружжя; б) забезпечити майнові права того з подружжя, який не є учасником товариства, у разі передання до статутного капіталу товариства спільного майна подружжя.

Очевидно, що це можливо лише у тому випадку, якщо визнати два правила, що стосуються прав подружжя у корпоративній сфері.

1) Той з подружжя, хто є учасником товариства:

• має корпоративні права (особисті та майнові) у повному обсязі;

• самостійно здійснює належні йому корпоративні права.

2) Той з подружжя, хто не є учасником товариства, має право на частку:

• прибутку (доходу), яка була сплачена (видана) при розподілі прибутку товариства;

• майна, що одержане учасником товариства у разі його виходу з товариства та продажу належної йому частки в статутному фонді товариства іншій особі;

• майна, що одержане учасником товариства у разі ліквідації товариства.

Між другим з подружжя (не учасником) та товариством не виникає речових або зобов'язальних правовідносин. Тому він не може звертатися до товариства з вимогою про участь у розподілі прибутку, сплату дивідендів, видачу майна при ліквідації товариства тощо.

Відносини виникають лише між дружиною та чоловіком, тобто в тій частині, яка охоплює періоди «до» та «після» («поза») існування корпоративних правовідносин за участю одного з подружжя. Поняття «до» охоплює період формування вкладу до статутного капіталу господарського товариства із спільного майна подружжя, а «після» («поза») — період, що існує після одержання учасником товариства частини прибутку або майна у разі продажу своєї частки чи ліквідації юридичної особи.

Поетапний розвиток подій можна позначити наступним чином:

• спільне майно подружжя за бажанням сторін перетворюється на вклад до статутного (складеного) капіталу господарського товариства;

• вклад передається одним із подружжя до статутного капіталу товариства;

• учасник (один з подружжя) набуває право на частку в статутному фонді (майні) товариства і одночасно особисті та майнові корпоративні права, а господарське товариство — право власності на вклад;

• учасник здійснює свої майнові права і одержує частину прибутку (доходу, дивідендів) товариства або майно у разі продажу належної йому частки в статутному фонді (майні) та у разі ліквідації юридичної особи;

• одержане майно автоматично набуває режиму спільної сумісної власності подружжя.

Наведене свідчить про те, що другий з подружжя (не учасник товариства) не може вимагати визнання за ним статусу особи, яка має право на частку у статутному (складеному) капіталі товариства. Треба зазначити, що такий висновок не є загальновизнаним. Зокрема в сімейно-правовій літературі пострадянських країн частки в статутному фонді (майні) господарського товариства, сформовані за рахунок спільних внесків подружжя, відносять до спільного майна подружжя'. Такий підхід спирається на існуючі законодавчі норми. Так, в п. 2 ст. 32 Закону «Про шлюб та сім'ю Республіки Казахстан», ч, 2 ст. 34 СК РФ прямо вказано, що паї, вклади та частки в капіталі, внесені в кредитні установи або інші комерційні організації, належать до спільного майна подружжя.

Проте таке вирішення питання вбачається вразливим. Визнання за другим з подружжя (не учасником товариства) права на частку в статутному капіталі спричинятиме складнощі як в теоретичному, так і практичному аспектах. Це буде означати виникнення у другого з подружжя певних прав по відношенню до товариства. При цьому характер та обсяг таких прав визначити вкрай важко. У першу чергу це стосується особистих прав учасника товариства. Очевидно, що той з подружжя, хто не є засновником (учасником), не може набувати права участі в управлінні товариством, права на інформацію тощо. Враховуючи фактор «неподільності» корпоративних прав, за другим з подружжя не можна визнати також відповідних майнових прав. Якщо визнати за ним лише майнові права учасника товариства, то це призведе до «розподілу» корпоративних прав між подружжям, один з яких буде мати як особисті, так і майнові права, а другий — лише майнові. Внаслідок цього другий з подружжя (не учасник товариства) набуватиме право брати участь у розподілі прибутку товариства, право відчужувати частку у статутному (складеному) капіталі тощо. По суті, це призведе до подвоєння кількості учасників товариства, оскільки окрім власне учасника корпоративні права належатимуть ще й його дружині (чоловікові). Зрозуміло, що такий порядок речей є неприпустимим.

Не можна забувати і про можливість настання відповідальності учасника товариства за зобов'язаннями самого товариства. Не викликає сумніву, що додаткову (субсидіарну) відповідальність за зобов'язаннями повного, командитного товариства та товариства з додатковою відповідальністю може нести виключно його учасник (ст. ст. 119, 124, 133, 151 ЦК України). Другий з подружжя за жодних обставин не може розглядатися як зобов'язана особа. При цьому не діє і ч. 3 ст. 73 СК України, оскільки вона передбачає іншу ситуацію — укладення договору одним з подружжя в інтересах сім'ї. Аналогічно має вирішуватися питання і щодо відповідальності учасників акціонерних товариств та товариств з обмеженою відповідальністю. Ризик збитків, пов'язаних з діяльністю товариства несуть виключно його учасники (ч. 2 ст. 140, ч. 2 ст. 152 ЦК України).

Наведені аргументи свідчать про те, що немає підстав визнавати частку у статутному (складеному) капіталі товариства спільним майном подружжя.

Такий висновок, однак, не може призводити до порушення майнових прав другого з подружжя, зокрема у випадку поділу спільного майна дружини та чоловіка. Факт внесення до статутного (складеного) капіталу спільного подружнього майна має все ж таки враховуватися. Це питання не є простим, тому для його вирішення доведеться застосувати певні правові припущення та умовності.

Логіка буде наступною.

По перше, при поділі майна необхідно враховувати не лише наявне майно подружжя, а й те майно, яке перебуває «у прихованому» стані. Відомо, що усі юридичні особи приватного права є власниками майна. Зокрема господарське товариство є власниками майна, переданого йому учасниками товариства як вклад до статутного (складеного) капіталу (п. 1 ч. 1 ст. 115 ЦК України). Проте учаснику товариства належить право на частку у майні товариства, яка має реальну вартість.

По-друге, хоча другий з подружжя не має прав щодо цієї частки, оскільки він не є учасником товариства, вартість цієї частки має бути включена до вартості спільного майна подружжя, яке підлягає поділу.

По-третє, з урахуванням вартості частки має здійснюватися поділ подружнього майна.

По-четверте, якщо є можливість, при поділі майна подружжя інтереси другого з них мають задовольнятися за рахунок іншого майна (не частки в майні товариства). Головне, щоб вартість іншого майна відповідала його частці в праві спільної власності подружжя.

По-п'яте, у разі відсутності або недостатності іншого майна другий з подружжя стає кредитором учасника товариства і може звертатися з відповідними вимогами до товариства. Зокрема він може вимагати від товариства з обмеженою відповідальністю виплати вартості частини майна товариства, пропорційної частці боржника у статутному капіталі товариства або виділу відповідної частини майна для звернення на нього стягнення (ч. 1 ст. 149 ЦК України ст. 57 Закону України «Про господарські товариства»). Щодо інших видів господарських товариств застосовуються схожі норми (ст. 131, ч. 3 ст. 133 ЦК).

Зрозуміло, що право другого з подружжя (не учасника товариства) на врахування вартості частки при поділі спільного подружнього майна завуальовано свідчить про належне йому право на частку в майні товариства. Цей момент є найбільш «небезпечним» і «вразливим» в запропонованій юридичній конструкції, оскільки, з одного боку, ми не визнаємо за другим з подружжя права на частку, а з іншого, — враховуємо її вартість при поділі майна подружжя. Проте цей недолік можна вважати меншим «злом» у порівнянні з тими негативними наслідками, які потягне за собою визнання за другим з подружжя права власності на частку в майні господарського товариства.

Певні особливості мають правовідносини подружжя у разі набуття дружиною або чоловіком цінних паперів, у першу чергу — акцій. В сімейно-правовій літературі акції, набуті одним з подружжя за час шлюбу за спільні кошти, нерідко визначаються як об'єкт права спільної сумісної власності подружжя.

Ця теза вбачається сумнівною з наступних міркувань.

1. Суб'єктами корпоративних правовідносин в акціонерному товаристві є лише акціонери та саме акціонерне товариство. При цьому акціонером (у вузькому розумінні цього слова) є власник акції. Не вдаючись в полеміку щодо визначення осіб, які беруть участь у створенні АО, можна обмежитися тезою про те, що хоча терміни «власник акції» та «акціонер» і не є тотожними, однак власник акції завжди є акціонером.

Згідно з чинним законодавством акція — це іменний цінний папір, який посвідчує майнові права його власника (акціонера), що стосуються акціонерного товариства (ч. 1 ст. 6 України № 3480-ІУ від 23 лютого 2006 року «Про цінні папери та фондовий ринок»). При цьому емітент або реєстратор здійснюють діяльність щодо ведення реєстру власників іменних цінних паперів (ч. 1 ст. 9 Закону України № 710/97-ВР від 10.12.1997 р. «Про Національну депозитарну систему та особливості електронного обігу цінних паперів в Україні»). Таким чином особа власника акції є чітко визначеною. Акція як пайовий цінний папір засвідчує право на частку у статутному фонді АО того з подружжя, який є акціонером. Другий з подружжя хоча і залишається весь час «за лаштунками» дій акціонера, на жодному етапі розвитку акціонерних відносин не фігурує відкрито як самостійний суб'єкт корпоративних прав.

2. Відомо, що традиційне розуміння цінного паперу як документу відповідної форми останнім часом зазнало суттєвих змін. Власне «речове» значення цінного паперу дедалі зменшується. Це пов'язано з введенням бездокументарної форми цінних паперів, коли підтвердженням права власності на цінний папір є здійснений зберігачем обліковий запис, а також видачею акціонеру (при документарній формі) не самих акцій, а сертифікату акцій, який не є цінним папером. Вказане свідчить про те, що основне значення на сьогодні має не сама акція як річ, а той зв'язок, який існує між акціонером та акціонерним товариством.

Цей момент набуває важливого значення в аспекті майнових відносин подружжя. Тут «речовий» підхід щодо акцій взагалі не спрацьовує. Акція як річ може існувати або не існувати. Для акціонера ця обставина не має жодного значення — він зберігає свої корпоративні права незалежно від форми акції. Що ж стосується другого з подружжя, то було б нелогічним, якби при наявності акції як речі права другого з подружжя виникали, а при її відсутності — ні. Треба визнати, що якщо акція має уречевлюваний вигляд, то вона є об'єктом права власності лише того з подружжя, який є акціонером. Якщо ж акція такого вигляду не має, то у другого з подружжя взагалі не виникає прав щодо цього об'єкту. Так чи інакше виникнення прав другого з подружжя не може залежати від того, існує чи не існує акція в уречевлюваному вигляді.

3. Акціонер як власник акції набуває корпоративних прав та обов'язків. Акція посвідчує права його власника (акціонера), що стосуються АО, включаючи: право на отримання частини прибутку акціонерного товариства у вигляді дивідендів; право на отримання частини майна акціонерного товариства у разі його ліквідації, право на управління акціонерним товариством, а також інші немайнові права (ч. 1 ст. 6 України «Про цінні папери та фондовий ринок»). Оскільки права акціонера є неподільними, вони у повному обсязі належать лише тому з подружжя, який є власником цінного паперу. Другий з подружжя не може набувати окремих елементів таких прав, зокрема права на отримання частини прибутку акціонерного товариства у вигляді дивідендів. Визнання за другим з подружжя права власності на акцію призведе до серйозних правових наслідків. У першу чергу це стосується укладення правочинів. В новому СК України встановлені вкрай обтяжливі правила щодо визначення згоди другого з подружжя щодо укладення правочинів із спільним майном (ст. 65 СК). Якщо визнати другого з подружжя співвласником акції, то на будь-яку дію акціонера, що має майновий характер (згода на укладення від імені юридичної особи певних правочинів; рішення про сплату дивідендів та розподіл прибутку; зміна розміру уставного капіталу тощо) буде потрібна письмова згода другого з подружжя. Така згода потрібна і у разі продажу акціонером належної йому акції. Визнання таких прав за другим з подружжя спричинить повне розбалансування функціонування будь-якого АО.

Наведені аргументи свідчать про те, що у разі набуття одним із подружжя акції (акцій) за рахунок спільних коштів подружжя права спільної сумісної власності щодо неї не виникає. Другого з подружжя не можна вважати власником акцій і відповідно — акціонером та володільцем комплексу особистих та майнових корпоративних прав.

Разом з тим не можна забувати, що набуття акції може здійснюватися за рахунок спільного майна подружжя. З урахуванням цієї обставини можна запропонувати такий послідовний вихід із складного становища:

• спільне майно подружжя за бажанням сторін перетворюється на вклад акціонера, внесений до АО внаслідок придбання одним з подружжя його акції (акцій);

• акція, як пайовий цінний папір, засвідчує право на частку у статутному фонді АО того з подружжя, який є акціонером і зареєстрований в реєстрі акціонерів;

• той з подружжя, який є акціонером, набуває право власності на акцію і одночасно повний обсяг особистих та майнових корпоративних прав;

• той з подружжя, який є акціонером, здійснює свої немайнові та майнові права особисто, другий з подружжя не може втручатися у діяльність акціонера і контролювати його дії;

• одержані акціонером дивіденди автоматично набувають режим спільної сумісної власності подружжя; аналогічний режим має одержана акціонером частина майна акціонерного товариства у разі його ліквідації;

• у разі поділу майна подружжя вартість акції має бути включена до вартості спільного майна подружжя, яке підлягає поділу;

• з урахуванням вартості акції має здійснюватися поділ подружнього майна;

• якщо є можливість, при поділі майна інтереси другого з подружжя задовольняються за рахунок іншого майна (не акції);

• у разі відсутності або недостатності іншого майна, другий з подружжя стає кредитором учасника товариства і може вимагати визнання за ним права на частку у статутному фонді АО. Оскільки така частка акціонера засвідчується відповідною акцією, то другий з подружжя вправі вимагати передання йому акції та відповідного внесення свого імені до реєстру акціонерів.

4. До об'єктів права спільної сумісної власності подружжя може також належати приватизоване подружжям житло. Приватизована квартира може стати об'єктом права спільної власності подружжя лише за умов, що: а) подружжя є громадянами України; б) чоловік та дружина постійно проживали в квартирі, яка приватизується або за ними зберігається право на житло; в) чоловік та дружина висловили своє бажання на приватизацію квартири (див. п. 11 коментарю до ст. 57 СК України).

Якщо подружжя разом приватизує квартиру, то виникає питання щодо конкретного виду спільної власності на житло. Відповідно до ст. 8 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 р. передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Таким чином дружина та чоловік за своїм вибором визначають на якому праві їм належатиме квартира — спільної сумісної або спільної часткової власності. Можна погодитися з З.В. Ромовською, що «інтересам подружжя відповідає поширення на майно, набуте за час шлюбу, саме правового режиму сумісної власності. Це особливо стосується приватизації державного житлового фонду».

Однак, це поради фахівців, остаточне рішення вправі прийняти тільки чоловік та дружина. Після виникнення спільної сумісної або часткової власності відносини подружжя регулюються відповідними нормами СК та ЦК.

5. Суттєві особливості існують при визначенні правової природи приватизованих подружжям земельних ділянок. Такі ділянки можуть належати кожному з подружжя окремо на праві приватної власності (див. п. 12 коментаря до ст. 57 СК України). Приватизовані земельні ділянки можуть належати також дружині та чоловікові на праві спільної власності. Для приватизації земельних ділянок характерними є такі моменти. По-перше до кола осіб, які можуть бути суб'єктами такої приватизації, належать лише громадяни України. Іноземці, особи без громадянства або юридичні особи цією приватизацією скористатися не можуть. Це положення чітко зафіксоване в законі. По-друге, громадяни України можуть реалізувати належне їм право на безоплатну приватизацію земельної ділянки по кожному з видів її цільового призначення лише один раз. По-третє, право на безоплатну приватизацію обмежене законом. Йдеться про те, що приватизація земельних ділянок громадянами України може здійснюватися лише в межах розмірів, які встановлені ст. 121 Земельного кодексу України.

Питання, належить приватизована земельна ділянка до спільного чи роздільного майна подружжя, не має прямої відповіді, яка б містилася в законодавстві. Безоплатна приватизація згідно з Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 р. «Про приватизацію земельних ділянок» стосується перш за все земельних ділянок, наданих громадянам у користування для конкретних цілей (земельні ділянки, надані громадянам для ведення особистого підсобного (нині — селянського) господарства, будівництва і обслуговування житлового будинку (присадибна ділянка), садівництва, індивідуального дачного і гаражного будівництва). Постійні користувачі, які виявили бажання приватизувати свої земельні ділянки, могли звернутися з відповідними заявами до уповноважених органів, до компетенції яких належить передача земельних ділянок у приватну власність. У цьому випадку постійне право землекористування громадянина трансформувалося у право власності на земельну ділянку.

Наказом Державного комітету України з земельних ресурсів від 15.02.1993 р. була затверджена форма заяви про передачу у приватну власність земельної ділянки, в якій визначається волевиявлення лише однієї особи — землекористувача. Законодавство не вимагало від громадянина разом із заявою подання відомостей про його сімейний стан. Не вимагало законодавство і прояву волі інших осіб, зокрема другого з подружжя на приватизацію земельної ділянки. Очевидно, вважалося, що ділянка надавалася у користування подружжю, тому і приватизація буде здійснюватися хоча і за заявою лише однієї особи, однак на користь подружжя.

Такий неперсоніфікований підхід, на жаль, є для нас традиційним. Отримані у свій час у постійне користування земельні ділянки зазвичай оформлювалися на ім'я лише одного громадянина — глави чи члена сім'ї, глави колгоспного двора тощо. Державні акти на право постійного користування, які посвідчували право землекористування громадян, також виписувалися на одну особу, хоча цими ділянками фактично користувалися усі члени сім'ї чи двора, які володіли земельною правосуб'єктністю. Очевидно, що в такому ж руслі здійснювалася і приватизація земельних ділянок під час дії перших законодавчих актів, які визначали цей процес. Земельна ділянка передавалася у постійне користування подружжя (сім'ї), заяву подавав лише один з подружжя — землекористувач, згода другого з подружжя автоматично вважалася наявною. З урахуванням цього, з усіма можливими застереженнями можна припустити, що закон закріплював презумпцію згоди другого з подружжя (який не подавав заяви) на приватизацію земельної ділянки. Треба особливо підкреслити, що мова не йде про майно, набуте за час шлюбу, яке вважається спільним майном подружжя (ч. 1 ст. 6 °Cімейного кодексу України). У даному разі кожен з подружжя реалізує власне право на приватизацію земельної ділянки, просто згода другого з подружжя вважається такою, що є наявною. За таких обставин ділянки, які були передані у користування подружжю, а потім приватизовані за заявою лише одного з подружжя можна віднести до спільного майна подружжя.

Однак такий підхід (якщо саме він мав місце), не є беззастережним, бо він має свої суттєві вади. Щонайменше, він не враховує двох моментів: а) другий з подружжя може взагалі не мати право на приватизацію земельної ділянки, наприклад, як іноземний громадянин або особа без громадянства; б) другий з подружжя не мав наміру приватизувати земельну ділянку, яка була надана у користування.

Згідно з новим ЗК України (2001 р.) присадибні, садові, дачні, гаражні та інші земельні ділянки можуть використовуватися на двох правових підставах (титулах): а) на праві власності; б) на умовах оренди. Таким чином, новий Земельний кодекс України взагалі не передбачає для громадян використання земельних ділянок на праві постійного користування. Практика свідчить, що в сучасних умовах земельні ділянки надаються громадянам переважно на умовах оренди, хоча ч. 3 ст. 116 ЗК не виключає безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадян у разі одержання їх із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації.

В договорі оренди земельної ділянки суб'єктний склад сторін чітко персоніфікований. Орендарем земельної ділянки для індивідуального житлового, гаражного чи дачного будівництва виступає конкретний громадянин. Однак, як і раніше, в такому договорі не визначаються інші особи (члени сім'ї орендаря чи другий з подружжя), хоча вони також задовольняють потреби в земельній ділянці, наданій під забудову садиби, садового будиночка, дачі чи гаража. Крім того, не можна забувати, що одержання в оренду земельної ділянки під забудову одним із подружжя виключає можливість одержання ділянки для використання за таким же цільовим призначенням другим із подружжя. Це свідчить про права на землю не лише того з подружжя, котрий укладав договір оренди, а й другого з них. Якби земельна ділянка надавалася в оренду подружжю, коли чоловік та дружина разом виступають на стороні орендаря, то при подальшій приватизації ділянки не виникало б питання щодо того, кому вона належить на праві власності. Що можна сказати сьогодні? При всіх застереженнях є підстави вважати, що приватизація орендованої земельної ділянки, наданої в оренду одному із подружжя, буде підставою для виникнення права спільної сумісної власності подружжя. Однак такий підхід може бути спростований, якщо другий з подружжя, який не був учасником договору оренди, заявить, що він не бажав приватизувати орендовану земельну ділянку.

На жаль, сьогодні всі ці питання є вкрай складними. Законодавець повинен чітко визначити свою позицію з цього приводу. Дещо в цьому плані вже здійснено. Так, постановою КМУ від 02 квітня 2002 р. була затверджена нова (змінена) форма Державного акта про право власності на земельну ділянку'. В ній вперше передбачається наявність спеціального додатка до Державного акта-списку співвласників земельної ділянки. В ньому визначаються прізвище, ім'я, по батькові та адреса усіх інших осіб, які набувають права на земельну ділянку. Крім цього, в додатку мають визначатися частки кожного із співвласників у праві на майно. Таким чином можна вважати, що питання щодо правового режиму приватизованих за заявою одного з подружжя земельних ділянок набуло певного вирішення. Вже під час отримання Державного акта про право власності на земельну ділянку коло осіб, які набувають права власності щодо нього, є визначеним.

6. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше цінне майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ця норма не відзначається чіткістю. Не зрозуміло, які саме договори в інтересах сім'ї в ній передбачені. Очевидно, це не договори купівлі-продажу або міни, оскільки правовий режим набутого за такими договорами майна визначається спеціальними нормами (ст. 65 СК України).

Слово «виграш» свідчить про те, що ця норма визначає правовий режим речі, що була отримана внаслідок гри, в якій брав участь один із подружжя. Можна припустити, що мова йде про участь одного з подружжя у різноманітних вигравальних конкурсах, лото, вікторинах тощо. Якщо за участь у такому конкурсі один з подружжя отримує винагороду (гроші, інше цінне майно), вона стає об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Треба, однак, припустити, що винагорода, про яку йде мова в ч. 3 ст. 61 СК, не може бути відзнакою особистих знань, вмінь або досягнень одного з подружжя у відповідній сфері. Премії і нагороди, які один із подружжя одержав за особисті заслуги, складають роздільне майно подружжя відповідно до ч. 3 ст. 57 СК України.

Питання про правовий режим виграшу не є простим. Сьогодні гра розглядається з зовсім інших позицій, ніж це було раніше. Визначенню її юридичної природи присвячені спеціальні наукові дослідження. Це пояснюється тим, що особа може брати участь не лише у вікторинах, а й у таких азартних іграх, як бінго, рулетка, гра в кості, тоталізатор та інші. Як відомо, в процесі гри людина може втрачати усе своє майно, набувати величезних боргів, оскільки участь у грі пов'язується із виникненням зобов'язань ігрового ризику. І, навпаки, особа одночасно може набути значного виграшу.

Правові наслідки гри мають свої особливості у тому разі, коли гравець є особою, яка має подружній статус. До вирішення цього питання треба підходити дуже обережно, у той час як ч. 3 ст. 61 СК України дещо легковажно намагаєтеся визначити правовий режим виграшу, отриманого одним із подружжя, однозначно відносячи його до спільного майна подружжя. З аналізу коментованої статті можна дійти висновку, що спільна власність подружжя на виграш виникає: а) коли той з подружжя, хто брав участь у грі, уклав договір в інтересах сім’ї; б) незалежно від того, використовувалося чи не використовувалося в процесі гри спільне або роздільне майно подружжя. Однак такий підхід може викликати спори. По-перше, той з подружжя, хто виграв значну суму грошей або цінне майно, може заперечувати, що він діяв в інтересах сім'ї. Особа буде стверджувати що брала участь в грі за особистою ініціативою і не діяла в інтересах другого з подружжя або інших членів сім'ї. По-друге, договори гри, засновані на азартному ризику ігор, мають оплатний характер і пов'язані із внесенням гравцем відповідного грошового внеску. Той з подружжя, хто брав участь в грі, може посилатися на те, що його грошові внески формувалися за рахунок роздільного, і не спільного майна подружжя, тому одержаний дохід належить йому особисто (ст. 58 СК України). Такі обставини треба було б врахувати в СК України і більш чітко прописати цю норму.

В ч. 3 ст. 61 СК України окрім виграшу згадується також гонорар, одержаний одним з подружжя за договором, укладеним в інтересах сім'ї. Цей момент такс»: потребує пояснень. Якщо гонорар розглядається в якості різновиду оплати з; роботу, здійснену автором за авторським договором, то режим такого майна визначається в ч. 2 коментованої статті, в якій йдеться про заробітну плату та інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо ж гонорар розглядається як сплата за особисті заслуги автора, то треба керуватися ч. 3 ст. 57 СК України, яка визначає види роздільного майна подружжя. Коли особа може одержати гонорар за договором, укладеним в інтересах сім'ї, сказати важко, тому в цій частині коментована стаття потребує відповідних уточнень.

7. Серед об'єктів права спільної власності подружжя, сімейне законодавство особливо виділяє речі професійних занять подружжя, спеціально встановлюючи їх правовий режим. Відповідно до ч. 4 ст. 61 СК речі професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, якщо за час шлюбу були придбані речі, професійно необхідні одному з подружжя, відповідно до закону вони не визнаються об'єктом його права власності. Законодавство виходить з того, що такі речі були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, тому вони мають належати до їх спільного майна. Дружина або чоловік, професійні заняття котрого обслуговують такі речі, може лише претендувати на їх отримання у разі поділу майна подружжя. При цьому сторона, яка отримала таке майно у власність, зобов'язана виплатити другій стороні вартість належної йому частки майна.

В ч. 4 ст. 61 СК України використовується термін «професійні заняття». Однак його не можна трактувати занадто вузько — лише в плані безпосередньої професії одного або обох з подружжя. Мова може йти про речі, які обслуговують не лише професійну діяльність подружжя, а й їхні хобі, різні захоплення, не пов'язані безпосередньо з їхньою основною професією. Головне, щоб це були особливі, специфічні предмети, що дають можливість здійснювати певний вид діяльності займатися фотографуванням, музикою, живописом тощо).

8. Сьогодні термін «речі професійних занять подружжя» набуває нового важливого аспекту. Це пов'язано з тим, що згідно із ч. 1 ст. 50 ЦК України фізична особа з повною цивільною дієздатністю має право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом. При цьому знову виникає питання про особливості здійснення підприємницької діяльності тим із подружжя, який перебуває у шлюбі. Щодо цього в законі міститься лише одне спеціальне правило: фізична особа — підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном: часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна (ч. 2 ст. 52 ЦК України).

Закон не визначає складу і особливостей майна, яке використовується у підприємницькій діяльності одним із подружжя. Як демонструє практика, проблема полягає саме у визначенні того майна, яке можна розглядати як:

• особисте майно того з подружжя, який здійснює підприємницьку діяльність;

• майно, що належить подружжю на праві спільної власності і в якому підприємцю належить певна частка у разі поділу майна.

В реальному житті той з подружжя, який здійснює підприємницьку діяльність, нерідко використовує для підприємницьких цілей спільне майно подружжя. Окрім цього він вкладає у свою діяльність і роздільне майно, що належить йому особисто. Внаслідок цього майно з різним правовим режимом змішується. зазначити, яке майно є результатом власне дій підприємця, а яке має входити до спільного майна подружжя, вкрай важко.

Питання про правовий режим підприємницького майна набуває свого значеної не лише у разі поділу майна або визнання підприємця банкрутом. Воно має значення постійно, у побутовій практиці підприємця, оскільки у разі використання спільного майна подружжя спрацьовують жорсткі правила ст. 65 СК України про необхідність згоди другого з подружжя на укладення правочинів з таким майном. Лише стосовно роздільного майна підприємець може діяти вільно без згоди другого з подружжя. Уявити собі діяльність підприємця, який працює під страхом постійної «загрози» з боку другого з подружжя достатньо важко.

Зрозуміло, що найкращий вихід полягає у законодавчому визначенні найбільш складних питань, що пов'язані з діяльністю підприємця, який має подружній статус. Проте необхідні зміни до законодавства мають бути системними одночасними, на що у найближчий час розраховувати важко.

Найбільш простим і реальним у сучасних умовах може бути інше вирішенню питання. Якщо один із подружжя має бажання бути зареєстрованим як підприємець, сторони мають самостійно визначити для себе основні питання, пов'язані з його подальшою підприємницькою діяльністю. Це може бути здійснено шляхом укладення відповідного договору (шлюбного або спеціального договору спрямованого на вирішення питань, пов'язаних із підприємницькою діяльністю одного з подружжя).

Основним в цьому плані є визначення такого поняття, як «підприємницькі майно», тобто майно, яке буде використовуватися одним із подружжя виключити у підприємницьких цілях. В практиці його нерідко називають «бізнес». Подружжя може за договором відокремити підприємницьке майно від іншого спільного або роздільного майна подружжя та надати йому чітко визначений правовий режим.

Зокрема, сторони можуть визначити в договорі, що:

• до підприємницького майна належать певні грошові суми, вклади у банківських установах, рухомі та нерухомі речі тощо;

• підприємницьке майно належить на праві власності тому з подружжя, який зареєстрований як підприємець;

• підприємець самостійно володіє, користується та розпоряджається підприємницьким майном без згоди другого з подружжя;

• прибуток, дохід (дивіденди) від підприємницького майна належать підприємцю і використовуються ним в подальшому виключно в підприємницьких цілях;

• підприємницьке майно входить до роздільного майна того з подружжя, який здійснює підприємницьку діяльність, тому підприємець відповідає цим майном за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю.

Як зазначалося, про фізичну особу — підприємця, яка перебуває у шлюбі, закон згадує лише в контексті його відповідальності за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю (ч. 2 ст. 52 ЦК України). Проте цивільний закон не враховує тієї обставини, що згідно із нормами сімейного законодавства права подружжя на майно мають і особи, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою (ст. 74 СК України), тобто фактичне подружжя. Можна припустити, що правило про відповідальність підприємця, який перебуває у зареєстрованому шлюбі, може розповсюджуватися і на підприємця, який перебуває у фактичних шлюбних відносинах.

Стаття 62. Виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові

1. Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

1. Подружнє життя, як правило, є тривалим за характером, тому речами, що належать на праві власності одному з подружжя, протягом спільного життя нерідко користується й інший. Здійснюючи догляд за таким майном, подружжя вкладає в нього спільні кошти та працю. У разі поділу майна, той з подружжя, хто не є його власником, часом просить врахувати зроблені ним грошові або трудові внески у майно і визнати його спільним. Згідно із ч. 1 коментованої статті, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказана норма вже існувала в сімейному законодавстві (ст. 25 КпШС України), тому можна вважати, що вона знайшла свою перевірку часом.

Для визнання роздільного майна спільним майном подружжя необхідно, щоб вартість роздільного майна в період шлюбу збільшилася істотно. Ця обставина має вирішальне значення. Як правило, суди порівнюють вартість майна до та після зроблених подружжям поліпшень. Якщо спір стосується житлового будинку, то до уваги беруться такі обставини, як капітальний ремонт, перевлаштування будинку, розбір старого та будівництво на його місці нового будинку тощо. Якщо ж у процесі сімейного життя подружжя здійснювало лише поточний ремонт житлового будинку або іншого майна, то це не дає підстав для визнання чайна спільним. У цьому випадку один з подружжя може вимагати лише відшкодування зроблених ним витрат. Таким чином питання про те, наскільки істотно збільшилася вартість спірного майна в період шлюбу, є визначальним при ухваленні судом рішення.

2. На жаль, в новому СК України, власне як і в КпШС України 1969 p., прямо не вирішується одне вкрай важливе питання: чи існує необхідність врахування вартості роздільного майна, що належало одному з подружжя до його поліпшень, три визнанні роздільного майна спільним майном подружжя, чи після визнання цього майна спільним воно розподіляється між подружжям без врахування вартості попереднього майна.

Свого часу це питання не мало однозначного вирішення. В судовій практиці воно також вирішувалося вкрай суперечливо. Можна навести два прямо протилежні судові рішення, кожне з яких мало власну аргументацію. Так, за однією стравою було відзначено, що частина деревини від демонтованого будинку, а також черепиця, що належали дружині на праві власності, після будівництва подружжям нового житлового будинку стали його складовими і невід'ємними частинами. За таких обставин суд визнав спірний будинок спільним сумісним майном подружжя без будь-якого врахування вартості роздільного майна подружжя. За іншою, аналогічною за суттю справою Верховний Суд УРСР зайняв прямо протилежну позицію. Зокрема ним було відзначено, що принцип рівності часток в майні подружжя застосовується по відношенню до того майна, яке є їх спільною власністю, тобто нажите подружжям за час шлюбу. Майно, нажите кожним з подружжя до шлюбу, отримане в період шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Виходячи з цього, суд дійшов висновку: якщо для придбання подружжям майна одним з них зроблено вклади за рахунок власного майна, ці вклади повинні враховуватися при визначенні часток подружжя в спільному майні. За матеріалами справи, до шлюбу одним з подружжя були придбані лісоматеріали, цегла, щебень і шифер. Цей матеріал використано подружжям для будівництва будинку. За таких обставин визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину будинку, без врахування вкладеного відповідачем власного майна в будівництво, суперечить смислу закону. Свою точку зору щодо цього питання висловив також Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови від 12.06.1998 р. «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім’ю України». В ньому зокрема сказано: якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС України, то ці вкладення мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст.28 КпШС).

Вже після набрання чинності новим СК України в літературі також висловлювалася думка щодо необхідності врахування вартості первинного майна при визнанні права спільної сумісної власності на роздільне майно за умов, передбачених ч. 1 ст. 69 СК України.

Однак з цим важко погодитися. Виходячи з аналізу ч. 1 ст. 62 СК України, можна дійти наступних висновків. У випадку, якщо суд вважає за можливе визнати роздільне майно спільним майном подружжя, воно визнається спільним у повному обсязі (без вирахування вартості роздільного майна). В законі прямо сказано: майно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Жодних додатків або виключень з цього правила немає. Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна сумісна власність на майно означає приналежність майна двом або більше особам без визначення часток кожного з них у праві власності. Якщо суд визначає роздільне майно дружини або чоловіка спільним майном подружжя, він не визначає часток кожного з подружжя в праві на це майно, у тому числі з врахуванням вартості первинного майна. Майно вважається спільним без визначення часток. Такі частки можуть визначатися лише у разі поділу майна подружжя. При цьому застосовуються правила ст. 7 °CК України. Вказана норма не передбачає можливості збільшення частки одного з подружжя у майні на тій підставі, що у спільне майно «вмонтовано» первісне майно, що було збільшене за час шлюбу. Таким чином розподіл спільного майна подружжя повинен здійснюватися за загальними правилами, тобто порівну (або в нерівних частках, якщо для цього існують передбачені ч. ч. 2, 3 ст. 7 °CК України підстави). Відсутність в законі спеціальної вказівки щодо врахування вартості первісного майна (до його поліпшень) не дає можливості це зробити.(Це було б можливо, якби ч. 1 ст. 62 СК України мала відповідну редакцію: «Якщо майно, що є власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому частка того з подружжя, якому належало роздільне майно, може бути збільшена з j рахуванням вартості цього майна».)

В ч. 1 ст. 62 СК України передбачається ситуація, коли між сторонами виникає спір про правовий режим роздільного майна, яке в період шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості в результаті вкладу трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох. Суд розглядає такі спори у випадку, якщо один з подружжя, який є власником, не хоче визнавати прав на майно іншого з подружжя, який зробив такі затрати. Проте роздільне майно може бути визнане спільним майном подружжя не лише за рішенням суду, а й за договором між сторонами при відсутності спору.

3. Законом України від 22.12. 2006 p. № 524-V «Про внесення змін до Сімейного та Цивільного кодексів України» коментована стаття була доповнена частиною другою. В ній сказано: якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З аналізу цієї статті випливає, що мова йде лише про такі об'єкти права власності подружжя, які дають дохід, приплід або дивіденди. В цілому правовий режим такого майна визначається в ст. 58 СК України, в якій вказується: якщо річ, що належить одному з подружжя, плодоносить, дає приплід або дохід (дивіденди), він є власником цих плодів, приплоду або доходу (дивідендів).

Очевидно, законодавець вирішив дещо «пом'якшити» однозначність правила, закріпленого в ст. 58 СК України. Дійсно, якщо один з подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в управлінні чи догляді за майном, що належить другому з подружжя, то було б несправедливим, коли б дохід, приплід або дивіденди від такого майна одержував лише його власник. Тому закон дозволяє другому з подружжя вимагати визнання за ним права на дохід (приплід, дивіденди) від майна, що належить другому з подружжя.

Треба підкреслити, що мова йде про участь саме в управлінні чи догляді за майном. Цей момент є дуже важливим і дозволяє відмежувати ч. 2 ст. 62 від ч. 1 цієї ж статті. Справа в тому, що в ч. 1 ст. 61 СК України передбачається ситуація, коли внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат того з подружжя, який не є власником, майно, що належить другому з подружжя, істотно збільшилося у своїй вартості. Це правило розраховане на ситуації, коли подружжя спільними коштами або за рахунок другого з подружжя покращило річ — зробило капітальний ремонт, переобладнало або перебудувало річ тощо. Внаслідок цього зміни були здійснені саме в речі, яка збільшилася у своїй вартості.

Доповнення ст. 62 СК України розраховані на інші випадки. Тут мова не йде про поліпшення речі, що належить на праві власності одному з подружжя, коштами або працею другого з подружжя. Може так статися, що той з подружжя, який не є власником речі, бере участь в управлінні чи догляді за майном, що належить другому з подружжя. На це витрачаються його кошти або праця. Однак сама річ при цьому не збільшується у своїй вартості, не стає більш коштовною.

Найбільш простою в сімейній сфері можна уявити ситуацію, коли один з подружжя має на праві власності худобу, у той час як другий з подружжя докладе зусиль для постійного догляду за нею. Якщо таке майно дає приплід або доходи (від продажу молока тощо), то другий з подружжя згідно із ч. 2 ст. 62 СК України може розраховувати на визнання його співвласником щодо такого доходу або приплоду. Дещо складніше змоделювати ситуацію, яка б стосувалася дивідендів від роздільного майна подружжя.

Стаття 63. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності

1. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

1. Відповідно до ст. 63 СК дружина та чоловік мають рівні права щодо володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Це положення деталізує закріплену в ч. 1 ст. 51 Конституції України загальну норму: кожен з подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

В коментованій статті вказано, що подружжя має рівні права щодо майна, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Це положення викликає заперечення. Рівність прав подружжя є базовим принципом побудови подружніх відносин, тому сторони за домовленістю не можуть встановити інший — «нерівний» обсяг прав дружини або чоловіка відносно майна. На цій підставі більш коректним вбачається формулювання ч. 1 ст. 369 ЦК України, в якій вказано: співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Іншими словами, домовленістю подружжя може визначатися порядок користування спільним майном, а не обсяг прав (рівний чи не рівний) щодо нього.

2. У зв'язку з тим що в праві власності на майно частки подружжя не визначені, сторони повинні координувати свої дії щодо цього майна. Вони не можуть розпоряджатися своєю часткою в праві на майно, як це має місце у відносинах спільної часткової власності. Невизначеність часток в праві власності подружжя на майно спричиняє важливі наслідки. По-перше, за загальним правилом дії одного з подружжя щодо володіння та розпоряджання спільним майном розглядаються як дії подружжя. Згода другого з подружжя передбачається до того часу, поки не буде доведене протилежне. Кожен з подружжя діє за себе та іншого з подружжя. По-друге, у випадках, передбачених законом, на здійснення певних юридичних дій вимагається підтвердження волі другого з подружжя. Це пояснюється тим, що річ належить подружжю на праві власності без визначення часток, тому розпоряджання здійснюється в обсязі речі в цілому, а не її окремої частки.

Право спільної сумісної власності здійснюється подружжям шляхом володіння, користування та розпоряджання майном. Коментована стаття закріплює загальне правило, яке деталізується в спеціальних нормах. Зокрема, порядок розпорядження спільним майном подружжя визначається в ст. ст. 65, 67, 68 СК України, порядок користування майном у ст. 66 СК України, порядок поділу майна в ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 СК України.

Стаття 64. Право подружжя на укладення договорів між собою

1. Дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

2. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки.

1. В коментованій статті визначається загальний порядок укладення подружжям «внутрішніх» договорів, тобто договорів між собою. Ціла низка таких договорів передбачена в новому СК України. Крім того, дружина та чоловік, як і будь-які інші фізичні особи, можуть укладати договори, які не передбачені законодавством, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства (ч. 1 ст. 6 ЦК України, ст. 7 СК України). Договори подружжя набувають все більшого поширення в системі регуляторів сімейних відносин, їх аналізу присвячені спеціальні наукові дослідження.

До майнових договорів подружжя, що знайшли своє безпосереднє закріплення в законодавстві, належать:

• договори дружини та чоловіка щодо їхнього майна;

• договори дружини та чоловіка про надання взаємного утримання;

• договори про утримання дітей.

Критерієм наведеної вище класифікації є спосіб задоволення інтересів управомоченої особи. Якщо інтерес подружжя задовольняється за рахунок корисних властивостей тієї або іншої речі, то можна говорити про групу договорів щодо майна дружини та чоловіка. Якщо інтерес задовольняється за рахунок дій зобов'язаної сторони — про договори, що виникають із приводу утримання дружини або чоловіка. До особливої групи можуть бути віднесені договори дружини та чоловіка, у яких визначаються питання, пов'язані із задоволенням майнових інтересів їхніх дітей. Такі договори мають певну специфіку, тому що в них установлюються обов'язки дружини та чоловіка як батьків. Такі договори можуть опосередкувати задоволення інтересів уповноваженої особи (дитини) різними способами — як шляхом надання їй певного майна (ст. 19 °CК), так і шляхом здійснення зобов'язаною особою (батьками) певних дій, зокрема, сплати аліментів (ст. 109 СК).

2. До договорів щодо майна дружини та чоловіка можуть бути віднесені: договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності без виділу цієї частки (ч. 2 ст. 64 СК); договір про визначення порядку користування майном (ст. 66 СК); договір про поділ майна дружини та чоловіка (ст. ст. 69, 7 °CК); договір про виділ нерухомого майна дружини або чоловіка зі складу усього майна подружжя (ч. 2 ст. 69 СК).

Спільність майна передбачає певну координацію дій дружини та чоловіка. Інструментом такої координації можуть служити договори про визначення правового режиму подружнього майна. Всі договори, що належать до цієї групи, укладаються щодо майна подружжя. Вони можуть стосуватися його поділу (виділу частки), передачі від одного з подружжя до іншого або визначення порядку користування майном. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки в праві спільної сумісної власності без виділення цієї частки (ч. 2 ст. 64 СК) може бути включений до цієї групи подружніх договорів лише умовно. У цьому випадку передбачений не самостійний вид договору, а механізм здійснення правочинів з майном дружини та чоловіка (див. п. 6 коментаря до цієї статті).

Характерним для цієї групи договорів є те, що їх предметом виступає майно, що є наявним на момент укладення договору. Це майно вже має певний правовий режим (належить до спільного або роздільного майна подружжя). У зв'язку із цим метою договору є зміна такого режиму (визнання роздільного майна спільним, а спільного — роздільним). Сюди ж включаються й договори про встановлення порядку користування майном дружини та чоловіка. Ці договори хоча і не змінюють правового режиму майна, але спрямовані на встановлення певних параметрів його використання.

До договорів подружжя про надання утримання належать наступні види поіменованих договорів: договір про надання утримання (ст. 78 СК України); договір про припинення права на утримання взамін набуття права власності на нерухоме майно або одержання одноразової грошової виплати (ст. 89 СК України). Як випливає з її назви, до цієї групи належать договори, що визначають порядок взаємного надання утримання подружжям. Треба додати, що цивільним законодавством передбачено договори щодо надання утримання або передання майна, які подружжя укладає з іншими особами. Це договір довічного утримання за участю дружини та чоловіка (ст. 747 ЦК України). Схожі риси має також спадковий договір за участю подружжя (ст. 1306 ЦК України).

Окрему групу складають договори про утримання дитини (дітей). Зазвичай такі договори укладають особи, які перебувають або перебували у шлюбі (подружжя або колишнє подружжя), тому вони включаються до системи подружніх договорів. До цієї групи можна віднести: договір про забезпечення умов проживання дитини тим з батьків, хто буде проживати окремо від дитини після розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 109 СК України); договір дружини та чоловіка про розмір аліментів на дітей після розірвання шлюбу (ч. 2 ст. 109 СК); договір про сплату аліментів на дитину (ст. 189 СК); договір про припинення права на аліменти на дитину у зв'язку із набуттям права власності на нерухоме майно (ст. 19 °CК).

До цієї групи входять договори дружини та чоловіка з приводу надання утримання дитині (дітям) у широкому розумінні. Батьки можуть укласти договір не лише про сплату аліментів, а й про заміну аліментів на нерухоме майно. Сторони можуть домовитися про інші варіанти забезпечення майнових інтересів дитини, коли один з батьків бере на себе обов'язок оплачувати, наприклад, навчання дитини, її поїздки за кордон на відпочинок, придбання дитині музичних інструментів тощо.

Як і у всіх інших випадках, сторони вправі розширити рамки своєї договірної ініціативи й укласти договори, які прямо не передбачені законодавством (не-поіменовані договори). Наприклад, дружина та чоловік можуть укласти договір про порядок надання утримання повнолітній непрацездатній дитині, про утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, про стягнення аліментів за минулий час тощо.

Новий СК України передбачає договори, що укладаються не лише подружжям, а й колишнім подружжям, тобто особами, які розірвали свій шлюб або подали до суду заяву про розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 89 СК України, ч. ч. 1, 2 ст. 109 СК України). Сімейне законодавство передбачає також договори осіб, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу — договір про визначення правового режиму майна (ст. 74 СК України) та договір про припинення права на утримання (ч. 3 ст. 91, ст. 89 СК України). Втім, такі особи не можуть укладати шлюбний договір, оскільки реєстрація шлюбного договору нерозривно пов'язана з реєстрацією шлюбу.

Окрім вказаних вище договорів подружжя може також укладати шлюбний договір. З одного боку шлюбний договір, безсумнівно, входить до системи майнових договорів подружжя, з іншого — він займає в цій системі особливе місце і не може бути віднесений до жодної з вказаних груп договорів. По-перше, шлюбний договір носить комплексний характер і може включати умови, які по суті складають зміст окремих видів договорів, що належать до трьох вказаних вище груп (сторони можуть одночасно включити в шлюбний договір умови щодо правового режиму їхнього майна, про надання взаємного утримання та утримання дитини). По-друге, шлюбний договір має особливий суб'єктний склад. Його учасниками можуть бути не лише дружина та чоловік, а й наречені. По-третє, шлюбний договір — це єдиний вид договорів подружжя, предмет якого складає не наявне, а так зване майбутнє майно, тобто майно, що, можливо, буде набуте сторонами в майбутньому.

3. В житті нерідко виникають ситуації, коли лише один з подружжя хоче розпорядитися своїм майном, зокрема тим, що входить до спільного майна подружжя. В СК України встановлюються два окремих правила. Вони визначають порядок відчуження майна одним з подружжя: а) на користь другого з подружжя (ст. 64 СК); б)на користь іншої особи (ст. 67 СК).

Перше правило встановлене для «внутрішніх» відносин подружжя, коли майно переходить від одного з них до іншого; друге — стосується відносин між одним із подружжя та будь-якою сторонньою особою. З аналізу норм СК України можна зробити припущення, що різниця між правилами ст. 64 СК та ст. 67 СК полягає у тому, що у першому випадку для відчуження майна не потрібно здійснювати його виділ в натурі, а у другому — такий виділ є необхідним (див. ст. 67 СК та коментар до неї). Принаймні саме така ідея, очевидно, була покладена в основу нормативних приписів. Інша справа — її реалізація. Для визначення цього питання необхідно більш детально розглянути правило, закріплене у ч. 2 ст. 64 СК України, та проаналізувати норми деяких інших нормативних актів.

4. В ч. 2 ст. 64 СК України вперше міститься норма, згідно з якою договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки. Ідея цієї норми полягає у спрощенні порядку передання майна одного з подружжя на користь другого з подружжя. Такий порядок встановлювався для того, щоб дружина та чоловік могли визначити свої частки у спільному майні і одразу передати частку одного з них на користь другого (подарувати, продати, обміняти тощо).

Проте реалізація правила, закріпленого в ч. 2 ст. 64 СК України пов'язана зі значними складнощами. З.В. Ромовська вказує, що «життя цієї норми затьмарене її нехтуванням з боку органів державної реєстрації прав на нерухомість»1. Проте не все так просто. Органи, що здійснюють державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, діють згідно з законом. Проблема полягає не у виконавцях, а у тому, що ч. 2 ст. 64 СК України не узгоджена з цілою низкою інших нормативних приписів.

З аналізу норм чинного законодавства можна дійти висновку, що передання майна від одного з подружжя до другого має здійснюватися за два етапи. По-перше, дружина та чоловік визначають свої частки в праві власності на майно (перетворюють спільну сумісну власність на спільну часткову власність); по-друге, визначають спосіб відчуження частки одного з подружжя на користь другого з подружжя (дарування, продаж тощо).

5. Розглянемо процедуру переходу майна більш детально. Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦК України спільною сумісною власністю є спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності. Для того, щоб один з учасників спільної сумісної власності (в цьому випадку — один з подружжя) мав змогу розпорядитися належним йому майном, необхідно перш за все визначити, що саме йому належить, тобто визначити його частку у праві власності на майно. Без цього майно належить подружжю спільно і право кожного з них розповсюджується на майно в цілому. За таких обставин неможливо визначити, що саме буде в подальшому відчужуватися одним із подружжя на користь другого.

Визначення часток необхідне ще й тому, що воно свідчить про згоду подружжя на визнання за кожним з них права на конкретний розмір частки. Це може бути як традиційна 1/2 частки, так і інша. Сторони можуть домовитися про визнання за одним із подружжя права на 1/3, 2/5, 8/10 або іншу частку в праві власності на майно, з відповідним збільшенням або зменшенням частки другого з подружжя.

В ч. 2 ст. 64 СК вказано про передачу частки одного з подружжя другому з подружжя без виділу цієї частки. З загального аналізу норм чинного законодавства доводиться зробити висновок, що в цьому випадку йдеться про передачу майна без виділу частки в натурі, а не без визначення частки кожного з подружжя у праві власності на майно. В такому сенсі тлумачить цю норму і Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України № 20/5 від 3.03.2004 р. (п. 174).

Таким чином, для розпорядження своїм майном сторони перш за все визначають частку кожного з них в праві власності на майно (не в натурі). При цьому здійснюється трансформація спільної сумісної власності у спільну часткову власність. Очевидно, це можливо шляхом укладення договору про визначення часток подружжя в праві власності на майно. Треба зазначити, що такий договір не передбачений безпосередньо в законі. Очевидно, що домовленість подружжя щодо визначення частки кожного з них закон розглядає як проміжну стадію, яка не має самостійного значення. Проте перетворення спільної сумісної власності подружжя на спільну часткову власність не може здійснюватися інакше, ніж за договором сторін. Такий договір складає самостійний етап переходу майна і має власний юридичний зміст. Він має відповідати усім вимогам, що ставляться цивільним законом до форми правочину (ст. ст. 205–210 ЦК України).

Зрозуміло, що основне значення мають договори подружжя про визначення часток у праві власності на нерухоме майно. Оскільки такий договір не передбачається сімейним законом, в ньому не встановлюється і нотаріальна форма для нього. У зв'язку із непослідовністю визначення процедури переходу майна від одного з подружжя до другого цей момент залишився поза увагою законодавця. Можна припустити, що найкращим було б встановлення для такого договору нотаріальної форми. Саме така форма передбачена в законі для договору про поділ подружнього майна (ч. 2 ст. 69 СК України). Проте закон дозволяє за бажанням сторін надати будь-якому договору нотаріальну форму (ч. 1 ст. 209 ЦК України, ч. 1 ст. 54 Закону України «Про нотаріат»). Договір про визначення часток в праві власності на нерухоме майно не потребує державної реєстрації (ст. 210 ЦК України).

Щодо нерухомого майна проблема полягає також в іншому. Згідно із ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Після визначення часток у праві власності на спільне майно у кожного із подружжя виникає нове право — на певну частку у праві спільної часткової власності. Тобто право спільної власності, що належало кожному з подружжя, перетворюється на право на частку у спільному майні. Момент виникнення права кожного з подружжя на частку у праві власності визначається відповідно до ст. 334 ЦК України.

Очевидно, що таке право підлягає державній реєстрації. Однак тут теж існують проблеми. Закон України від 1.07.2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» до переліку документів для державної реєстрації прав на нерухоме майно не відносить договір про визначення часток в праві спільної власності. В ст. 19 Закону йдеться про договори поділу, перерозподілу та об'єднання нерухомого майна. Проте така реєстрація є необхідною, зокрема тому, що сам Закон «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (ч. 4 ст. 18) вимагає подання документів, що свідчать про встановлення, зміну або припинення речового права. Саме тут стає очевидним незбіг норм сімейного законодавства та інших нормативних актів.

Якщо подружжя не зареєструє право власності на певні частки, неможливе подальше «просування» процедури переходу майна від одного з них до іншого. При цьому виникає ціла низка нових нюансів реєстраційного характеру, оскільки нерухоме майно первісно може бути зареєстроване на ім'я того з подружжя, який хоче передати свою частку другому з подружжя, або навпаки, на ім'я того з подружжя, який в подальшому одержить таку частку від другого з подружжя за договором.

Так чи інакше, лише після того, як подружжя зареєструє право власності на належну їм частку, настає другий етап. Сторони можуть укладати договір про передання частки в праві на майно другому з подружжя — договір дарування, купівлі-продажу, міни частки тощо. У випадках, передбачених законом, такий договір також підлягає державній реєстрації, яка здійснюється нотаріусом. Після цього реєстрації підлягає вже право власності на майно, що виникло у одного з подружжя. Реєстрацію права власності здійснює відповідний орган (БТІ або інший орган, визначений законом).

Не можна відкидати й іншого можливого розвитку подій. Після визначення часток в праві власності на майно кожен з подружжя як учасник спільної часткової власності може визначити долю належної йому частки не лише шляхом передання її другому з подружжя. Він має право укласти договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду) і з іншою особою. Відносини подружжя в цьому разі підпорядковуються правилам ст. 67 СК України та вимогам цивільного закону щодо здійснення права спільної часткової власності.

6. На сьогодні нотаріальна практика реалізації ч. 2 ст. 64 СК України не відзначається єдністю і має суттєві особливості в різних регіонах. Правило, закріплене в ч. 2 ст. 64 СК України, не співпадає з базовими нормами цивільного законодавства, що передбачають державну реєстрацію правочинів та речових прав на нерухоме майно, а також нормами спеціального законодавства. Для його реалізації потрібна системна зміна законодавства. У будь-якому випадку норми сімейного закону не можуть встановлювати окремі правила для порядку реєстрації правочинів за участю подружжя, якщо аналогічні правила не будуть закріплені в спеціальному законодавстві. Підсумовуючи, можна сказати, що на сьогодні процедура визначення та передання частки в спільному майні від одного з подружжя до другого має розглядатися як складна та багатоетапна.

7. У ч. 2 ст. 64 СК України сказано про договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя. Здійснений аналіз дає підстави для висновку, що цей вислів має умовний характер. Насправді має місце укладення подружжям двох окремих договорів: а) договір про визначення часток в праві спільної власності подружжя; б) договір про відчуження (продаж, дарування тощо) частки одного з подружжя на користь другого з подружжя. Таким чином в ст. 64 СК закріплюється не окремий різновид подружніх договорів, а певний механізм здійснення правочинів з майном дружини та чоловіка, який, на жаль, не діє.

Стаття 65. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя

1. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

2. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

3. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

4. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

1. В коментованій статті визначаються правила розпорядження подружжям належним їм спільним майном. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. При цьому має місце множинність осіб на одній із сторін договору, оскільки дружина та чоловік разом виступають як продавець, дарувальник, жертвувач тощо.

Будь-який правочин передбачає вільну волю учасників на його укладення. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників (ч. 2 ст. 369 ЦК України). Враховуючи особливості подружніх відносин, закон встановлює спеціальні правила щодо визначення волі кожного з подружжя на розпорядження майном. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з'ясована окремо. Вираження згоди другого з подружжя на укладення правочину може мати різні форми прояву — письмову з нотаріальним засвідченням, просту письмову або усну. Вибір форми згоди другого з подружжя закон пов'язує з об'єктом права власності подружжя і, в першу чергу, — його цінністю. Для найбільш цінного майна передбачається нотаріально засвідчена згода другого з подружжя, по відношенню до майна, що складає предмет дрібних побутових правочинів, достатньо усної згоди, яка передбачається.

2. Треба зазначити, що правила розпорядження спільним майном подружжя зазнали принципових змін і, як вбачається, не на краще. За КпШС України 1969 р. нотаріально засвідчена згода другого з подружжя на укладення правочину передбачалася лише у тих випадках, коли предмет такого правочину складало нерухоме майно або інше майно, правочини щодо якого вимагали нотаріальної форми договору (ст. 23). В усіх інших випадках підтвердження згоди другого з подружжя на укладення правочину не вимагалося. Вважалося, що подружжя спільно діють в інтересах сім'ї при укладенні договорів кожним з них і перевірка згоди другого з подружжя щодо кожного з правочинів не потрібна. Новий СК України встановив правила, які ґрунтуються на значно нижчому «ступені довіри» між подружжям, оскільки практично кожен з правочинів вимагає письмового підтвердження згоди другого з подружжя.

Новий СК України закріпив складну і розгалужену систему виявлення згоди другого з подружжя на укладення правочину залежно від особливостей об'єктів права власності.

Види правочинів, що вчиняються одним з подружжя

1) правочини, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації;

2) правочини з цінним майном;

3) правочини з майном, яке не є цінним;

4) дрібні побутові правочини.

Відображення волі другого з подружжя на їх вчинення:

1) потребують письмової і нотаріально засвідченої згоди другого з подружжя;

2) потребують письмової згоди другого з подружжя;

3) не потребують підтвердження згоди другого з подружжя, проте можуть бути оскаржені другим з подружжя в суді на підставі відсутності такої згоди;

4) вчиняються вільно і не можуть бути оскаржені другим з подружжя на підставі відсутності його згоди на вчинення правочину.

3. Відповідно до норм цивільного та сімейного законодавства України правочини щодо нерухомого та деяких видів рухомого майна мають бути нотаріально посвідчені і (або) підлягають державній реєстрації. Так, нотаріальної форми та державної реєстрації потребують договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку, квартири або іншого нерухомого майна (ст. 657 ЦК). Нотаріальної форми потребують договір дарування нерухомої речі (ст. 719 ЦК), спадковий договір та заповіт подружжя (ст. ст. 1304, 1243, 1247 ЦК); шлюбний договір (ст. 94 СК) тощо. З урахуванням особливого значення майна, яке передається за такого виду правочинами, згода другого з подружжя на їх укладення має бути нотаріально засвідчена (ч. 3 ст. 65 СК).

Головна проблема вбачається в тому, що ст. 65 СК України сформульована занадто широко і розповсюджується як на випадки відчуження, так і на випадки придбання майна одним з подружжя. Такий висновок випливає з аналізу норм цивільного та сімейного законодавства України. Зокрема в ст. 177 ЦК України сказано, що об'єктами цивільних прав є речі, в тому числі гроші. Речі, а також сукупність речей складають поняття «майно», яке визначене в ст. 190 ЦК України. Таким чином, згідно з цивільним законодавством, гроші — це різновид майна. Повернемося до сімейних відносин. В ст. 65 СК України сказано про розпорядження майном подружжя. З цього можна зробити лише один висновок — розпорядження майном подружжя означає і розпорядження спільними грошовими коштами подружжя. Придбання майна — це зворотна сторона розпорядження грошовими коштами подружжя. Виходячи з цього, можна зробити висновок, що подружжя за взаємною згодою мають вирішувати питання щодо розпорядження не лише речами, а й спільними грошовими коштами. Правочини щодо придбання майна, які потребують нотаріального засвідчені, один з подружжя може здійснювати лише з письмової та нотаріально засвідченої згоди другого з подружжя. Можливо, законодавець, приймаючи таку норму, і не планував настільки широке її розуміння, проте такий висновок випливає з системного аналізу норм чинного законодавства. З урахуванням цього нотаріуси вимагають згоду другого з подружжя не лише у разі продажу, а й у випадку набуття майна подружжям.

4. Новий СК вперше виділяє ще один різновид правочинів подружжя. Це правочини, предмет яких складає цінне майно. Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Таким чином, законодавство закріплює нову оціночну категорію «цінне майно», хоча і не дає її визначення або загальних критеріїв, які б дали змогу в разі спору віднести те чи інше майно подружжя до цінного майна. Викликає сумніви і сама ідея такого суттєвого ускладнення форми правочинів подружжя. Справа в тому, що як цінне майно може бути визначене дуже широке коло об'єктів права власності — аудіо-, відеоапаратура, холодильники, меблеві гарнітури тощо. Виконання вимог закону щодо надання письмової згоди другого з подружжя відносно кожної речі, яка в принципі може бути віднесена до цінного майна, може викликати певні труднощі у відносинах подружжя і значно ускладнювати цивільний обіг.

Якщо один з подружжя уклав правочин щодо цінного майна без згоди другого з подружжя, то останній має право звернутися до суду з позовом про визнання правочину недійсним, як такого, що укладений без її/його згоди. До цього можна додати, що, як і в попередньому випадку, письмова згода другого з подружжя необхідна не лише для відчуження, а й для придбання цінного майна, оскільки в такому випадку використовуються спільні грошові кошти подружжя. Якщо один з подружжя уклав правочин щодо набуття, зокрема, купівлі цінного майна без згоди другого з подружжя, то останній має право звернутися до суду з позовом про визнання правочину недійсним, як такого, що укладений без її, його згоди. Це можливо на тій підставі, що той з подружжя, хто безпосередньо уклав договір купівлі-продажу, одноособово використав спільні гроші подружжя. Правило, що його закріплене в ч. 3 ст. 65 СК України, викликає найбільші заперечення. Однак можна сказати, що воно практично не виконується на практиці, що значно «пом'якшує» договірний клімат відносин за участю подружжя.

5. Із змісту ст. 65 СК випливає, що подружжя може укладати правочини щодо майна, яке не є цінним. Згода другого з подружжя на укладення таких правочинів може висловлюватися в усній формі. В СК України безпосередньо не визначається такий різновид подружнього майна як «майно, що не є цінним». Проте припущення про його існування можна зробити, оскільки закон визначає наслідки вчинення правочину щодо такого майна без згоди другого з подружжя. Так, дружина та чоловік мають право на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним, якщо його було укладено без її, його згоди (ч. 2 ст. 65 СК). Важко сказати, які конкретно правочини можна віднести до цієї категорії. Проблема знов-таки пов'язана з відсутністю законодавчого визначення поняття «цінне майно». Внаслідок цього різниця між правочинами з цінним майном, або з таким, яке до цієї категорії не належить, має невизначений характер. Головне полягає у тому, що практично будь-який правочин може бути оскаржений другим з подружжя в суді на тій підставі, що його було вчинено без його усної згоди.

6. Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України подружжя можуть укладати щодо спільного майна дрібні побутові правочини. Такі правочини мають усну форму. Відмінність від попередньої групи (правочини щодо майна, яке не є цінним) полягає у тому, що дрібні побутові правочини не можуть бути визнані недійсними на тій підставі, що їх було укладено без згоди другого з подружжя. Вперше сімейне законодавство закріплює поняття дрібного побутового правочину і, на жаль, також не дає його визначення. Свого часу у радянській юридичній літературі мала місце дискусія щодо поняття дрібного побутового правочину, який укладають неповнолітні особи. Нарешті новий ЦК України закріпив відповідну норму, яка стосується дітей, які не досягли 14 років. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість (ст. 31 ЦК). Зараз проблема визначення поняття дрібного побутового правочину набуває актуальності стосовно майна подружжя. З урахуванням правил ЦК можна вважати, що дрібним побутовим правочином, який укладається одним із подружжя щодо їх спільного майна, можна визнати такий, що, по-перше, задовольняє побутові потреби членів сім'ї та, по-друге, стосується предмета, який має невисоку вартість. Застосовувати вимір щодо відповідності правочину фізичному, духовному чи соціальному розвитку одного із подружжя немає потреби, бо мова йде про повністю дієздатну особу.

7. Протягом подружнього життя дружина та чоловік можуть брати участь не лише у речових, а й у зобов'язальних правовідносинах. Найбільше практичне значення в цьому аспекті мають правовідносини, що виникають з договору позики або кредиту. Нерідко такі договори укладає особа, яка перебуває у шлюбі, тому логічно виникає питання щодо розповсюдження зобов'язання на другого з подружжя. В ч. 4 коментованої статті вперше міститься правило, що визначає підстави виникнення зобов'язання у другого з подружжя. Той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов'язаною стороною (боржником), якщо: а) договір було укладено другим із подружжя в інтересах сім'ї; б) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Поєднання вказаних підстав надає можливості розглядати другого з подружжя як зобов'язану особу, незважаючи на те, що така особа не брала особисто участі в укладенні договору. З цього випливає, що закон при вирішенні цього питання закріплює не суб'єктивний, а об'єктивний підхід, оскільки не пов'язує виникнення обов'язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на укладення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов'язаною особою, якщо об'єктивно цей договір було укладено в інтересах сім'ї та одержане майно було використано в інтересах сім'ї. Крім того, згідно із ч. 2 ст. 73 СК України на одержане за таким договором майно може бути накладено стягнення (див. ст. 73 СК України та коментар до неї).

Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім'ї. Однак на практиці банки та інші фінансові установи для повного забезпечення своїх вимог за кредитним договором вимагають підтвердження волі другого з подружжя на укладення такого договору письмово.

Треба підкреслити, що правило, закріплене в ч. 4 коментованої статті, логічно не пов'язане із ст. 65 СК України в цілому, оскільки вона присвячена порядку розпорядження спільним подружнім майном. В цьому ж випадку йдеться про виникнення зобов'язальних, а не речових правовідносин за участю одного з подружжя. Той з подружжя, хто укладає договір позики, не розпоряджається майном, а бере на себе обов'язок щодо повернення предмета позики. Такий обов'язок може «припадати» і на другого з подружжя, якщо дії учасника договору здійснювалися в інтересах сім'ї.

Майнові правовідносини подружжя охоплюють не лише відносини щодо майна подружжя, а й зобов'язальні правовідносини за їх участю. Це мало б знайти свій відбиток в структурі норм СК України. Поряд із коментованою статтею необхідно створити окрему норму, яка б визначала особливості зобов'язальних відносин, учасником яких виступає лише один із подружжя.

Стаття 66. Право подружжя на визначення порядку користування майном

1. Подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

2. Договір про порядок користування житловим будинком, квартирою, іншою будівлею чи спорудою, земельною ділянкою, якщо він нотаріально посвідчений, зобов'язує правонаступника дружини та чоловіка.

1. Подружжя має право на власний розсуд визначити порядок користування рухомими та нерухомими речами, що належать їм на праві спільної власності. З цією метою сторони можуть укласти відповідний договір про порядок користування майном (окремою річчю або сукупністю речей). Порядок користування майном може бути визначений також шлюбним договором подружжя (ч. 1 ст. 97. ст. 98 СК України). Розбіг між цими видами договорів полягає у ступені визначеності їх предмета. Так, договір про порядок користування майном подружжя може укладатися лише відносно майна, що є наявним на момент укладення договору. Порядок користування майном, що буде набуте подружжям у майбутньому, може визначатися за допомогою шлюбного договору, оскільки лише шлюбним договором визначаються правовий режим майбутнього майна. Не викликає сумніву, що у шлюбному договорі також може визначатися порядок користування наявним майном подружжя. Однак це можливо лише тоді, коли окрім цього у ньому існує хоча б один пункт, що стосується майбутнього майна подружжя (див. ст. 97 СК України та коментар до неї).

Подружжя на свій розсуд визначає порядок користування квартирою, житловим будинком, автомобілем, іншим рухомим та нерухомим майном. Сторони можуть домовитися, що певною річчю, яка належить дружині та чоловікові на праві спільної власності, буде користуватися лише один з них, або встановити часові проміжки користування такою річчю кожним з подружжя окремо. Можуть сторони домовитися і про порядок користування належним їм спільним майном іншими особами, зокрема, батьками дружини та чоловіка, їхніми дітьми від попереднього шлюбу, іншими родичами тощо.

2. В ч. 2 коментованої статті визначаються особливості договору подружжя про порядок користування нерухомим майном. Якщо подружжя уклало нотаріально посвідчений договір про порядок користування житловим будинком, квартирою, іншою будівлею чи спорудою або земельною ділянкою, то зобов'язання з цього договору переходять і до правонаступника дружини та чоловіка.

Ця норма викликає сумніви. Відомо, що подібне правило встановлене в ЦК України. Проте, воно стосується відносин спільної часткової, а не спільної сумісної власності. Так, у ч. ч. 3, 4 ст. 358 ЦК України вказано, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Аналогічної норми щодо відносин спільної сумісної власності в цивільному законодавстві не встановлено і це не випадково. Правило щодо обов'язковості для правонаступника встановленого власниками порядку користування майном має сенс лише у відносинах спільної часткової власності. Саме тут має значення співвідношення так званих реальних та ідеальних часток, що належать кожному із співвласників. У відносинах спільної сумісної власності такого питання не виникає, оскільки частки співвласників у праві на майно не визначені і кожен із них вважається власником усього майна в цілому. Сторони не визначають співвідношення між реальними та ідеальними частками, оскільки їх не існує. Не викликає сумнівів, що подружжя може укласти договір про порядок користування належним їм майном і посвідчити його нотаріально. Однак сторони не можуть визначити порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, як це передбачено ЦК України. На цій підставі можна вважати, що договір подружжя про порядок користування належним їм майном має силу лише для сторін договору. З цього договору не можуть виникати зобов'язання щодо користування певним майном у правонаступників дружини та чоловіка.

Стаття 67. Право на розпоряджання часткою у майні, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя

1. Дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

2. Дружина, чоловік мають право скласти заповіт на свою частку у праві спільної сумісної власності подружжя до її визначення та виділу в натурі.

1. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності (ч. 1 ст. 6 °CК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України). Це означає, що частки кожного із співвласників в праві на спільне майно не визначені і кожен з них вважається власником усього майна. Дії співвласників мають бути скоординованими, а розпорядження майном здійснюватися за їх взаємною згодою.

Якщо розпорядитися своїм майном хоче лише один з подружжя, то спочатку має бути визначена частка, що належить йому в праві на спільне майно (див. п. п. 4–7 коментарю до ст. 64 СК України). Визначення часток у праві спільної власності можливе шляхом переведення майна з режиму спільної сумісної власності в режим спільної часткової власності. У ч. 1 ст. 356 ЦК України сказано, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них є спільною частковою власністю.

Подружжя може укласти договір про визначення часток в праві власності на майно. На жаль, сімейний закон не згадує про такий договір навіть в коментованій статті та не визначає його форми. Тому тут можуть застосовуватися загальні правила щодо форми правочину, встановлені цивільним законодавством (ст. ст. 205–210 ЦК України).

Момент виникнення права власності кожного з подружжя на частку у праві на майно визначається відповідно до ст. 334 ЦК України. При цьому треба враховувати, що згідно із ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності на нерухомі речі та їх виникнення підлягають державній реєстрації.

Після укладення договору і виконання вимог закону щодо реєстрації права власності кожен із подружжя стає власником 1/2 частки в праві на майно, якщо інший розмір часток не визначений за згодою сторін. В подальшому відносини подружжя регулюються нормами не сімейного, а цивільного законодавства (ст. ст. 356–367 ЦК України).

2. Кожен з подружжя як учасник спільної часткової власності може визначити долю належної йому частки у спільному майні. Він має право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду) тощо. Відносини подружжя в цьому разі підпорядковуються загальним вимогам цивільного законодавства щодо здійснення права спільної часткової власності. Зокрема тут діє правило про переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності. Згідно із ч. 1 ст. 362 ЦК України у разі

продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Таким чином, у разі продажу належної одному з подружжя частки у праві на майно другий з подружжя має переважне право її купівлі. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна — протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі (ч. 2 ст. 362 ЦК України). Це правило діє і відносно подружжя.

3. В ч. 1 коментованої статті вказано, що подружжя може розпорядитися своєю часткою в праві власності лише після її виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Доречність такого правила викликає сумніви. Крім того, воно суперечить цивільному законодавству. Згідно із ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Таким чином, реального виділу частки такого співвласника закон не вимагає. Співвласник розпоряджається не майном в натурі (наприклад, першим або другим поверхом будинку), а 1/2 (або іншою за розміром) часткою в праві власності. Співвласник може розпорядитися своєю часткою навіть тоді, коли її реальний виділ неможливий. Примушувати ж сторони укладати договір про визначення порядку користування майном не можна, якщо на це немає їхньої згоди. Отже, прив'язка сімейного закону розпорядження часткою у праві на майно з її виділом в натурі порушує права співвласників.

4. На жаль, коментована стаття має й інші суттєві вади.

По-перше, в ній використовується таке вкрай невдале словосполучення, як «частки у праві спільної сумісної власності подружжя». Це порушує основну теоретичну концепцію спільної власності, яка базується на розумінні двох видів спільної власності залежно від визначеності або невизначеності часток у праві власності на майно. Відомо, що власність з визначенням часток — це спільна часткова власність (ч. 1 ст. 356 ЦК України), без визначення — спільна сумісна власність (ч. 1 ст. 368 ЦК України). З урахуванням цього вести мову про існування часток у праві спільної сумісної власності невиправдано ані в теоретичному, ані в практичному сенсі.

По-друге, в назві коментованої статті сказано про право подружжя на розпоряджання часткою у майні. Це суперечить закріпленій в ЦК України основній концепції спільної власності, згідно з якою частки співвласників визначають у праві на майно, а не в самому майні.

5. В ч. 2 коментованої статті міститься правило, згідно з яким кожен з подружжя має право скласти заповіт на свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Право заповідача на визначення обсягу спадщини визначається цивільним законодавством. Згідно із ч. 1 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. При цьому заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (ч. 2 ст. 1236 ЦК України). Цивільне законодавство не вимагає при укладенні заповіту визначення частки учасника спільної сумісної власності та виділу її в натурі.

Цивільне законодавство закріплює нове правило, що стосується заповіту подружжя. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 1243 ЦК України подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті. На жаль, в цій нормі повторюється вираз «частка у праві спільної сумісної власності». Проте відомо, що після смерті одного з подружжя спільна власність подружжя трансформується у спільну часткову власність і саме частка у праві спільної часткової власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив.

Стаття 68. Здійснення права спільної сумісної власності після розірвання шлюбу

1. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

2. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

1. В коментованій статті закріплюється норма, що визначає майнові відносини колишнього подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє певної майнової пов'язаності колишніх дружини та чоловіка. Між ними з необхідністю виникають питання щодо володіння, користування та розпорядження майном, набутим за час шлюбу. Вказана норма є вкрай важливою, оскільки вона дозволяє чітко визначити майнові права та обов'язки сторін після розірвання шлюбу.

Основне правило щодо правового режиму подружнього майна після розірвання шлюбу визначається в ч. 1 коментованої статті. Воно полягає у тому, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Це означає, що таке майно залишається спільним незалежно від того, скільки часу спливло після розірвання шлюбу. Якщо сторони за час шлюбу набули житловий будинок, квартиру, автомобіль, інше рухоме та нерухоме майно, то ці речі зберігатимуть режим спільного майна і після розірвання шлюбу.

2. Закон передбачає спільність майна колишнього подружжя. Проте він не може ігнорувати ту обставину, що відносини подружжя та осіб, які розірвали свій шлюб, суттєво різняться. Для подружжя встановлені складні правила розпоряджання спільним майном. Вони передбачають підтвердження волі другого з подружжя на укладення практично будь-якого з правочинів (див. ст. 65 СК України та коментар до неї). Закон виходить з того, що дружина та чоловік поєднанні спільністю життя і перебувають у постійному контакті. Таких вимог не можна висувати до колишнього подружжя. Тому порядок розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками відповідно до Цивільного, а не Сімейного кодексу України.

Ст. 369 ЦК України встановлює, що розпоряджання майном, яке є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відносно деяких видів майна встановлюються спеціальні правила. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпоряджання спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (ч. 2 ст. 369 ЦК України). Інших випадків, коли б воля співвласників на розпоряджання спільним майном мала б бути підтверджена, цивільний закон не передбачає.

З урахуванням норм ЦК України можна зробити висновок, що існує лише один випадок підтвердження волі другого з подружжя на укладення договору — коли розпоряджання спільним майном здійснюється за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації. Хоча режим спільної сумісної власності продовжує існувати і після розірвання шлюбу, правила, встановлені ст. 65 СК України щодо розпоряджання спільним майном не поширюються на відносини колишнього подружжя. Тому тут не діють правила про дрібні побутові правочини, правочини щодо цінного майна або майна, яке не є цінним. Правила розпоряджання спільним майном колишнього подружжя у порівнянні з правилами, що встановлені для осіб, які перебувають у шлюбі, значно спрощені. Вони стосуються лише правочинів, що підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації.

Усі інші договори щодо спільного майна кожен з колишнього подружжя має право укладати самостійно. При цьому згода другого з подружжя на укладення правочину передбачається (презумується). В абз. 2 ч. 2 ст. 369 ЦК України сказано, що у разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпоряджання спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Однак правочин щодо розпоряджання спільним майном, вчинений одним із співвласників може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (ч.4 ст. 369 ЦК України).

Стаття 69. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя

1. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

2. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Спільність майна, як правило, найбільш повною мірою забезпечує інтереси подружжя. Проте в житті можуть виникати ситуації, коли подружжя доходить висновку про припинення режиму спільності та поділ належного йому майна. В коментованій статті закріплюється право подружжя на поділ спільного майна або на виділ з нього певної частки.

В цивільному праві поняття «виділ» та «поділ» майна не є тотожними, хоча, як в першому, так і у другому випадку мова йде про відносини спільної власності Як відомо, спільна власність означає право двох або більше осіб (співвласників) стосовно одного об'єкта (спільного майна) (ч. 1 ст. 355 ЦК України). У свою чергу поділ майна означає припинення права спільної власності і виникнення в його основі права власності кожного із колишніх співвласників на окреме майно. Наприклад, дружина та чоловік вирішили у зв'язку з припиненням шлюбу поділити усе спільне майно, розподіливши його між собою певним чином. Після такого поділу кожна із сторін стає одноособовим власником певного майна, а відносини права спільної власності припиняються.

Виділ майна означає виокремлення певної частки майна з загальної маси спільного майна співвласників та збереження в частці, що залишилася, права спільної власності двох або більше осіб. Наприклад, подружжя може домовитися, що дачний будинок, який було набуто за час шлюбу, буде виділено із спільного майна подружжя і передано у власність дружини. За таких обставин режим спільності щодо усього майна подружжя зберігається, окрім окремої речі, яка і вділяється.

Окрім поділу та виділу можна згадати ще один варіант трансформації права спільної власності — визначення часток в майні, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, тобто заміну права спільної сумісної власності на право спільної часткової власності. В такому випадку право спільної власності зберігається як стосовно майна в цілому, так і його окремих об’єктів, однак кожна із сторін одержує відповідну частку в праві власності на майно.

2. Поділ та виділ майна можуть здійснюватися у добровільному порядку. В цивільному законодавстві встановлено загальні правила: а) майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними (ч. 1 ст. 372 ЦК України); б) співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності (ч. 1 ст. 370 ЦК України). У разі поділу майна або виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (ч. 2 ст. 370, ч. 2 ст. 372 ЦК України).

Новий СК України вперше чітко визначає два види договорів подружжя: а) договір про поділ подружнього майна; б) договір про виділ майна одному з подружжя (дружині або чоловікові) зі складу усього майна подружжя.

Такі договори можуть укладатися стосовно будь-якого майна. Закон лише визначає, що якщо предмет договору складає нерухоме майно, то він має бути нотаріально посвідчений. В усіх інших випадках форма договору визначається за загальними правилами, що встановлені нормами цивільного законодавства до форми правочинів (ст. ст. 205–210 ЦК України). У практиці нерідко зустрічаються випадки нотаріального посвідчення договору про поділ майна подружжя навіть у випадках, коли закон не вимагає такої форми договору. Це може бути поділ рухомих речей — меблевих гарнітурів, предметів домашнього вжитку, аудіо-, відеоапаратури тощо. Подружжя за власним бажанням звертається до нотаріуса для надання більшої вірогідності договору про поділ майна. Законодавство не забороняє такі дії. Подружжя, як і будь-які інші фізичні особи, вправі нотаріально посвідчити будь-який договір (ч. 1 ст. 209 ЦК України).

3. Не викликає сумнівів, що поділ майна подружжя або виділ з нього частки мають здійснюватися лише шляхом укладення дружиною та чоловіком відповідного договору. Проте в Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України вказано, що нотаріус на підставі письмової заяви подружжя видає одному або кожному з них свідоцтво про право власності на частку в спільному майні, набутому ними за час шлюбу (п. 239). Аналогічне положення містилося в попередній редакції Інструкції (п. 126). Це положення Інструкції суперечить чинному законодавству і не може застосовуватися. Кожна дія, яка спричиняє виникнення певних правових наслідків, має відповідну юридичну кваліфікацію. Як поділ, так і виділ майна подружжя не можуть бути кваліфіковані інакше, ніж двосторонній правочин (договір), тобто погоджена дія двох сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202, ч. 1 ст. 626 ЦК України). Письмова заява подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні — це певною мірою завуальований договір про поділ майна. Протягом багатьох років саме таким чином (не шляхом укладення договору) оформлювалися дії подружжя. Це пояснюється загальним ставленням до договорів в сімейному праві, яке панувало за радянських часів. Сімейне право визнавалося окремою від цивільного права галуззю права, в якому не було місця цивільним договорам. Про договори подружжя було прийнято згадувати лише в окремих випадках, коли цього не можна було уникнути. За таких обставин поділ майна подружжя можна було здійснювати за заявою подружжя, не застосовуючи поняття «договір».

Проте подання заяви про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя не вписується в загальну систему юридичних фактів, і: яких належить будь-яка дія цивільно-правової природи. До неї входять правочини як правомірні дії, спрямовані на виникнення, зміну чи припинення прав та обов'язків сторін. Окрім правочинів (зокрема договорів), не існує правомірних лій. які б визначалися іншою назвою. Немає в такій системі місця і заявам подружжя про видачу свідоцтва на право власності. Коли подружжя звертається до нотаріуса, то сторони висловлюють свою узгоджену волю на настання відповідних правових наслідків, до яких вони прагнуть — припинення спільної сумісної власності і набуття права власності кожним з них на певне майно. Така правомірна дія може мати лише одну назву — двосторонній правочин (договір). Якщо, наприклад, нотаріально посвідчується договір купівлі-продажу будинку, сторони не звертаються до нотаріуса із заявою про видачу покупцю свідоцтва про право власності на будинок, а підписують відповідний договір. Така ж саме ситуація виникає у разі поділу майна подружжя або виділу з нього частки.

Тому абсолютно правомірним є те, що новий СК прямо визначає домовленості подружжя щодо поділу їхнього майна або виділення з нього частки договорами. Поділ та виділ нерухомого майна подружжя мають оформлюватися лише у вигляді відповідного нотаріально посвідченого договору, а не шляхом видачі свідоцтва про право власності на майно. Положення Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України і раніше в суворому розумінні не відповідало закону. Сьогодні ж питання щодо цього взагалі не повинно виникати, оскільки в законі закріплено пряме визначення поділу та виділу майна як різновидів подружніх договорів.

4. В літературі аналізувалася правова природа договору подружжя про поділ — належного їм майна. Його можна розглядати як сімейно-правовий договір, який є двостороннім і консенсуальним. Аналогічною є правова природа договору про виділ одному з подружжя частки у спільному майні.

Умови поділу майна подружжя або виділу з нього частки можуть бути передбачені в спеціальному договорі про поділ майна або визначатися у шлюбному договорі подружжя. Різниця між цими договорами полягає в тому, що предметом договору про поділ є майно, яке вже належить подружжю на праві спільної власності, у той час як умови шлюбного договору можуть стосуватися майна, яке подружжя придбає у майбутньому і яке є відсутнім на момент укладення договору (див. п. 3 коментаря до ст. 97 СК України). У зв'язку з цим умови шлюбного договору можуть мати менш визначений характер і моделюватися за принципом умовних правочинів («…якщо за час шлюбу сторони одержать за договором купівлі-продажу автомобіль, то у разі його поділу, частка дружини буде складати 2/3, а чоловіка — 1/3 в праві на це майно»). Якщо у майбутньому виникне необхідність поділу майна подружжя, то сторони мають керуватися шлюбним договором за виключенням випадків, які передбачені законом, зокрема (ст. ст. 102, 103 С К України).

5. У договорі про поділ майна подружжя сторони можуть дійти згоди щодо розміру часток кожного з них в праві на майно та про спосіб його поділу. В цілому способи поділу майна, що встановлюються в договорі, схожі з тими, що застосовуються судами при виникненні майнового спору між подружжям (див. ст. 71 СК України та коментар до неї).

В договорі дружина та чоловік можуть:

а) розподілити речі між собою з урахуванням їх вартості та частки кожного з них у спільному майні. При цьому сторони можуть встановити у договорі, що частки дружини та чоловіка будуть як рівними, так і нерівними. Наприклад, сторони можуть вказати, що у разі поділу їх майна частка дружини складатиме 3/10,а чоловіка7/10 в праві на майно. Згідно з цим частками дружина одержить у разі поділу майна певну квартиру та предмети домашнього вжитку, що в ній знаходяться. У свою чергу чоловік отримає житловий будинок, автомобіль та дивіденти від акції певного акціонерного товариства;

б) передати майно в натурі одному з подружжя, з покладанням на нього обов'язку компенсувати іншому з них його частку грошима. Такий спосіб поділу застосовується у випадку, коли до майнової маси входять неподільні речі — автомобіль, дача тощо. Така річ не може бути фізично поділена на частки без її ушкодження, тому вона може передаватися у власність одного з подружжя. У свою чергу той з подружжя, хто одержав таке майно за договором, буде повинен компенсувати іншому з подружжя його частку грошима. Так, сторони можуть домовитися, що у разі поділу подружнього майна чоловік одержить у власність автомобіль, а дружина — половину його вартості. При цьому дружина та чоловік можуть у договорі точно вказати, в якому порядку та протягом якого часу буде сплачена відповідна сума компенсації;

в) розділити майно в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення. Такий спосіб поділу спільного майна застосовується до подільних речей, які при поділі не змінюють своїх корисних властивостей, а лише зменшуються в кількісному значенні (борошно, цукор, пісок, цегла тощо).

Поділу можуть підлягати також неподільні за своєю природою речі, які незважаючи на це, можуть бути віднесені до розряду подільних. Так, поділ може здійснюватися відносно житлового будинку, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, якщо це можливо в технічному плані і відповідає волі сторін;

г) продати річ та розділити між собою отриману суму. Чинним сімейним законодавством не передбачений такий спосіб поділу подружнього майна. Проте він не суперечить закону, тому може бути включений до шлюбного договору. Необхідність у продажу спільного майна може виникнути у випадку, коли йдеться про цінне майно, що не підлягає поділу у разі відсутності у того з подружжя, хто одержує річ, можливості компенсувати другому з подружжя його частку грошима У зв'язку з неможливістю її реального поділу доцільним може бути продаж такого майна та поділ між сторонами одержаної суми.

Дружина та чоловік можуть за своєю домовленістю застосувати і комбінований спосіб поділу майна: деякі речі можуть бути поділені між ними в натурі, інші реалізовані з поділом одержаної суми, треті розподілені між подружжям тощо.

Стаття 70. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна

1. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

2. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

3. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

1. В коментованій статті встановлюється порядок визначення часток подружжя у праві власності на майно у разі його поділу. Дружина та чоловік можуть визначити свої частки з метою перетворення права спільної сумісної власності у право спільної часткової власності подружжя (без подальшого його поділу). Проте визначення часток подружжя не є зазвичай тим правовим результатом, для досягнення якого сторони діють. Як правило, визначення часток — це перший крок саме до поділу подружнього майна. Таким чином, поділ майна подружжя здійснюється за два етапи: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві власності на майно (ст. 7 °CК України), по-друге, здійснюється поділ майна відповідно до встановлених часток (ст. 71 СК України).

Добровільний поділ майна може здійснюватися подружжям в менш «формалізованому» порядку, коли сторони здійснюють предметний розподіл речей з врахуванням загальної вартості того, що отримує кожен з подружжя. При судовому поділі визначення часток кожного з подружжя в праві власності на майно є необхідним, оскільки суд має порівнювати вартісне вираження отриманого кожним з подружжя в результаті поділу з розміром його частки в праві власності на майно.

Суд може відступити від засад рівності часток подружжя в праві на майно лише у випадках, передбачених законом (ч. ч. 2, 3 коментованої статті). Розмір часток кожного з подружжя може визначатися: а) дружиною та чоловіком за їх взаємною згодою (ч. 1 ст. 7 °CК України);. б) судом уразі виникнення між подружжям спору щодо поділу їхнього спільного майна (ч. ч. 2, 3 ст. 7 °CК України).

2. В коментованій статті повторюється традиційний підхід до визначення часток подружжя при поділі їхнього майна, хоча його важко визнати вдалим. В статті йдеться про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Водночас поділу підлягають не лише речі, тобто об'єкти права спільної сумісної власності подружжя, а й належні їм майнові права та обов'язки. В ст. 190 ЦК України вказано, що поняття «майно» охоплює: а) окремі речі та сукупність речей; б) майнові права; в) майнові обов'язки. З такого широкого розуміння поняття «майно» слід виходити при вирішенні питання про об'єкт поділу майна подружжя. Не викликає сумніву, що при поділі частки кожного з подружжя визначаються з урахуванням не лише речей, а й майнових прав та обов'язків (боргів) подружжя. Тому більш правильним було б визначення в ст. 7 °CК України розміру часток дружини та чоловіка при поділі їхнього майна без вказівки на те, що таке майно є об'єктом права спільної власності подружжя. Хоча такий підхід і не знайшов свого відображення в коментованій статті, він має випливати з загального розуміння майна, визначеного цивільним законодавством.

3. Визначення розміру часток дружини та чоловіка в праві власності на майно може бути здійснене: а) у період шлюбу; б) в процесі його припинення; в) після розірвання шлюбу. При цьому не має значення, в добровільному чи в судовому порядку здійснюється визначення розміру цих часток.

Проте визначення часток, здійснене у період шлюбу, має особливі наслідки. Поділ буде змінювати правовий режим лише того майна, яке було поділене сторонами. Якщо подружжя поділило між собою певні речі, вони в подальшому належатимуть дружині та чоловікові окремо на праві приватної власності. Втім, будь-які інші речі, набуті ними за час шлюбу у подальшому, автоматично набуватимуть режиму спільного майна подружжя. їх поділ потребуватиме нового договору подружжя або відповідного рішення суду.

4. Як у добровільному, так і у судовому порядку поділ майна подружжя може бути здійснений:

а) у рівних частках, коли за кожним із подружжя визначається право на 1/2 частку в праві власності;

б) у нерівних частках, коли дружина та чоловік отримують більшу або меншу частку у порівнянні із тим, що отримує друга сторона.

Частки подружжя в праві власності на майно визначаються арифметично.

Загальний принцип полягає у тому, що частки дружини та чоловіка визнаються рівними. Саме з цього, як правило, виходить подружжя при добровільному поділі спільного майна. Новий СК України закріплює широкі можливості врегулювання сімейних відносин безпосередньо їх учасниками (див. ч. 2 ст. 7 СК України та коментар до неї). Тому, якщо сторони бажають здійснити поділ спільного майна за власним вибором, вони можуть зробити це за допомогою відповідного договору, закріпивши в ньому, що дружина та чоловік виходять з принципу рівності часток подружжя в праві власності на майно.

В ч. 1 коментованої статті вказано, що рівність часток подружжя зберігається, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Звертає на себе увагу використання в законі двох понять — «домовленість» та «шлюбний договір» подружжя (див. п. 2 коментаря до ст. 9 СК України). Треба вважати, що як в першому, так і в другому випадку йдеться про договори подружжя, якими встановлюється розмір часток в праві власності на майно. Визначення цього питання може здійснюватися подружжям в різний спосіб. По-перше, сторони можуть укласти спеціальний договір про визначення часток в праві власності на майно, трансформувавши режим спільної сумісної власності на майно у режим спільної часткової власності. По-друге, сторони можуть визначити в договорі свої частки в праві на майно та здійснити його реальний поділ відповідно до розміру цих часток. Нарешті, по-третє, сторони можуть визначити розмір часток кожного з них у шлюбному договорі (див. п. 4 коментаря до ст. 69 СК України).

5. Якщо сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна, розмір часток кожного з подружжя визначається судом при розгляді спору. За загальним правилом, що закріплене в ч. 1 коментованої статті, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Це правило не змінюється і в тому разі, якщо один з подружжя не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч. 1 ст. 6 °CК України). Принцип рівності часток подружжя реалізується при вирішенні судом відповідного майнового спору.

Разом із тим законодавство встановлює два виключення із загального правила щодо рівності часток подружжя в праві на майно. Відповідно до цього суд може зменшити або збільшити частку одного з подружжя із відповідною зміною частки другого з подружжя. Відступаючи від засад рівності часток подружжя, суд має вказати, які саме обставини стали підставою для збільшення або зменшення частки одного з подружжя в майні. Такі обставини можна поділити на дві групи:

а) негативні, що надають можливість суду зменшити розмір частки одного з подружжя (приховання, знищення спільного майна тощо), — ч. 2 ст. 7 °CК України)

б) позитивні, що надають можливість суду збільшити розмір частки одного з подружжя (проживання з одним із подружжя дитини), — ч. 3 ст. 7 °CК України.

6. В ч. 2 коментованої статті визначається приблизний перелік негативних обставин, що впливають на розмір часток кожного з подружжя в праві власності Суд може відступити від засади рівності часток і зменшити частку одного подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї (ч. 2 ст. 7 °CК).

На жаль, практика демонструє непоодинокі випадки недобросовісної поведінки подружжя за час шлюбу та в процесі поділу спільного майна. Свідченням цього може бути намагання дружини або чоловіка приховати окремі речі, передати їх на зберігання родичам, продати спільне майно без згоди другого з подружжя. Одним із способів впливу на недобросовісну особу, що застосовується судом може бути зменшення розміру її частки при поділі подружнього майна.

7. В коментованій статті також передбачаються позитивні обставини для зміни одного з подружжя в праві власності на спільне майно. Суд може збільшити частку в праві на майно того з подружжя, із яким проживають діти до 18 років або повнолітні непрацездатні діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч. 3 ст. 7 °CК).

З прямої вказівки закону випливає, що частка в праві на майно того з подружжя, з яким залишається дитина, може бути збільшена лише у разі, якщо недостатнім є розмір аліментів, які вони одержують. Таким чином, закон передбачає такий розвиток подій: а) дитині призначаються аліменти; б) розмір аліментів, які вона одержує, недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування; в) при поділі майна подружжя частка в майні того з них, хто опікується дитиною, за рішенням суду збільшується.

Зрозуміло, що виникає питання про можливість збільшення частки у майні у тому разі, коли поділ майна подружжя здійснюється до того, як дитині призначені аліменти. Із тексту закону, на жаль, випливає, що таке збільшення неможливе і суд зобов'язаний поділити подружнє майно порівну. Саме на такому розумінні ч. 3 ст. 7 °CК України наполягає і З.В. Ромовська. В своєму коментарі до СК України вона пише, що «сфера чинності норми частини третьої статті 7 °CК може бути звужена або навіть зведена до мінімуму, якщо вимога про поділ майна заявлена другим з подружжя одночасно із вимогою про розірвання шлюбу. Тобто, коли ще невідомо, наскільки сумлінно він виконуватиме свій батьківський обов'язок». Іншими словами, вимога про збільшення частки при поділі майна подружжя не може бути заявлена одночасно із вимогою про розірвання шлюбу, якщо розмір аліментів ще не було визначено. Така вимога можлива лише після розірвання шлюбу, поділу майна та стягнення аліментів і лише у тому разі, якщо розмір аліментів, які одержує дитина, недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування.

При цьому виникає питання про можливість подання нового позову про поділ майна подружжя після розірвання шлюбу. З.В. Ромовська відповідає на нього таким чином: «Якщо після поділу майна на рівні частки згодом виявиться, що розмір аліментів дітям є недостатнім, заінтересована особа не позбавлена права на звернення до суду… За умови появи інших, додаткових обставин спір про той самий предмет та між тими ж сторонами може бути предметом судового розгляду. А це означає, що поділене в минулому майно може бути перерозподілене». Зрозуміло, що виникає питання, а чи буде що перерозподіляти у той час, коли з'ясується, що розмір аліментів, які діти одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування?

Треба відзначити, що Кодекс про шлюб та сім'ю України 1969 р. містив інше формулювання. Відповідно до ч. 1 ст. 28 КпШС України суд міг відступити від засад рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або такі, що заслуговують на увагу, інтереси одного з подружжя. Вказане правило вбачається більш гнучким. Новий СК України у ч. 3 коментованої статті пов'язує збільшення розміру частки одного з подружжя в майні лише з випадками стягнення аліментів на дитину.

Разом з тим, як показує судова практика, розмір частки одного з подружжя нерідко збільшується судами і у тих випадках, коли аліментні вимоги заявлені не були, якщо, наприклад, дитина хворіє, потребує матеріальної допомоги. Суди практично повністю ігнорують новий порядок збільшення розміру частки подружжя в праві на майно і не пов'язують його із процедурою стягнення аліментів. „Це пояснюється «незручністю» вказаної норми та неможливістю її практичного застосування. Намагаючись якось «прив'язати» ч. 3 ст. 7 °CК України до конкретних ситуацій, суди лише вказують, що «відповідач не сплачує аліментів на дитину», «суд може відійти від засад рівності часток подружжя з урахуванням наявності дітей» тощо. Такий підхід не відповідає вимогам ч. 3 ст. 7 °CК України, однак він застосовується судами для забезпечення інтересів того з подружжя, з яким залишається проживати дитина. В окремих випадках суди, формально виконуючи вимоги закону, відмовляють в проханні одного з подружжя збільшити його частку в праві на майно на тій підставі, що з ним залишається проживати дитина (якщо аліменти не були нараховані та сплачені). Таке рішення відповідає вимогам ч. 3 ст. 7 °CК України, однак за своєю суттю залишає питання. Важко погодитися з тим, що підхід, закріплений в ч. 3 ст. 7 °CК України, має на меті забезпечити інтереси того з подружжя, який опікується дитиною і несе основний тягар її утримання після розірвання шлюбу. Вказане свідчить про те, що закріплена в ч. 3 ст. 7 °CК України норма є невдалою як в теоретичному аспекті, так і з практичної точки зору.

Стаття 71. Способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя

1. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

2. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

3. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується три присудженні іншого майна другому з подружжя.

4. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

5. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

1. Розмір часток кожного з подружжя при поділі їх спільного майна визначається згідно з правилами, закріпленими в ст. 7 °CК України. У свою чергу в коментованій статті містяться правила, що стосуються поділу майна подружжя в натурі відповідно до цих часток. Поділу в натурі підлягають лише речі, тобто об'єкти права спільної сумісної власності подружжя. Проте до подружнього майна входять також майнові права та обов'язки подружжя. Ця обставина враховується і при поділі речей (майна в натурі). В процесі поділу між подружжям згідно з їх частками в праві власності на майно розподіляються речі, а також майнові права та майнові обов'язки (борги). Цей момент не відображено в коментованій статті. Вона має більш вузьке значення і стосується лише розподілу речей подружжя. Незважаючи на це, при поділі завжди використовується широкий підхід.

В першу чергу, при поділі майна необхідно визначити його предмет, тобто, те, що входить до поняття «майно подружжя». Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Таким чином, при поділі майна подружжя мають враховуватися три категорії об'єктів:

а) речі (окрема річ або сукупність речей), які належать подружжю на праві спільної сумісної власності;

б) кредиторські вимоги подружжя (право вимоги за договором позики, купівлі-продажу тощо, коли подружжя виступає як кредитор і вправі вимагати повернення боргу, передачі речі тощо);

в) боргові зобов'язання подружжя (зобов'язання, за якими подружжя виступає як боржники і зобов'язані повернути борг, повернути або передати річ тощо).

При розгляді спору суд в першу чергу визначає загальний обсяг майна подружжя. Пленум Верховного Суду вказав, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело та час його придбання. При цьому вартість майна визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди — виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України).

2. Важливого значення останнім часом набуло питання про особливості поділу майна подружжя у тому випадку, коли один або кожен з них є засновником (учасником) підприємницького товариства або зареєстрований як підприємець.

Цивільне законодавство виходить з того, що підприємницьке товариство є власником майка (ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 165 ЦК, України Закон України № 1576-ХІІ «Про господарські товариства» від 19.09.1991 р.). У свою чергу учасники підприємницьких товариств мають право брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди) та здійснювати відчуження частки у статутному (складеному) капіталі (п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 116 ЦК України) або отримати частину прибутку відповідно до своєї трудової участі (ч. 4 ст. 165 ЦК України). Таким чином норми цивільного законодавства визначають відносини, що виникають між юридичною особою та її засновником (учасником). В них не враховується і не повинна враховуватися інша лінія відносин — між подружжям, один з яких став засновником (учасником) підприємницького товариства. Проте цю лінію в деяких випадках не можна ігнорувати.

При вирішенні цього питання необхідно враховувати характер майна, переданого підприємницькому товариству його учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу або як майновий пайовий внесок (див. п. 3 коментаря до ст. 61 СК України). Якщо таке майно сформоване за рахунок роздільного майна подружжя (дошлюбне майно, майно, що було одержане за договором дарування тощо), то другий з подружжя не може висувати свої вимоги стосовно такого майна. Інша справа, коли вклад до статутного (складеного) капіталу або майновий пайовий внесок було сформовано за рахунок спільних коштів подружжя. Хоча той з подружжя, хто не є учасником товариства, і не набуває відповідних корпоративних прав (права брати участь в управлінні, право на одержання інформації про діяльність товариства, права на розподіл прибутку тощо), він має опосередковане відношення до майна товариства, оскільки вклад (пайовий внесок) було окрім іншого сформовано і за рахунок належного йому майна.

Той з подружжя, хто не є учасником товариства, у разі поділу спільного майна, може вимагати врахування цієї обставини. Якщо подружжя має інше спільне майно, то той з подружжя, хто не є учасником товариства, може одержати свою частку за рахунок такого майна. При цьому він не звертає своїх вимог до майна, що перебуває у власності товариства.

Другий з подружжя може набувати права щодо майна, вже одержаного від товариства тим з подружжя, хто є його учасником. Що стосується господарських товариств, то другий з подружжя може вимагати визнання за ним права на частину: а) прибутку (доходу), яка вже була сплачена (видана) при розподілі прибутку товариства; б) майна, одержаного учасником товариства у разі його виходу з товариства та продажу належної йому частки в статутному фонді товариства іншій особі; в) майна, одержаного учасником товариства у разі ліквідації товариства.

Якщо при поділі спільного майна подружжя іншого майна немає або його недостатньо, то той з подружжя, хто не є учасником товариства, набуває права, передбачені в законі для кредиторів учасника господарського товариства. Ці права визначаються залежно від конкретного виду товариства. Наприклад, другий з подружжя може вимагати виплати вартості частини майна товариства або виділу відповідної частини майна для звернення на нього стягнення (товариство з обмеженою відповідальністю) або виділення частки учасника-боржника (повне товариство) в грошовій або натуральній формі (ст. ст. 57, 73 Закону України № 1576-ХІІ «Про господарські товариства» від 19.09.1991 р.). Якщо один з подружжя є учасником акціонерного товариства, то у разі поділу акцій між подружжям за рішенням суду другий з подружжя може вимагати внесення його до відповідного реєстру акціонерного товариства. Треба наголосити, що у вказаних випадках другий з подружжя діє не як співвласник, оскільки він не має права власності на частку у статутному фонді (майні) господарського товариства, а як кредитор того з подружжя, який є учасником товариства.

Для виробничих кооперативів важливе значення має також ступінь трудової участі того з подружжя, хто є учасником підприємницького товариства, оскільки така участь впливає на розмір прибутку товариства. Правовий режим майна виробничих кооперативів має певні особливості. Згідно із ч. 1 ст. 163 ЦК України кооперативом є добровільне об'єднання громадян для спільної виробничої або іншої господарської діяльності, яка базується не лише на об'єднанні його членами майнових пайових внесків, а й на їхній особистій трудовій участі. Таким чином розмір пайових внесків, створений за рахунок спільного майна подружжя, не є єдиним фактором, що впливає на обсяг майнових прав того з подружжя, хто є кооператором. Не менш важливим є також розмір особистої трудової участі члена кооперативу. Тому другий з подружжя не завжди може вимагати визнання за ним права на половину того, що належить члену виробничого кооперативу. Якщо пайовий внесок члена виробничого кооперативу був незначним, у той час як розмір особистої трудової участі — визначальним, другий з подружжя може набути право на меншу частку в праві на майно, залежно від співвідношення вказаних факторів.

Якщо член виробничого кооперативу здійснив вихід з кооперативу і одержав відповідне майно, то другий з подружжя набуває право власності на частину вартості паю (майна, що пропорційне розміру паю), а також виплат, встановлених статутом кооперативу і законом, що були одержані членом кооперативу. Якщо ж такого майна недостатньо, то другий з подружжя стає кредитором члена кооперативу і може вимагати звернення стягнення на пай (ч.5 ст.166 ЦК України).

Визначення майнових прав подружжя у разі, коли один або кожен з них є учасником підприємницького товариства, має бути здійснене виключно в Сімейному кодексі. На жаль, закон уникає відповіді на ці питання. Разом з тим кожен з видів підприємницьких товариств, порядок формування їх майна, обсяг прав та обов'язків їх учасників мають суттєві особливості. Ці особливості повинні враховуватися при визначенні прав та обов'язків подружжя, які виступають як учасники підприємницьких товариств.

3. Поділ подружнього майна в натурі, так само, як і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися:

а) за домовленістю (договором) сторін;

б) за рішенням суду при наявності спору між подружжям.

В першу чергу дружина та чоловік можуть вирішити питання про поділ спільного майна за допомогою договору. Як правило, такий договір укладається в процесі припинення шлюбних відносин та вирішення подружжям питання про розірвання шлюбу. Саме в такий період сторони визначають майбутню долю набутих за період шлюбу речей. При цьому враховуються (у разі їх наявності) спільні борги подружжя, що виникли при укладенні подружжям договорів в інтересах сім'ї (обов'язок повернути кредит та сплатити проценти банку, обов'язок повернути гроші за договором позики тощо). Якщо подружжю належать майнові права (наприклад, право вимагати від третіх осіб повернення сум за договором позики), то вони також враховуються при розподілі між сторонами речей.

4. В ч. 1 коментованої статті вказано, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. В п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду № 16 від 12.06.98 р. «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» вказано, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності. Спільною сумісною власністю подружжя зокрема можуть бути: квартири, житлові й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами.

5. Законодавство передбачає певні способи поділу майна подружжя.

По-перше, відповідно до ст. 71 СК суд може винести рішення щодо поділу майна в натурі. Такий спосіб застосовується до подільних речей, тобто речей, які можна поділити без втрати їх цільового призначення (ст. 183 ЦК України). Наприклад, він застосовується при поділі належних подружжю будівельних матеріалів (пісок, цемент, гравій тощо).

По-друге, суд може прийняти рішення про присудження майна одному з подружжя з покладенням на нього обов'язку надати другому з подружжя компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності (ч. ч. 2, 4, 5 ст. 71 СК України). При цьому за новим СК присудження такої компенсації можливе лише за згодою особи, яка її отримує, та за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Такий спосіб застосовується відносно неподільних речей. Протягом десятиліть найбільш важливим в цьому плані було питання про можливість поділу житлових будинків та квартир, що належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Роз'яснення щодо цього питання надав Пленум Верховного Суду України. В Постанові № 7 від 04.10.91 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», Пленум, зокрема, вказав, що поділ в натурі можливий, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири (п. 6). В Постанові Пленуму Верховного Суду № 20 від 22.12.95 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» було вказано, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані житлові та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов (п. 14). При неможливості поділу будинку, що є спільною власністю подружжя, в натурі і відсутності згоди подружжя про спосіб поділу спільного майна, суд, з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей і заслуговуючих на увагу інтересів одного з подружжя, забезпеченості житлом в іншому місці другого з них, може залишити будинок одному з подружжя і покласти на нього обов'язок компенсувати право на частку в будинку другого за рахунок іншого спільного майна або грішми (п. 5 Постанови Пленум № 7 від 04.10.91 p.).

По-третє, суди можуть застосувати і такий спосіб поділу майна, як розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості і частки кожного із подружжя у спільному майні. Такий спосіб поділу є найбільш поширеним, хоча його і не передбачено в новому СК України. Розподіл речей є самостійним способом поділу подружнього майна. Він не збігається з поняттям «поділ майна в натурі», оскільки розподіл речей має місце при наявності кількох більш-менш рівнозначних за вартістю речей, які за своєю природою не можуть бути поділені в натурі. Так, суд може розподілити між подружжям будь-які об'єкти права спільної власності, передавши кожному з подружжя певну їх кількість.

В процесі поділу майна суди можуть одночасно застосовувати не один спосіб, а їх комбінацію: відносно одних видів речей застосувати їх поділ в натурі, стосовно інших — здійснити передачу одному із подружжя з зобов'язанням певної компенсації другому, а треті види речей — розподілити між сторонами з урахуванням їх вартості. При цьому враховується вартість окремих речей, а також загальна вартість майна, що передається кожному з подружжя.

Пленум Верховного Суду України відзначав, що вартість майна визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди — виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про грошові стягнення у справах за позовами про захист права приватної власності на майно, суди мають виходити з того, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутністю — за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

У разі неможливості поділу майна в натурі або присудження його одному з подружжя з виплатою певної компенсації другому, сторонами може ставитися питання про визначення часток кожного з подружжя у спільному майні, тобто зміну режиму спільної сумісної на режим спільної часткової власності подружжя. В такому випадку мова про поділ майна не йде, оскільки при режимі спільної часткової власності подружжя продовжують бути співвласниками певного майна, хоча і з визначенням їх часток у праві власності. Як співвласники, подружжя (колишнє подружжя) має координувати свої дії щодо володіння, користування та розпорядження майном. Таким чином, вони продовжують бути пов'язані між собою майновою спільністю, хоча й дещо іншого характеру. Разом із тим на практиці факт переводу спільної сумісної власності в спільну часткову має важливе значення.

6. В ч. 3 коментованої статті визначається правовий режим речей для професійних занять подружжя. Такі речі присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Ця норма є продовженням правила, закріпленого в ч. 4 ст. 61 СК України, згідно з яким речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Закон виходить з того, що на придбання таких речей були використані спільні гроші подружжя, тому вартість такого майна підлягає врахуванню при присудженні речей для професійних занять подружжя одному з них.

Для виробничих кооперативів важливе значення має також ступінь трудової участі того з подружжя, хто є учасником підприємницького товариства, оскільки така участь впливає на розмір прибутку товариства. Правовий режим майна виробничих кооперативів має певні особливості. Згідно із ч. 1 ст. 163 ЦК України кооперативом є добровільне об'єднання громадян для спільної виробничої або іншої господарської діяльності, яка базується не лише на об'єднанні його членами майнових пайових внесків, а й на їхній особистій трудовій участі. Таким чином розмір пайових внесків, створений за рахунок спільного майна подружжя, не є єдиним фактором, що впливає на обсяг майнових прав того з подружжя, хто є кооператором. Не менш важливим є також розмір особистої трудової участі члена кооперативу. Тому другий з подружжя не завжди може вимагати визнання за ним права на половину того, що належить члену виробничого кооперативу. Якщо пайовий внесок члена виробничого кооперативу був незначним, у той час як розмір особистої трудової участі — визначальним, другий з подружжя може набути право на меншу частку в праві на майно, залежно від співвідношення вказаних факторів.

Якщо член виробничого кооперативу здійснив вихід з кооперативу і одержав відповідне майно, то другий з подружжя набуває право власності на частину вартості паю (майна, що пропорційне розміру паю), а також виплат, встановлених статутом кооперативу і законом, що були одержані членом кооперативу. Якщо ж такого майна недостатньо, то другий з подружжя стає кредитором члена кооперативу і може вимагати звернення стягнення на пай (ч. 5 ст. 166 ЦК України).

Визначення майнових прав подружжя у разі, коли один або кожен з них є учасником підприємницького товариства, має бути здійснене виключно в Сімейному кодексі. На жаль, закон уникає відповіді на ці питання. Разом з тим кожен з видів підприємницьких товариств, порядок формування їх майна, обсяг прав та обов'язків їх учасників мають суттєві особливості. Ці особливості повинні враховуватися при визначенні прав та обов'язків подружжя, які виступають як учасники підприємницьких товариств.

3. Поділ подружнього майна в натурі, так само, як і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися:

а) за домовленістю (договором) сторін;

б) за рішенням суду при наявності спору між подружжям.

В першу чергу дружина та чоловік можуть вирішити питання про поділ спільного майна за допомогою договору. Як правило, такий договір укладається в процесі припинення шлюбних відносин та вирішення подружжям питання про розірвання шлюбу. Саме в такий період сторони визначають майбутню долю набутих за період шлюбу речей. При цьому враховуються (у разі їх наявності) спільні борги подружжя, що виникли при укладенні подружжям договорів в інтересах сім'ї (обов'язок повернути кредит та сплатити проценти банку, обов'язок повернути гроші за договором позики тощо). Якщо подружжю належать майнові права (наприклад, право вимагати від третіх осіб повернення сум за договором позики), то вони також враховуються при розподілі між сторонами речей.

4. В ч. 1 коментованої статті вказано, що, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

При визначенні часткової власності подружжя продовжують бути співвласниками певного майна, хоча і з визначенням їх часток у праві власності. Як співвласники, подружжя (колишнє подружжя) має координувати свої дії щодо володіння, користування та розпорядження майном. Таким чином, вони продовжують бути пов'язані між собою майновою спільністю, хоча й дещо іншого характеру. Разом із тим на практиці факт переводу спільної сумісної власності в спільну часткову має важливе значення.

5. В ч. 3 коментованої статті визначається правовий режим речей для професійних занять подружжя. Такі речі присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Ця норма є продовженням правила, закріпленого в ч. 4 ст. 61 СК України, згідно з яким речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Закон виходить з того, що на придбання таких речей були використані спільні гроші подружжя, тому вартість такого майна підлягає врахуванню при присудженні речей для професійних занять подружжя одному з них.

Стаття 72. Застосування позовної давності до вимог про поділ майна подружжя

1. Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

2. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

1. Згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність — це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Треба зазначити, що це визначення є неточним, оскільки позовна давність — це строк для захисту, а не для звернення особи до суду. Звернутися до суду особа може і після спливу відповідного строку давності. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 266 ЦК України).

Коментована стаття визначає вкрай важливе питання — порядок застосування строку позовної давності до вимог про поділ майна подружжя. Протягом тривалого часу сімейне законодавство не встановлювало цих правил, що спричиняло різнобій в практиці.

2. Правила щодо застосування позовної давності до вимог про поділ подружнього майна вирішується в залежності від часу, коли один із подружжя дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. За цим критерієм сформульовано два правила.

Перше правило говорить, що до вимог про поділ майна подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано, позовна давність не застосовується. Це означає, що кожен з подружжя може звернутися до суду з вимогою про поділ майна у будь-який час, незалежно від того, коли він дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Це правило спрямоване на підвищення можливості судового захисту майнових прав та інтересів подружжя.

Згідно з другим правилом, після розірвання шлюбу вимога про поділ майна може бути заявлена протягом позовної давності у три роки, При цьому цей строк обчислюється не від дня розірвання шлюбу, а від дня, коли один із співвласників (колишній подружжя) дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Наприклад, сторони не здійснили поділ подружнього майна в період шлюбу або під час його розірвання. Після припинення шлюбу вони за взаємною згодою користувалися набутим за час шлюбу майном. Однак після спливу п'яти років колишня дружина дізналася, що її співвласник (колишній чоловік) продав спільне майно без її згоди. З дня, коли вона дізналася про порушення свого права власності, і починається обчислення строку позовної давності.

Слід також зазначити, що згідно із ч. 3 ст. 267 ЦК України вперше позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Якщо жоден з колишнього подружжя не зробив такої заяви, то суд розглядатиме спір про поділ майна навіть у тому випадку, коли строк позовної давності було пропущено. Якщо про застосування позовної давності було заявлено стороною у спорі, то сплив позовної давності (при відсутності поважних причин пропущення строку) є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Стаття 73. Накладення стягнення на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя

1. За зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

2. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержано за договором, використано на її потреби.

3. При відшкодуванні шкоди, завданої злочином одного з подружжя, стягнення може бути накладено на майно, набуте за час шлюбу, якщо рішенням суду встановлено, що це майно було придбане на кошти, здобуті злочинним шляхом.

1. Кожен з подружжя за час шлюбу може бути стороною в різних зобов'язаннях. Проте в деяких випадках участь у зобов'язанні одного з подружжя впливає на майнові інтереси другого. Більше того, інколи участь у зобов'язанні одного з подружжя спричиняє визнання зобов'язаною стороною і другого з подружжя. Це можливо як в договірних, так і в недоговірних (деліктних) зобов'язаннях.

2. Той з подружжя, хто не брав участі у договірному зобов'язанні, може набувати певних майнових обов'язків і визнаватися боржником у зобов'язанні. Так, він може нести майнову відповідальність за зобов'язанням, учасником якого був другий із подружжя. Це можливо лише за умов, коли судом встановлено, що:

• договір був укладений другим із подружжя в інтересах сім'ї;

• те, що було одержано за договором, використано на її потреби. Найбільш типовою є ситуація, коли один із подружжя укладає кредитний договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України). Для укладення кредитного договору отримання згоди другого з подружжя не потрібне, хоча банки зазвичай і вимагають підтвердження волі другого з подружжя щодо цього правочину. Однак кредитний договір не належить до договорів, які передбачені в ст. 65 СК України, в якій йдеться про правочини щодо спільного майна подружжя. Це пояснюється тим, що укладення кредитного договору не стосується спільного майна подружжя. До того, як банк надасть кошти клієнтові, у останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошей. Таким чином той з подружжя, хто укладає кредитний договір, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов'язальних, а не речових правовідносин.

Виникає питання щодо правового режиму грошових коштів, отриманих тим з подружжя, хто став учасником кредитного договору. В сімейному праві вже багато років існує правило, що правовий режим майна, отриманого одним з подружжя за зобов'язаннями, залежить від тієї мети, за досягнення якої діяла ця особа. Таке правило закріплено в ч. 3 ст. 61 СК України: якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо той з подружжя, який отримав майно за договором, діяв в спільних інтересах подружжя, то вважається, що отримане майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Підтвердженням того, що один із подружжя діяв в інтересах сім'ї, є такі факти, як купівля автомобіля для сімейного користування, будівництво сімейного будинку, набуття квартири для проживання подружжя та дітей тощо.

Якщо той з подружжя, хто був учасником договору банківського кредиту, виконав свій обов'язок та повернув суму кредиту, проблем не виникає. За таких обставин зобов'язання, що виникло з договору, припиняється його належним виконанням. Інша справа, коли сума кредиту не повертається і договір належним чином не виконується. У такому випадку кредитор (банк) може вимагати накладення стягнення на майно боржника. З урахуванням того, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї згідно із ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на:

• особисте майно того з подружжя, хто був учасником договору, та на його частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі;

• майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя.

Звертає на себе увагу, що той з подружжя, хто безпосередньо брав участь у договорі, несе підвищену відповідальність. Він відповідає не лише своєю часткою у спільному майні (як другий із подружжя), а й своїм особистим майном.

3. Якщо один із подружжя при укладенні договору діяв лише у власних інтересах, то другий із подружжя не набуває права власності на одержане за договором майно та не стає зобов'язаною особою при невиконанні договору. На його частку у спільному майні не може бути накладено стягнення. Наприклад, один із подружжя після одержання суми кредиту використав її на придбання автомобіля, який він передав як вклад до статутного (складеного) капіталу певного підприємницького товариства. Очевидно, що учасник договору банківського кредиту не діяв в інтересах сім'ї, оскільки одержане ним за договором не було використано на її потреби. За таких обставин другий з подружжя не буде визнаватися зобов'язаною особою і на його частку у спільному майні на вимогу банку не може бути накладено стягнення.

4. Аналогічне правило діє також в деліктних зобов'язаннях (зобов'язаннях по відшкодуванню шкоди) за участю одного з подружжя. Закон передбачає випадки, коли внаслідок злочинних дій одного із подружжя за час шлюбу було набуте майно, що стало об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 73 СК України). Якщо шкоду було завдано злочином одного із подружжя, то другий із подружжя буде нести відповідальність по її відшкодуванню лише у тому разі, якщо рішенням суду буде встановлено, що майно було придбане на кошти, здобуті злочинним шляхом.

Якщо шкода, що завдана злочином одного з подружжя, не пов'язана з набуттям майна за час шлюбу (наприклад, злочини проти життя та здоров'я іншої особи), то другий з подружжя за жодних обставин не може бути притягнутий до її відшкодування і на його майно не може бути накладене стягнення.

Стаття 74. Право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою

1. Якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

2. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

1. Коментована стаття СК України вперше за багато років надає правову оболонку відносинам, які зазвичай характеризуються як «фактичні шлюбні відносини» або «фактичний шлюб». При цьому закон уникає вказаних словосполучень і застосовує таке визначення, як «жінка та чоловік, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі». Логіка такого підходу зрозуміла лише після ознайомлення з позицією авторки нового Сімейного кодексу України — З.В. Ромовської, яка зокрема пояснила, що зареєстрований шлюб та відносини чоловіка та жінки, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, — це дві форми організації сімейного життя. Особи, які проживають однією сім'єю без, реєстрації шлюбу, набувають права не як подружжя, а як члени сім'ї. Очевидно, для того, щоб навіть термінологічно розмежувати два види відносин в СК України і не було закладено поняття «фактичного шлюбу» (див. ст. 71 СК та п. 3 коментаря до неї).

Союз чоловіка та жінки, які проживають без реєстрації (іншої форми соціального визнання) їх шлюбу, існують століття. З урахуванням цього у різних народів склалися різноманітні визначення таких союзів — «конкубінат», «нетрадиційна сім'я», «альтернативна сім'я», «дикий шлюб», «паперовий шлюб», «співжиття» тощо. Відповідно учасники таких відносин позначаються як «фактичне подружжя»; «паперові чоловік та дружина»; «неформальні чоловік та дружина», чоловік та дружина «defacto» тощо. Протягом ряду десятиліть у вітчизняній практиці для характеристики такого роду відносин застосовувалося поняття «співжиття». Хоча у літературі висловлювалася пропозиція про адаптацію римського поняття терміну «конкубінат». Зокрема, Н.М. Єршова зазначала, що є підстави подумати над зрозумілим юристам терміном «конкубінат», щоб користуватися ним для позначення позашлюбної родини'.

Юридичні терміни мають бути чіткими, стислими і, водночас, ємними за змістом. Тому можна впевнено сказати, що термін «жінка та чоловік, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі» не приживеться на вітчизняних теренах. По суті, вже сьогодні в науці та на практиці застосовується поняття «фактичний шлюб» і підтримується думка про необхідність введення його до законодавства. Це б також надало змогу уникнути використання хибного терміну «цивільний шлюб», який протягом десятиліть застосовується широким загалом. Фахівцям відомо, що «цивільним» у повному розумінні цього слова є саме зареєстрований шлюб. Свого часу цивільним (світським) визначався шлюб, зареєстрований відповідними державними органами на відміну від церковного шлюбу. З урахуванням того, що в новому СК України по суті законодавчо визнаються фактичні шлюбні відносини, немає підстав уникати терміну «фактичний шлюб» та намагатися його штучно завуалювати іншими словосполученнями.

2. Фактичні шлюбні відносини за своєю суттю — це шлюбні відносини, які не мають державного визнання та реєстрації. Вони відзначаються серйозністю намірів сторін і спрямовані на тривале співжиття жінки та чоловіка. У зв'язку з цим для теорії та практики важливим є визначення ознак фактичних шлюбних відносин.

Свого часу такі ознаки було закріплено в ст. 12 Кодексу законів про шлюб, сім'ю та опіку РРФСР, який було введено в дію постановою ВЦВК від 19.11.1926 p., який відкрито легалізував фактичні шлюби. Зокрема в ньому визначалося, що доказами шлюбних відносин є: а) факт спільного проживання, б) наявність спільного господарства, в) вияв сторонами подружніх стосунків перед третіми особами в особистому листуванні або інших документах, г) залежно від обставин — взаємна матеріальна підтримка та спільне виховання дітей3.

В сучасній літературі пропонується закріпити в СК України наступні ознаки фактичних шлюбних відносин: а) факт спільного співжиття протягом не менше двох останніх років; б) взаємна матеріальна підтримка; в) публічне виявлення подружніх відносин перед третіми особами; г) спільне виховання дітей1. По суті, питання може виникати лише відносно доцільності закріплення в законі строку спільного проживання фактичного подружжя. З аналізу норм чинного законодавства слід дійти висновку, що визнання певних відносин як відносин фактичного подружжя, не залежить від часу, протягом якого сторони проживали однією сім'єю. Таким чином, сьогодні у разі виникнення спору для визнання відносин сторін як відносин фактичного подружжя необхідно виявити: а) факт спільного співжиття жінки та чоловіка; б) взаємну матеріальну допомогу та підтримку; в) взаємне визнання та виявлення подружніх відносин перед третіми особами; г) спільне виховання дітей та інші обставини, що свідчать про проживання жінки та чоловіка однією сім'єю.

Щодо подальшого розвитку сімейного законодавства, то треба вказати, що закон має чітко визначитися з цього питання. Зокрема, в ч. 4 ст. 3 СК України треба закріпити, що сім'я створюється на підставі шлюбу, фактичного шлюбу, кровного споріднення, усиновлення та взяття дитини в сім'ю на виховання. Це б дало змогу уникнути такої вкрай невизначеної фрази як «інші підстави, не заборонені законом і такі, що не суперечать моральним засадам суспільства». У свою чергу ч. 2 ст. 21 СК України також могла б формулюватися інакше: «У випадках, передбачених законом, проживання жінки та чоловіка у фактичному шлюбі є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя».

3. Коментована стаття була суттєво змінена Законом України від 22.12.2006 р. № 524-V «Про внесення змін до Сімейного та Цивільного кодексів України». Нарешті законодавець «помітив» нісенітницю, що була закріплена в законі. Право спільної сумісної власності визнавалося за особами, які проживають однією сім'єю та не перебувають у шлюбі між собою. При цьому не було вказано, що фактичне подружжя не перебуває у шлюбі не лише між собою, а й з іншими особами. З прямого тлумачення ст. 74 СК виходило, що фактичне подружжя можуть складати особи, які проживають однією сім'єю між собою і одночасно перебувають у нерозірваному шлюбі із «справжнім» чоловіком або дружиною. У зв'язку з тим, що на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширювалися положення глави 8 СК України (ч. 2 ст. 74), можна було дійти висновку про одночасне існування режиму спільності майна між зареєстрованим та незареєстрованим подружжям. Хоча авторка Сімейного кодексу З.В. Ромовська і пояснювала, що при наявності зареєстрованого шлюбу саме він має пріоритет, оскільки «одночасно у двох сім'ях перебувати неможливо». Однак це коментарі та пояснення вчених, власне СК України до таких однозначних висновків підстав не давав.

Після внесених змін до законодавства це питання знайшло своє вирішення. В назві та тексті ст. 74 СК України після слів «між собою» внесено доповнення «або в будь-якому іншому шлюбі». Таким чином, фактичне подружжя — це особи, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі з іншими особами. Якщо ж чоловік або жінка перебувають у зареєстрованому шлюбі, навіть якщо вони і не підтримують протягом тривалого часу будь-яких відносин і не спілкуються один з одним, вони не можуть розглядатися як особи, на яких розповсюджує свою дію оновлена ст. 74 СК України.

4. Коментована стаття визначає лише майнові права та обов'язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому закон встановлює загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України. Таким чином закон закріплює спеціальний прийом юридичної техніки. Для того, щоб уникнути повторення норм законодавства, в СК України вказується, що фактичне подружжя має такі ж майнові права та обов'язки, як і подружжя (особи, які перебувають у зареєстрованому шлюбі). Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час спільного проживання, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності цих осіб. Фактичне подружжя має рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить йому на праві спільної сумісної власності тощо.

Разом з тим реалізація норм, що регулюють відносини спільної сумісної власності подружжя, при їх застосуванні до осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі, має певні складнощі. В першу чергу це стосується порядку розпорядження спільним майном фактичного подружжя (ст. 65 СК України). Відносини подружжя мають відповідні способи їх формалізації — реєстрацію шлюбу, у той час як спільне проживання фактичного подружжя ніяк не фіксується. Тому на практиці практично не реалізуються вимоги закону про те, що для укладення одним із фактичного подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другої сторони має бути подана письмово, а згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Нотаріуси намагаються на свій розсуд вирішити це питання. Так, в тексті договору (якщо його стороною є особа, яка не перебуває у зареєстрованому шлюбі) нерідко закріплюється фраза, що особа, яка його укладає, не проживає однією сім'єю без реєстрації шлюбу з іншою особою і майно, що є предметом договору, належить їй особисто на праві приватної власності. Проте до виникнення спору між фактичним подружжям важко вважати, що їх відносини регулюються згідно з вимогами Глави 8 СК України в повному обсязі. По суті, визнання майнових прав та обов'язків фактичного подружжя здійснюється лише тоді, коли в судовому порядку буде встановлено факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Такий факт встановлюється судом в порядку окремого провадження (п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України).

5. Перша спроба легалізувати фактичні шлюбні відносини була здійснена в Законі України «Про власність». В ч. 1 ст. 17 цього закону було вказано, що майно, набуте в результаті спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В прямому розумінні це положення закону не можна було тлумачити як таке, що стосується фактичного подружжя. По-перше, в ньому було сказано про членів сім'ї, хоча фактичне подружжя, згідно з нормами чинного тоді сімейного законодавства, не визнавалося членами однієї сім'ї. По-друге, в цій нормі йшлося про набуття майна спільною працею членів сім'ї, у той час як фактичне подружжя нерідко складали особи, які проживали в містах і не працювали разом. Незважаючи на ці очевидні обставини, суди почали тлумачити ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» «на користь» фактичного подружжя. На цій підставі вони визнавали майно, набуте сторонами за час спільного проживання, спільним майном сторін.

Після набуття чинності новим СК України визнавати права фактичного подружжя на майно необхідно на підставі ст. 74 СК України, хоча з урахуванням норм Закону «Про власність» право спільної сумісної власності фактичного подружжя суди визнають відносно того майна, яке було набуте не з 2004 p., а з 1991 р.

6. Згідно із ч. 2 коментованої статті майно, набуте фактичним подружжям за час спільного проживання, належить йому на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між сторонами. Вказане свідчить про те, що фактичне подружжя, так само як і подружжя, може визначати свої майнові права та обов'язки в договорі. Разом з тим тут існують певні особливості. На відміну від подружжя, фактичне подружжя не може укладати шлюбний договір, оскільки його суб'єктний склад чітко визначений — наречені та особи, які перебувають у зареєстрованому шлюбі (ч. 1 ст. 92 СК України). Тому фактичне подружжя може врегулювати свої майнові відносини за допомогою іншого договору, в якому будуть відображені особливості його суб'єктного складу. Це може бути договір жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, щодо визначення їх майнових прав та обов'язків.

Як відомо, новий СК України не називає договори фактичного подружжя щодо належного йому майна та не встановлює межі договірної ініціативи сторін, як це має місце відносно шлюбного договору (ст. 93 СК України). Така свобода договору приводить вчених до парадоксального, але цілком обґрунтованого висновку, що договірна ініціатива осіб, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, є більш широкою, ніж подружжя. Дійсно, норми СК України визначають рамки шлюбного договору та встановлюють положення, які в шлюбний договір включатися не можуть, у той час як відносно договірної ініціативи фактичного подружжя такі рамки не передбачені.

Очевидно, що при вирішенні цього питання необхідно керуватися загальною нормою, що закріплена в ч. 2 ст. 9 СК України: особи, які проживають однією сім'єю, відносини яких не врегульовані цим Кодексом, можуть врегулювати свої сімейні (родинні) відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі. Такий договір є обов'язковим до виконання, якщо він не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів України та моральним засадам суспільства.

З урахуванням того, що договір фактичного подружжя не може суперечити нормам СК України, можна дійти висновку, що до нього певною мірою можуть застосовуватися загальні положення, що встановлені в сімейному законі до шлюбного договору. В договорі фактичне подружжя може закріпити режим майна, набутого за час спільного проживання, порядок користування роздільним майном жінки та чоловіка, правила, що стосуються несення витрат на утримання майна тощо.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 9 СК України, можна вважати, що на відміну від шлюбного договору договір фактичного подружжя щодо влаштування їхнього майнових відносин не потребує нотаріальної форми. Він укладається в простій письмовій формі, хоча за бажанням сторін може бути засвідчений нотаріально (ч.1 ст. 209 ЦК України).

Глава 9. ПРАВА ТА ОБОВ'ЯЗКИ ПОДРУЖЖЯ ПО УТРИМАННЮ

Стаття 75. Право одного з подружжя на утримання

1. Дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

2. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

3. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи.

4. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

5. Права на утримання немає той із подружжя, хто негідно поводився у шлюбних відносинах, а також той, хто став непрацездатним у зв'язку із вчиненням ним умисного злочину, якщо це встановлено судом.

6. Той із подружжя, хто став непрацездатним у зв'язку з протиправною поведінкою другого з подружжя, має право на утримання незалежно від права на відшкодування шкоди відповідно до Цивільного кодексу України.

1. Традиційно в сімейному праві під аліментами (від лат. alimentum — харчування, утримання) розуміються кошти, надані у визначених законом випадках одними особами на утримання інших, які потребують матеріальної допомоги. Хоча в цьому визначенні поняття «аліменти» розкривається за допомогою такого терміну, як «утримання», співвідношення цих понять не є простим. У сімейно-правовій науці немає єдиного підходу до вирішення цього питання. Перша позиція полягає в тому, що поняття «аліменти» та «утримання» є рівними за обсягом, друга-у тому, що «утримання» є більш широким поняттям, ніж «аліменти».

У сімейному законодавстві співвідношення термінів «аліменти» та «утримання» також чітко не визначене. Свого часу Кодекс про шлюб та сім'ю України не відрізнявся суворою послідовністю в застосуванні зазначених термінів. У новому СК України це питання також не вирішене однозначно. З загального аналізу норм СК України не можна зробити висновку, що закон використовує поняття «аліменти» виключно у випадку примусового стягнення коштів на дитину, а поняття «утримання» — у разі добровільного надання таких коштів. Наприклад, у ст. 189 СК України передбачено договір про сплату аліментів, а не договір про утримання дитини. Крім того, в ч. 2 ст. 75 СК України (першій у Кодексі спеціальній нормі, в якій йдеться про аліменти) слово «аліменти» міститься в дужках після слова «утримання». Вказане надає підстави для висновку, що в законі терміни «аліменти» та «утримання» не мають самостійного змістовного навантаження і використовуються як синоніми.

2. Регулювання сімейних відносин здійснюється СК України з метою зміцнення сім'ї, утвердження почуття обов'язку перед членами сім'ї, побудови сімейних відносин на засадах взаємодопомоги і підтримки тощо. Регулювання відносин подружжя по утриманню погоджується з загальними засадами регулювання сімейних відносин (ст. 7 СК України). В нормах гл. 9 СК України послідовно забезпечуються рівність прав і обов'язків у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї жінки та чоловіка; неприпустимість дискримінації учасників сімейних відносин, зокрема за ознакою статі; максимально можливе врахування інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Відповідно до домінуючих у суспільстві моральних засад шлюб передбачає взаємну турботу подружжя, яка включає матеріальну підтримку один одного. Обов'язок з матеріальної підтримки один одного покладається на дружину і чоловіка, тобто існує протягом шлюбу. Законодавець, виходячи з рівності прав і обов'язків чоловіка та дружини у шлюбі, залишає на власний розсуд подружжя визначення підстав, способів, розміру, форм, періодичності і тривалості матеріальної підтримки одне одного.

3. В ст. 75 СК України закріплено два окремі обов'язки подружжя: 1) матеріально підтримувати один одного; 2) надавати утримання тому із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Ці два обов'язки слід розрізняти.

Перший з них виникає внаслідок укладення шлюбу, триває протягом шлюбу і припиняється в разі припинення шлюбу. Цей обов'язок не пов'язується з віком або станом здоров'я подружжя. Дружина та чоловік повинні матеріально підтримувати один одного і в тому разі, коли у жодного з них немає підстав для виникнення права на утримання. Деякою мірою ч. 1 ст. 75 СК України має загальний характер і встановлює принцип побудови майнових відносин подружжя. У свою чергу механізми державного примусу застосовуються лише в тому випадку, коли за наявності передбачених законом підстав виникло і порушується право на утримання.

4. СК України містить три групи норм, які визначають умови та порядок реалізації права на утримання: 1) норми, які визначають загальні умови надання утримання одному з подружжя (ст. ст. 75–83, 89, 9 °CК України); 2) норми, що встановлюють право дружини на утримання під час вагітності та права чоловіка та жінки у разі проживання з ними дитини (ст. ст. 84–87 СК України); 3) норми, що визначають право на утримання того з подружжя, з яким проживає дитина-інвалід (ст. 88 СК України).

Відповідно до КпШС України відносини подружжя по взаємному утриманню регулювалися п'ятьма статтями. Підстави виникнення права на утримання для всіх випадків містилися в одній єдиній статті (ст. 32 КпШС). В СК України значно розширене коло прав і обов'язків по утриманню у порівнянні з КпШС України і відповідно збільшено обсяг нормативно-правового матеріалу. Зокрема в законодавстві вперше безпосередньо закріплено право чоловіка на утримання в разі проживання з ним дитини, право на утримання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою тощо.

5. В першу чергу в СК України встановлено загальні правила щодо взаємного утримання подружжя. Так, право на утримання виникає на підставі складу юридичних фактів, який включає: 1)непрацездатність одного з подружжя; 2)потребу в матеріальній допомозі (нужденність); 3) спроможність другого з подружжя надавати матеріальну допомогу. Таким чином, право на утримання, на відміну від права дружини і чоловіка на матеріальну підтримку, виникає за наявності спеціально передбачених законом підстав.

6. Першою умовою надання утримання одному з подружжя є його непрацездатність. В цілому, непрацездатність призводить до обмеження життєдіяльності особи, що спричиняє потребу у її соціальному захисті. В сімейному законодавстві вперше визначено коло осіб, які вважаються непрацездатними. Відповідно до ч. 3 ст. 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Таким чином, непрацездатність визначається за одним з двох критеріїв: а) віковим; б) медичним (стан здоров'я особи).

Згідно з законодавством до осіб, непрацездатних за віком, за загальним правилом, відносять жінок, які досягли 55 років, і чоловіків, які досягли 60 років. В сімейному праві переважає точка зору, відповідно до якої особи, що отримали право на пенсію раніше зазначеного віку (наприклад, за вислугою років, у зв'язку з зайнятістю на шкідливих чи важких роботах тощо), права на утримання до досягнення загального пенсійного віку не набувають. Можливість того з подружжя, який досяг загального пенсійного віку, працевлаштуватися, не є перешкодою для визнання його непрацездатним.

Зазвичай, в період шлюбу право на утримання виникає у випадках, коли непрацездатність одного з подружжя викликана захворюванням, що спричинило інвалідність особи. Залежно від ступеня втрати працездатності виділяють три групи інвалідності. Відповідно до СК України непрацездатними визнаються інваліди I, II і III груп. Раніше непрацездатними беззастережно визнавалися інваліди І і II труп. Інваліди III групи вважалися частково працездатними, тому питання про стягнення аліментів щодо таких осіб вирішувалося судом з врахуванням реальної можливості інваліда заробляти кошти для існування. За новим СК України інваліди ІІІ групи також вважаються непрацездатними особами. Проте не можна ігнорувати той факт, що у інвалідів III групи зберігається значний процент загальної працездатності. Тому судам при визначенні розміру аліментів в Кожному конкретному випадку слід враховувати ступінь втрати особою працездатності.

Встановлення групи інвалідності належить до компетенції медико-соціальної експертної комісії (МСЕК). Факт непрацездатності в суді не встановлюється, а підтверджується документально. Статус пенсіонера, інваліда засвідчується документами відповідного державного зразка.

Інвалідність встановлюється не у всіх випадках, а лише у разі стійкого порушення працездатності, що призвело хворого до необхідності припинити трудову діяльність взагалі чи на тривалий період або значно змінити умови праці. Трудовому праву і праву соціального забезпечення відоме поняття тимчасової непрацездатності, що означає неможливість за станом здоров'я виконувати роботу впродовж відносно невеликого проміжку часу. Право на матеріальну допомогу у випадку тимчасової непрацездатності одного з подружжя з боку іншого з подружжя в сімейному законодавстві раніше не передбачалося. Випадки тимчасової непрацездатності залишалися поза регулюванням КпШС України 1969 р. В СК України цей недолік враховано і закріплено окрему норму щодо взаємної участі подружжя у витратах на лікування. Право на утримання у разі тимчасової непрацездатності не виникає, однак дружина, чоловік взаємно зобов'язані брати участь у витратах, пов'язаних із хворобою або каліцтвом другого з подружжя (див. коментар до ст. 9 °CК України). Сторони можуть включити умову щодо надання утримання при тимчасовій непрацездатності до шлюбного договору.

Непрацездатність подружжя як одна з умов фактичного складу, що є підставою для виникнення права на утримання, може настати як під час шлюбу, так і до укладення шлюбу. Якщо непрацездатність або тяжка хвороба того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, була прихована від другого з подружжя при реєстрації шлюбу, рішенням суду права на утримання може бути позбавлено або обмежено його строком (див. коментар до ст. 83 СК України). Непрацездатність, яка настала після розірвання шлюбу, у сукупності з іншими передбаченими законом обставинами, обумовлює виникнення права на утримання також у колишнього подружжя (див. коментар до ст. 76 СК України).

7. Другою умовою для виникнення права на аліменти у одного з подружжя є потреба у матеріальній допомозі (нужденність). В ч. 4 ст. 75 СК України чітко визначено випадки, в яких один із подружжя потребує матеріальної допомоги — заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Поняття прожиткового мінімуму визначене в Законі України № 2017-ІІІ «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 5.10.2000 як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум встановлюється щороку, на 2007 рік він становив на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня — 492 гривні, з 1 квітня — 525 гривень, з 1 жовтня — 532 гривні та для тих, хто належить до основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема працездатних осіб: з 1 січня — 525 гривень, з 1 квітня — 561 гривня, з 1 жовтня — 568 гривень; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня — 380 гривень, з 1 квітня — 406 гривень, з 1 жовтня — 411 гривень (ст. 62 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» від 19.12.2006 p. № 489-V).

В сімейному законодавстві визначення поняття нужденності надано вперше. З одного боку, воно внесло певну визначеність у відносити по утриманню, з іншого викликало додаткові складнощі. Основна проблема полягає у тому, що коментована стаття не допускає ніякої альтернативи. Якщо, враховуючи всі джерела, які утворюють дохід непрацездатного подружжя, суд дійде висновку, що дохід забезпечує йому прожитковий мінімум, право на утримання з боку іншого з подружжя не виникає. Разом з тим, непрацездатна особа може фактично потребувати матеріальної допомоги і в тому випадку, якщо вона забезпечена коштами в розмірі відповідному або навіть такому, що перевищує прожитковий мінімум. Встановлений законодавством прожитковий мінімум не може слугувати жорстким однаково рівним для всіх критерієм. З законодавчого визначення прожиткового мінімуму випливає, що такої вартісної величини достатньо в разі нормального розвитку подій, тому як у визначенні йдеться про збереження здоров'я, мінімальний набір товарів і послуг, задоволення основних потреб тощо. Однак непрацездатна особа окрім задоволення звичайних потреб змушена здійснювати витрати на відновлення здоров'я, лікування, оплату стороннього догляду тощо, з тим, щоб наблизити своє життя до нормального. Характер і розмір необхідних витрат можуть різнитися залежно від ступеня непрацездатності, місця проживання, інших умов життя особи.

Норма ч. 4 ст. 75 СК України не дозволяє врахувати всі особливості конкретної життєвої ситуації. Фактично повноваження суду у визначенні факту потреби j матеріальній допомозі зведено до обчислення розміру заробітної плати, пенсії, доходів від використання майна, інших доходів особи і визначення їх співвідношення з прожитковим мінімумом. Необхідно надати суду більш широкі повноваження при встановленні наявності в особи потреби у матеріальній допомозі. Прожитковий мінімум має братися за основу, а рішення прийматися з врахуванням всієї сукупності фактичних обставин конкретної справи.

В СК міститься норма, спрямована на врегулювання відносин у випадку, коли одержувач аліментів свідомо поставив себе у становище такого, що потребує матеріальної допомоги (п. 4 ч. 1 ст. 83 СК України). За цієї умови рішенням суду одного з подружжя може бути позбавлено права на утримання або обмежено його строком (див. коментар до ст. 83 СК України).

8. Останньою умовою виникнення права на утримання є спроможність другого з подружжя надавати матеріальну допомогу (ч. 2 ст. 75 СК України). В законі не визначено, в яких випадках другий із подружжя вважається спроможний надавати матеріальну допомогу. За будь-яких обставин особа вважатиметься спроможною надавати матеріальну допомогу іншій за умови, що вона сама не є нужденною. Виходячи з ч. 4 ст. 75 СК України, один із подружжя не є таким, що потребує матеріальної допомоги і відповідно може надавати матеріальну допомогу другому з подружжя, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використанні його майна, інші доходи забезпечують йому прожитковий мінімум, встановлений законом. При цьому слід мати на увазі, що суд повинен враховувати рівень доходів саме того з подружжя, який має надавати утримання, що не завжди просто з огляду на поширення законного режиму спільної сумісної власності на заробітну плату, пенсію, інші доходи, одержані одним із подружжя (ч. 2 ст. б: СК України). Реальний рівень доходів платника аліментів встановлюється на підставі даних декларацій про доходи, довідок про заробітну плату, свідчень свідків тощо. Також істотне значення має наявність у платника аліментів інших осіб, яких він за законом зобов'язаний утримувати (дітей, непрацездатних батьків, повнолітніх дочки, сина, подружжя в іншому шлюбі тощо).

Суд має визнати відповідача неспроможним надавати матеріальну допомогу якщо в разі виконання обов'язку по утриманню він сам став би потребувати матеріальної допомоги. Право на утримання не може виникати одночасно у обох з подружжя. Якщо кожний з подружжя потребує матеріальної допомоги, то жоден з них не має можливості надавати допомогу іншому.

9. В ч. 5 ст. 75 СК України визначено два випадки, в яких право на утримання не виникає. Це, зокрема, можливо у випадках, коли один з подружжя: а) негідно поводився у шлюбних відносинах; б) став непрацездатним у зв'язку із вчиненням ним умисного злочину. Для настання негативних наслідків достатньо наявності однієї з вказаних обставин, які мають бути встановлені судом.

Негідна поведінка у шлюбних відносинах може мати різні прояви (зловживання спиртними напоями, наркотичними засобами, токсичними речовинами: зневажливе ставлення до сімейних обов'язків; вчинення протиправних дій щодо другого з подружжя, дітей, інших членів сім'ї, які потребували втручання правоохоронних органів тощо). Недоліком коментованої статті можна вважати те, що в ній йдеться про негідну поведінку особи лише у шлюбних відносинах, тобто впродовж існування шлюбу. Відповідно негідна поведінка колишнього подружжя не впливає на його право на утримання від іншого з подружжя. Однак в законі закріплено право на утримання і після розірвання шлюбу, і саме цьому періоду, враховуючи особисті відносини колишніх подружжя, зазвичай, притаманна негідна поведінка.

Суд оцінює поведінку подружжя на відповідність праву і моральним засадам суспільства. Згідно із ч. 9 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. В новому СК України численними є посилання на моральні категорії з огляду на особливості сімейних відносин. Раніше положення стосовно негідної поведінки одного з подружжя містилося в ст. 35 КпШС, що передбачала випадки звільнення від обов'язку по утриманню або обмеження його строком. Відповідно до зазначеної норми звільнення від обов'язку відбувалося на майбутнє, що не виключало можливості стягнення аліментів за минулий час. За чинним законодавством той із подружжя, хто негідно поводився у шлюбних відносинах, не має права на утримання, тобто право на утримання не виникає у нього взагалі. У зв'язку з цим не виникає потреби і в позбавленні його цього права.

10. Права на утримання не має той з подружжя, хто став непрацездатним у зв'язку із вчиненням ним умисного злочину за наявності вироку суду. Йдеться саме про умисний злочин, коли особа свідомо вчиняє діяння, яке спричиняє її непрацездатність і, відповідно, — виникнення у неї права на утримання. Непрацездатність може не входити до наслідків, настання яких бажає особа, а виступати лише як супровідна обставина. При розгляді справи про надання утримання суд має встановити наявність причинного зв'язку між умисним злочином і непрацездатністю, якщо це не встановлено судом при розгляді кримінальної справи. Злочин одного з подружжя може бути вчинений проти будь-якої особи. Якщо такий злочин вчинено проти іншого з подружжя або дітей, то одночасно має місце і негідна поведінка в шлюбі.

Звертає на себе увагу, що правило, закріплене в коментованій статті, стикається з правилом, що закріплене в п. 2 ч. 1 ст. 83 СК України (див. коментар до ст. 83 СК України). Це спричиняє певні складнощі. Відповідно до ч. 5 ст. 75 СК України внаслідок скоєння злочину право на утримання не виникає, а відповідно до п. 2 ч.1 ст. 83 СК України за цієї ж обставини особа може бути позбавлена права на утримання. Виникає питання про можливість позбавлення права, яке не виникає. Одна обставина (скоєння умисного злочину) не може одночасно перешкоджати виникненню права і слугувати підставою для позбавлення цього права або обмеження його строком. Шляхи вирішення цієї колізії можна віднайти лише в коментарі авторки нового СК України — З.В. Ромовської. Як випливає з наданих пояснень, правило, що закріплене в коментованій статті, стосується випадків скоєння умисного злочину одним з подружжя під час дії нового СК України. За таких обставин той з подружжя, який скоїв злочин, взагалі не набуває права на утримання. Якщо ж злочин було скоєно під час дії норм Кодексу про шлюб та сім'ю 1969 р., то той з подружжя, який вчинив злочин, може бути позбавлений трава, яке виникло у нього раніше за правилами старого закону. Питання щодо дії норм сімейного закону у часі мали б бути визначені в Прикінцевих положеннях до СК України (див. коментар до Розділу VII СК України), а не в наукових виданнях.

Треба також відзначити, що в ч. 5 ст. 75 СК України так само, як і в п. 2 ч. 1 ст. 83 СК України йдеться про вчинення злочину одним з подружжя, звідки випливає, що настання непрацездатності у зв'язку із вчиненням умисного злочину колишнім подружжям не впливає на його право на утримання від іншого з колишнього подружжя. Вказівка про те, що положення статті поширюються і на осіб, у яких право на аліменти виникло після розірвання шлюбу, міститься лише в ч. 2 ст. 83 СК України. Ймовірно, слід скорегувати положення зазначених норм, до того ж часу норма ч. 5 ст. 75 СК України має застосовуватися до відносин подружжя по утриманню після розірвання шлюбу за аналогією (ч. 1 ст. 1 °CК України).

11. В ч. 6 ст. 75 СК України передбачено випадок настання непрацездатності одного з подружжя внаслідок протиправної поведінки другого з подружжя. В нормі йдеться про протиправну поведінку, тобто припускається вчинення будь-якого правопорушення, включаючи злочин, адміністративне правопорушення тощо. Той з подружжя, хто став непрацездатним, має право на утримання незалежно від права на відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю. Відповідно до ч. 3 ст. 1195 ЦК України шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв'язку з втратою здоров'я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів.

12. В СК України норми, що регулюють відносини подружжя по утриманню, набули вдосконаленого вигляду, усунуто неточності, які містилися в КпШС України, закріплено низку прогресивних положень. Однак деякі питання не знайшли в Кодексі свого висвітлення.

В першу чергу це стосується права на утримання неповнолітнього подружжя. Непоодинокими є випадки укладення шлюбу особою, що не набула трудової правосуб'єктності. За заявою особи, яка досягла чотирнадцяти років, за рішенням суду їй може бути надано право на шлюб, якщо буде встановлено, що це відповідає її інтересам (ч. 2 ст. 23 СК України). В СК України не міститься окремих положень щодо утримання такої особи іншим з подружжя. Дві умови, за яких один з подружжя вважається непрацездатним і може мати право на утримання з боку іншого з подружжя, що визначені в ч. 3 ст. 75 СК України, не охоплюють зазначеного випадку. Однак неповнолітні особи, які не набули трудової правосуб'єктності, не можуть вважатися працездатними. В якості формальної ознаки трудової правосуб'єктності особи в теорії трудового права визнають факт досягнення особою певного віку. До досягнення передбаченої законом вікової межі особа вважається такою, що не має здатності до праці. В трудовому законодавстві визначено вік, з якого допускається прийняття на роботу. Прийняття на роботу осіб, молодших 16 років, не допускається за окремими виключеннями (ст. 188 КЗпП України). В юридичній літературі пропонується визначати права і обов'язки щодо утримання неповнолітнього подружжя за аналогією права1. Таким чином, право на утримання у неповнолітньої особи з боку іншого з подружжя виникає за сукупності наступних умов: 1) нею не набуто трудової правосуб'єктності або їй встановлено інвалідність; 2) вона потребує матеріальної допомоги; 3) другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Звідси можна зробити висновок, що неповнолітня особа не має привілейованого становища у відносинах подружжя по утриманню. Проте особливості виникнення права на аліменти у неповнолітнього подружжя спричиняють необхідність законодавчого визначення цих питань.

13. Право одного з подружжя на утримання припиняється в разі зникнення хоча б однієї з умов, за яких воно виникає (див. коментар до ст. 82 СК України).

14. Недійсний шлюб, а також шлюб, визнаний недійсним за рішенням суду, не є підставою для виникнення у осіб, між якими він був зареєстрований, прав та обов'язків подружжя. Якщо особа одержувала аліменти від того, з ким була в недійсному шлюбі, сума сплачених аліментів вважається такою, що одержана без достатньої правової підстави, і підлягає поверненню відповідно до Цивільного кодексу України, але не більше як за останні три роки. Зазначені правові наслідки застосовуються до особи, яка знала про перешкоди до реєстрації шлюбу і приховала їх від другої сторони і (або) від державного органу реєстрації актів цивільного стану (ч. 1, 3, 6 ст. 45 СК України). Якщо особа не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу, вона має право на аліменти відповідно до статей 75, 84, 86 і 88 СК України (п. 3 ч. 1 ст. 46 СК України).

Стаття 76. Право на утримання після розірвання шлюбу

1. Розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу.

2. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Особа має право на утримання і тоді, коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу.

3. Якщо на момент розірвання шлюбу жінці, чоловікові до досягнення встановленого законом пенсійного віку залишилося не більше як п'ять років, вона, він матимуть право на утримання після досягнення цього пенсійного віку, за умови, що у шлюбі вони спільно проживали не менше як десять років.

4. Якщо у зв'язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім'ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв'язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу.

1. Право одного з подружжя на утримання може виникати: а)у період існування шлюбу; б) після припинення шлюбу. Кожен з випадків виникнення права на утримання має свої особливості.

В ч. 1 коментованої статті встановлено, що право на утримання, яке виникло в період шлюбу, не припиняється внаслідок його розірвання. Це означає, що той з колишнього подружжя, який набув право на утримання за час шлюбу, зберігає його і в подальшому. Таке право може припинятися на підставах, встановлених в законі (ст. 82 СК України). Той з колишнього подружжя, який набув за час шлюбу право на утримання, може бути також позбавлений такого права або його право може бути обмежене строком згідно з законом (ст. 83 СК України).

2. В ст. 76 СК України закріплено випадки виникнення права на утримання після розірвання шлюбу. За загальним правилом (ч. 2 коментованої статті) право колишнього подружжя на утримання виникає за наявності наступних юридичних фактів:

1) непрацездатність одного з колишнього подружжя;

2) потреба в матеріальній допомозі (нужденність);

3) спроможність другого з подружжя надавати матеріальну допомогу.

Основні особливості надання утримання одному з колишнього подружжя пов'язані з умовою непрацездатності. Право на утримання виникає чи, навпаки, не виникає залежно від типу непрацездатності особи (інвалідність або пенсійний вік), причин та часу виникнення непрацездатності, співвідношення непрацездатності з моментом розірвання шлюбу, тривалості спільного проживання у шлюбі. Залежно від зазначених обставин варіюється і тривалість існування права.

3. Право на утримання після розірвання шлюбу виникає, якщо особа стала непрацездатною: а) до розірвання шлюбу; б) протягом одного року від дня розірвання шлюбу (абз. 1 ч. 2 ст. 76 СК України).

Може статися, що один с подружжя став непрацездатним за час шлюбу, проте він не набув права на утримання від другого з подружжя за відсутності інших необхідних умов — нужденності або здатності другого з подружжя надавати йому утримання. Пізніше сторони розірвали шлюб і той з подружжя, який став непрацездатним за час шлюбу, в силу життєвих обставин потребує матеріальної допомоги, і другий з подружжя став спроможним його утримувати. Якщо усі необхідні факти «зібралися» разом, у колишньої дружини (чоловіка) виникає право на утримання і після розірвання шлюбу.

Аналогічно вирішується питання, якщо непрацездатність одного з подружжя виникла невдовзі після розірвання шлюбу. Закон встановлює строк в один рік від дня розірвання шлюбу. При цьому не має значення, в якому порядку шлюб було розірвано — за рішенням суду або в адміністративному порядку (органом РАЦС). Якщо один з подружжя став непрацездатним протягом одного року після розірвання шлюбу, виникає одна з необхідних умов для одержання аліментів від другого з подружжя.

В абз. 1 ч. 2 ст. 76 СК України йдеться про будь-який тип непрацездатності як внаслідок інвалідності, так і внаслідок досягнення пенсійного віку.

Якщо особа стала непрацездатною після спливу одного року з моменту розірвання шлюбу, право на утримання виникає лише в окремих випадках: 1) особа стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність є результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу (абз. 2 ч. 2 ст. 76 СК України); 2) особа досягла пенсійного віку, необхідного для призначення пенсії на загальних умовах, не пізніше ніж через п'ять років після розірвання шлюбу, за умови, що у шлюбі подружжя спільно проживали не менше десяти років (ч. 5 ст. 76 СК України).

Перший випадок пов'язаний з непрацездатністю колишнього подружжя внаслідок інвалідності в результаті протиправної поведінки щодо нього другого з подружжя. Важливе значення має те, що інвалідність одного з подружжя спричинена протиправним діянням другого з подружжя. Суд має встановити прямий причинний зв'язок між інвалідністю і протиправною поведінкою. Як обов'язкову умову зазначено момент вчинення протиправної поведінки — під час шлюбу. Якщо шкоду здоров'ю одного з подружжя заподіяно протиправною поведінкою другого з подружжя після розірвання шлюбу, дана обставина не враховується судом як підстава для виникнення права на утримання. Законом не обмежено час виникнення інвалідності у співвідношенні з моментом розірвання шлюбу.

Другий випадок стосується непрацездатності колишнього подружжя внаслідок досягнення пенсійного віку. Законом встановлено верхню часову межу виникнення непрацездатності за цією ознакою — не пізніше п'яти років з моменту розірвання шлюбу. При цьому вирішальне значення має фактична тривалість шлюбних відносин сторін, оскільки у нормі йдеться про десять років спільного проживання, а не формального існування шлюбу. Спільне проживання у шлюбі в прямому смислі не вимагається (див. коментар до ст. 56 СК України).

В обох зазначених випадках право на утримання виникає за умови, що той з колишнього подружжя, хто є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, а його колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Недоліком норми є відсутність окремої вказівки про це у ч. 3 ст. 76 СК України. Останнє дає підстави для помилкового висновку про те, що наявність таких умов тут не є необхідною.

4. В ч. 4 ст. 76 СК України закріплено ще один окремий випадок виникнення права на утримання після розірвання шлюбу, який суттєво відрізняється від попередніх, тому що тут виникнення права на утримання взагалі не пов'язане з працездатністю. Значення надається тому фактові, що протягом шлюбу один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду у зв'язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім'ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення. В нормі надається приблизний перелік обставин, які стають на перешкоді одному з подружжя набути певного професіонального і відповідно соціального статусу. Окрім обставин, зазначених в нормі, судом можуть бути визнані такими, що мають істотне значення, виконання в інтересах сім'ї обов'язків за спадковим договором, договором довічного утримання, здійснення соціально значущих обов'язків тощо. Головним є те, що відповідні дії вчиняються в сімейних інтересах, на шкоду особистісному росту. У випадку розірвання шлюбу такий з подружжя опиняється у значно несприятливішому становищі, ніж той, хто здобув певного професійного рівня, перебуваючи за домовленістю подружжя певною мірою звільненим від виконання кола сімейних обов'язків за рахунок зусиль іншого. В сімейному праві здійснення функцій з виховання дітей, ведення домашнього господарства тощо традиційно цінується не менше, ніж матеріальне забезпечення сім'ї. Однак у такий безпосередній спосіб закон стає на захист інтересів більш слабкої сторони у шлюбі вперше. В юридичній літературі вказаному явищу надано діаметрально протилежних оцінок. Одні вчені зазначають правило як чи не найпрогресивніше серед положень СК України, інші піддають сумніву його обґрунтованість, доцільність і своєчасність. В зарубіжному сімейному праві вже давно вироблені усталені механізми захисту інтересів економічно залежного подружжя. Зрушення українського сімейного законодавства в цьому напрямку слід визнати позитивними.

Право на утримання за наявності передбачених обставин виникає лише з моменту розірвання шлюбу і триває потягом трьох років, тому що саме у зв'язку з порушенням сімейних зв'язків фінансова забезпеченість такого з подружжя стає під загрозу. Він не має самостійних фінансових важелів і після розірвання шлюбу не може підтримувати той рівень життя, якого подружжя досягло шляхом взаємних зусиль, ризикуючи опинитися в кризовому становищі. Для набуття певного професійного рівня потрібен час. Тому необхідно визнати справедливим закріплення обов'язку по утриманню колишнього подружжя протягом цього часу, за умови, що він потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Якщо позов про стягнення аліментів подано до суду після спливу певного проміжку часу з моменту розірвання шлюбу, аліменти присуджуються лише на час, що залишився до закінчення трирічного строку з моменту розірвання шлюбу. На додаток суд відповідно до ч. 2 ст. 79 СК України може постановити рішення про стягнення аліментів за минулий час, але не більше як за один рік.

5. При вирішенні спору про стягнення аліментів суд не враховує, кому з подружжя належала ініціатива розірвання шлюбу і що саме стало для цього підставою. Проте можна припустити, що негідна поведінка позивача у шлюбі може стати підставою для відмови у задоволенні його вимог щодо надання утримання після розірвання шлюбу. Хоча це питання має вирішуватися в СК України, при відсутності відповідної норми можна, очевидно, застосовувати аналогію закону (ч. 1 ст. 10, ч. 5 ст. 75 СК України).

Стаття 77. Способи надання утримання одному з подружжя

1. Утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою.

2. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі.

3. Аліменти сплачуються щомісячно. За взаємною згодою аліменти можуть бути сплачені наперед.

4. Якщо платник аліментів виїжджає на постійне місце проживання у державу, з якою Україна не має договору про надання правової допомоги, аліменти можуть бути сплачені наперед за час, визначений домовленістю подружжя, а у разі спору — за рішенням суду.

1. Відповідно до законодавства існує два порядки виконання обов'язку по утриманню: а) добровільний; б) примусовий. Якщо між подружжям нормальні сімейні зв'язки не порушено, дружина та чоловік матеріально підтримують один одного і обов'язок по утриманню непрацездатної особи, у разі його виникнення, виконується добровільно. Фактичні дії з виконання цього обов'язку можуть полягати у придбанні продуктів харчування, одягу, іншого майна, матеріальному забезпеченні процесу видужання тощо. В усякому разі до виникнення спору обов'язок вважається таким, що виконується добровільно. Подружжя може, зокрема у випадку, якщо їх відносини ускладнені, врегулювати способи виконання обов'язку по утриманню в договорі (ст. 78, 99 СК України). Сторони можуть домовитися про розмір, періодичність, форму, порядок передання коштів тощо, а також передбачити певні особливості щодо усіх зазначених моментів на випадок утримання як в період шлюбу, так і після його розірвання. Визначаючи розмір коштів на утримання того з подружжя, який є непрацездатним, вони можуть зазначити конкретну суму або частину доходів одного з подружжя. Розмір коштів на утримання може варіюватися залежно від часу (у шлюбі чи після його розірвання), причин виникнення, типу (внаслідок інвалідності чи досягнення пенсійного віку) непрацездатності та інших, передбачених у договорі, умов. В договорі можуть бути закріплені особливості щодо утримання кожного з подружжя — дружини і чоловіка.

2. Подружжя може домовитися про надання утримання у натуральній або грошовій формі. Дане положення вперше закріплене в СК України і спрямоване на забезпечення інтересів обох з подружжя. Зазвичай пріоритет вибору форми надання утримання належить тому з подружжя, хто зобов'язаний. Тому, якщо він отримує дохід, наприклад, у натуральній формі, то може у тому самому вигляді надавати утримання другому з подружжя, якщо останнього це влаштовує. Однак в одних випадках інтересам того з подружжя, хто є непрацездатним, відповідає надання утримання в натуральній формі, в інших — в грошовій або змішаній, тому, насамперед, мають враховуватися його першочергові потреби. В разі звернення до суду з вимогою про сплату аліментів суд враховує факт надання утримання в натуральній формі.

Кошти на утримання можуть відраховуватися за ініціативою платника аліментів з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем роботи, виплати пенсії, стипендії (ч. 1 ст. 10, ст. 187 СК України).

3. Якщо відносини між подружжям ускладнені, обов'язок по утриманню нерідко не виконується добровільно. У випадку спору щодо надання утримання для виконання обов'язку у примусовому порядку необхідне рішення суду про сплату аліментів. В разі виникнення права на утримання після розірвання шлюбу втручання суду виявляється потрібним в більшості випадків.

Під час шлюбу той з подружжя, хто має право на утримання, зазвичай не звертається до суду з вимогою про сплату аліментів, хоча спір про надання утримання не виключається і протягом спільного проживання. Таку вимогу може бути пред'явлено одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, а також зі спливом певного часу після розірвання шлюбу.

Заявлені вимоги щодо стягнення аліментів в разі відмови в позові про розірвання шлюбу, закритті провадження у зв'язку з відмовою від цього позову (а помилково прийняті позови третіх осіб — у будь-якому разі) підлягають виділу зі справи і розглядаються самостійно на загальних підставах (абз. 3 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12.06.1998 p.).

Якщо спір про надання утримання розглядається судом, аліменти присуджуються переважно у грошовій формі. Грошова форма надання утримання, по-перше, більшою мірою відповідає інтересам позивача, який самостійно розподіляє її відповідно до своїх потреб, і, по-друге, спрощує процедуру визначення судом розміру аліментів.

4. Подружжя (колишнє подружжя) може домовитися про будь-яку періодичність надання коштів на утримання одному з них. В ч. 3 ст. 77 СК України йдеться про сплату аліментів щомісячно. Правило, що стосується періодичності сплати аліментів, в законі закріплене вперше. Воно вироблене практикою і обумовлене самою суттю зобов'язання щодо утримання, цільовим призначенням аліментних платежів. Рішення суду про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню (п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, ч. 3 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. № 606-IV. Разом з тим примусовий порядок надання утримання теж не виключає домовленості сторін. В сімейному законодавстві вперше закріплено можливість «капіталізації» аліментних виплат. За заявою платника або одержувача аліментів, за умови згоди іншої сторони, суд, враховуючи час, протягом якого має надаватись утримання, може присудити сплату аліментів наперед. Аліменти можуть бути сплачені наперед за певний проміжок часу або за весь час, протягом якого існуватиме право на утримання, якщо його можна визначити на момент розгляду справи. Сторони можуть ініціювати сплату аліментів наперед з різних причин: у зв'язку з необхідністю витрат на навчання, лікування, придбання житла тощо. В ч. 4 ст. 77 СК України йдеться про окремий випадок, коли виплата аліментів наперед зумовлена виїздом платника аліментів на постійне місце проживання в іншу державу.

5. Якщо платник аліментів виїжджає на постійне місце проживання в іншу державу, процедура стягнення аліментів залежить від наявності між Україною й іншою державою договору про надання правової допомоги. Якщо такий існує, стягнення аліментів відбувається відповідно до договору про надання правової допомоги.

Законом України від 20.07.2006 p. № 15-V ратифіковано Конвенцію про стягнення аліментів за кордоном, яка була укладена в м. Нью-Йорк 20.06.1956 р., що визначає порядок стягнення аліментів у відносинах з іншими державами, які є її сторонами. В Україні Конвенція набула чинності 19.10.2006 р… Для забезпечення її впорядкованого застосування прийнято Інструкцію про виконання в Україні Конвенції про стягнення аліментів за кордоном, затверджену Наказом Міністерства юстиції № 121/5 від 29.12.2006 р., у якій визначено: порядок звернення із заявою про стягнення аліментів з відповідача, який проживає за кордоном; порядок звернення із заявою про визнання й виконання рішення суду України про стягнення аліментів на території іншої держави; порядок надання міжнародної правової допомоги у зв'язку з розглядом справ на підставі Конвенції тощо.

Відповідно до Інструкції у разі, коли між Україною та будь-якою з Договірних Сторін діє інший міжнародний договір, що регулює питання визнання і виконання судових рішень, виконання доручень про вручення документів або отримання доказів за кордоном, можуть застосовуватись положення відповідного міжнародного договору (п. 3). Усі звернення про стягнення аліментів та інші документи на виконання Конвенції в Україні надсилаються для передачі за кордон або з-за кордону через Міністерство юстиції України (п. 4). Питання про стягнення аліментів порушується фізичною особою на своє утримання або на користь іншої особи, а також юридичною особою, що має право порушувати питання про стягнення аліментів на особу в установлених законодавством випадках або належним чином уповноваженим представником відповідної особи (п. 5). У разі, коли відсутнє рішення суду України про стягнення аліментів з відповідача, який проживає за кордоном, або коли згідно із законодавством Договірної Сторони вирішення питання здійснюється за місцем проживання відповідача, або коли потребує вирішення питання про зміну розміру аліментів, до відповідної Договірної Сторони надсилаються документи, необхідні для розгляду справи по суті (п. 7). Позивачем або уповноваженою на це особою письмово подається звернення з проханням (клопотанням) про визнання і виконання рішення суду України про стягнення аліментів на території іншої Договірної Сторони (п. 11). Копія рішення чи ухвали суду України, постановлених за результатами розгляду заяв, що надійшли на підставі Конвенції, надсилається на адресу Міністерства юстиції України для повідомлення органу, що передає, Договірної Сторони або заінтересованої особи (позивача або його уповноваженого представника) (п. 19).

Виконання рішень судів на території України здійснюється відповідно до законодавства України. На підставі рішення іноземного суду та ухвали про надання дозволу на його примусове виконання, що набрала законної сили, суд видає виконавчий лист, який надсилається для виконання у порядку, встановленому законом. Виконавчий лист за рішенням про стягнення аліментів видається за заявою позивача або уповноваженого ним представника і передається для виконання в органи державної виконавчої служби. Виконання рішення суду здійснюється в порядку, що передбачений Законом України «Про виконавче провадження» (п. 20)

6. Законом України від 10.11.1994 p. № 240/94-BP ратифіковано Конвенцію про правову допомогу й правові відносини в цивільних, сімейних і кримінальних справах, укладену в м. Мінськ 22.01.1993 р. державами — членами Співдружності Незалежних Держав.

Клопотання про дозвіл примусового виконання рішення подається в компетентний суд Договірної Сторони, де рішення підлягає виконанню (ст. 55 Конвенції). Таким чином, якщо особа, щодо якої суд України ухвалив рішення про стягнення аліментів, проживає в державі, що є членом СНД, позивач може звернутися в компетентний суд цієї держави із заявою про дозвіл примусового виконання такого рішення на території Договірної Сторони. Суд Договірної Сторони не уповноважений перевіряти законність рішення суду України, а повинен лише впевнитися у відсутності формальних перешкод. Якщо такі відсутні, суд Договірної Сторони має допустити рішення суду України до виконання на її території.

7. Якщо платник аліментів виїжджає на постійне місце проживання у державу, з якою Україна не має договору про надання правової допомоги, аліменти можуть бути сплачені наперед. Час, за який наперед сплачуються аліменти, визначається за погодженням сторін, а в разі недосягнення згоди — за рішенням суду.

Громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта у випадках, якщо діють не врегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання — до виконання зобов'язань, або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України. Громадянинові України, який має паспорт, у зазначеному випадку може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон. Паспорт може бути тимчасово затримано чи вилучено судом, органами прокуратури, внутрішніх справ, служби безпеки, Державної прикордонної служби України тощо (п. 2 ч. 1, ч. ч. 2, 4 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 р. № 3857-ХІІУ разі відмови громадянину України у виїзді за кордон з передбачених підстав він може оскаржити цю дію у судовому порядку за місцем свого проживання (ч. 2 ст. 8 цього ж Закону).

8. В гл. 9 СК України не міститься спеціальної норми на випадок зміни обставин, пов'язаних з виїздом платника аліментів на постійне місце проживання у іншу державу, якщо він залишається в Україні або повертається для постійного проживання в Україну. Якщо на момент виїзду за кордон обов'язок по утриманню був виконаний, аліменти, ймовірно, можуть бути стягнені в порядку, передбаченому законодавством, в разі зміни матеріального і (або) сімейного стану платника або одержувача аліментів за заявою одного з них (див. коментар до ч. 3 ст. 8 °CК України). При цьому враховується сума коштів, сплачених у зв'язку з виїздом за кордон.

Відповідно до законодавства існує два порядки виконання обов'язку по утриманню: а) добровільний; б) примусовий. Якщо між подружжям нормальні сімейні зв'язки не порушено, дружина та чоловік матеріально підтримують один одного і обов'язок по утриманню непрацездатної особи, у разі його виникнення, виконується добровільно. Фактичні дії з виконання цього обов'язку можуть полягати у придбанні продуктів харчування, одягу, іншого майна, матеріальному забезпеченні процесу видужання тощо. В усякому разі до виникнення спору обов'язок вважається таким, що виконується добровільно. Подружжя може, зокрема у випадку, якщо їх відносини ускладнені, врегулювати способи виконання обов'язку по утриманню в договорі (ст. 78, 99 СК України). Сторони можуть домовитися про розмір, періодичність, форму, порядок передання коштів тощо, а також передбачити певні особливості щодо усіх зазначених моментів на випадок утримання як в період шлюбу, так і після його розірвання. Визначаючи розмір коштів на утримання того з подружжя, який є непрацездатним, вони можуть зазначити конкретну суму або частину доходів одного з подружжя. Розмір коштів на утримання може варіюватися залежно від часу (у шлюбі чи після його розірвання), причин виникнення, типу (внаслідок інвалідності чи досягнення пенсійного віку) непрацездатності та інших, передбачених у договорі, умов. В договорі можуть бути закріплені особливості щодо утримання кожного з подружжя — дружини і чоловіка.

Стаття 78. Договір подружжя про надання утримання

1. Подружжя має право укласти договір про надання утримання одному з них, у якому визначити умови, розмір та строки виплати аліментів. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

2. У разі невиконання одним із подружжя свого обов'язку за договором про надання утримання аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

1. З прийняттям СК України імперативне регулювання сімейних відносин поступилось місцем диспозитивним засадам (ч. 2 ст. 7, ст. 9 СК України). Права та обов'язки подружжя щодо утримання можуть виникати не лише з закону, а й з договору. Подружжя може укласти окремий договір: а) про надання утримання; б) про припинення права на утримання взамін набуття права власності на житловий будинок, квартиру чи інше нерухоме майно або одержання одноразової грошової виплати (див. коментар до ст. 89 СК України) або включити відповідні положення у шлюбний договір (див. коментар до ст. 99 СК України).

2. Спірним є питання щодо суб'єктного складу договору про надання утримання. Право на укладення договору про надання утримання прямо передбачене в законі тільки для подружжя. Для колишнього подружжя, а також жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, безпосередньо закріплена лише можливість укладення договору про припинення права на утримання взамін набуття права власності на житловий будинок, квартиру чи інше нерухоме майно або одержання одноразової грошової виплати (ст. 89, ч. 2 ст. 91 СК України). В юридичній літературі найбільш поширеною є позиція, згідно з якою зазначені особи можуть укласти договір про надання утримання, визначивши в ньому предмет і порядок виконання зобов'язання з утримання, лише в тому разі, якщо вони мають право на утримання за законом. Однак вони не можуть на власний розсуд встановлювати в договорі підстави виникнення права на утримання.

3. З коментованої статті випливає, що подружжя може укласти договір про надання утримання навіть за відсутності вказаних в законі підстав для надання утримання. Подружжя може визначити в договорі про надання утримання (шлюбному договорі) умови виникнення права на утримання. При цьому сторони можуть відійти від положень сімейного законодавства і на власний розсуд визначити свої права і обов'язки, наприклад, домовитися про надання утримання одному з подружжя незалежно від непрацездатності та потреби у матеріальній допомозі. Право на утримання працездатного подружжя може бути обумовлене іншими обставинами, наприклад, виконанням обов'язків по веденню домашнього господарства, вихованню дітей, строком спільного проживання тощо. Як зазначається в юридичній літературі, визначені законом умови виникнення чи здійснення права на утримання не можуть погіршуватися договором.

За своєю природою договір про надання утримання є одностороннім, безоплатним та консенсуальним. Предметом договору з надання утримання є дії особи, зобов'язаної надавати утримання, щодо передачі грошових коштів, іншого майна другій стороні. Зміст договору складають умови щодо порядку, розміру та строків надання утримання, а також усі умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін досягнуто згоди.

5. Сторони самостійно визначають в договорі розмір коштів на утримання. Хоча йдеться про добровільне взяття на себе обов'язку по утриманню, при посвідченні договору нотаріус має пояснити сторонам, що при визначенні розміру коштів має додержуватися принцип справедливості, добросовісності та розумності (ч. 9 ст. 7 СК України). Зокрема шлюбний договір не може ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище (ч. 4 ст. 93 СК України). Сторони можуть визначити форму надання утримання: натуральну, грошову, змішану; розмір коштів на утримання: в частці від заробітку (доходу) і (або) у твердій грошовій сумі; види доходів, які враховуватимуться при визначенні розміру коштів на утримання; строки, періодичність надання утримання щомісячно, щоквартально тощо:

6. Сторони можуть передбачити в договорі про надання утримання відповідальність за його порушення, зокрема встановити сплату неустойки, передання певного майна в натурі тощо. Якщо сторони не визначили цього питання в договорі, очевидно, можуть застосовуватися відповідні норми ЦК України, які визначають наслідки порушення грошового зобов'язання. Так, в ч. 2 ст. 625 ЦК України вказано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналогічні правила встановлені в п. 289 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 р.

7. Сімейне законодавство детально не визначає порядок укладення, виконання, зміни, розірвання та визнання недійсним договору подружжя про надання утримання. Договір може бути змінений, розірваний або визнаний недійсним відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 8 СК України). Сторони можуть за взаємною згодою змінити договір, зокрема визначений у ньому розмір аліментів. Підставою для змін можуть бути будь-які обставини, що мають значення для однієї зі сторін. В разі виникнення спору зацікавлена сторона може звернутися до суду з вимогою про зміну встановленого договором розміру аліментів (ст. ст. 651, 652 ЦК України).

8. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. Якщо між сторонами виникають спірні питання щодо умов договору та їх не вдається владнати, нотаріус не посвідчує договір, оскільки вирішення спорів належить до компетенції суду.

Згідно з п. 177 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 р. при посвідченні договору про утримання нотаріусом перевіряється факт непрацездатності того з подружжя, на користь якого укладається договір, а також факт потреби в матеріальній допомозі. Про встановлення цих обставин нотаріусом зазначається у тексті договору. На примірнику договору про надання утримання, що залишається в справах державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса, робиться відмітка, у якій зазначаються реквізити документа, що підтверджує встановлені нотаріусом обставини для надання утримання. Про роз'яснення змісту п. 4 ст. 77 СК України нотаріусом зазначається у тексті договору.

9. Договір має обов'язковий для сторін характер, тому його виконання забезпечується певними юридичними засобами. Примусове стягнення коштів на утримання за договором може відбуватися у спрощеному порядку. Сторонам не треба звертатися до суду, захист їх прав здійснює нотаріус шляхом учинення виконавчого напису на борговому документі. Кошти на утримання можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса (ст. 18 ЦК України, ч. 2 ст. 78, ч. 2 ст. 99 СК України). На етапі укладення договору у його тексті нотаріусом зазначається можливість вчинення виконавчого напису нотаріусом у безспірному порядку у випадку невиконання умов договору про надання утримання з посиланням на п. 2 ст. 78 СК України (п. 177). Для вчинення виконавчого напису стягувачем або уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій зокрема мають бути зазначені: відомості про найменування і адресу стягувача та боржника; дата та місце народження боржника, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису (п. 283). В Інструкції зазначено відомості, які має містити виконавчий напис (п. 287). Виконавчий напис вчиняється на оригіналі документа, що встановлює заборгованість (нотаріально посвідченого договору).

Якщо за борговим документом необхідно провести стягнення по частинах, то виконавчий напис за кожним стягненням може бути зроблений на копії документа або виписці з особового рахунку боржника; у цих випадках на оригіналі документа, що встановлює заборгованість, робиться відмітка про вчинення виконавчого напису і зазначаються, за який строк і яка сума стягнута, дата і номер за реєстром нотаріальних дій (п. 288). За заявою кредитора розмір суми, яка підлягає стягненню за виконавчим написом, може бути встановлений з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Неустойка (штраф, пеня) включається до виконавчого напису, якщо це передбачено умовами договору (п. 289). У справах нотаріуса залишається копія документа, що встановлює заборгованість, або витяг з особового рахунку боржника і копія виконавчого напису. При кожному наступному вчиненні виконавчого напису за одним і тим самим зобов'язанням повторне подання копії документа, що встановлює заборгованість, не вимагається. У цих випадках слід обмежитися поданням двох примірників витягу з особового рахунку та оригіналу зобов'язання. Один примірник витягу з виконавчим написом і оригінал зобов'язання повертається стягувачу, а другий примірник залишається у нотаріуса (п. 290).

У разі виникнення спору щодо виконання обов'язку з утримання за договором особа може також звернутися до суду.

10. Договірне зобов'язання з утримання припиняється з підстав, що встановлені у гл. 50 ЦК України. Сторони можуть передбачити в договорі спеціальні підстави його припинення (сплив строку, досягнення дитиною певного віку, набуття одним з подружжя освіти тощо). За таких обставин договір буде вважатися припиненим від дня настання обставин, визначених сторонами, якщо інше не встановлено в договорі. Договір подружжя про надання утримання може бути розірваний за згодою сторін. У цьому випадку договір вважатиметься розірваним з моменту нотаріального посвідчення його розірвання.

Стаття 79. Час, протягом якого сплачуються аліменти одному з подружжя

1. Аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви.

2. Якщо позивач вживав заходів щодо одержання аліментів від відповідача, але не міг їх одержати внаслідок ухилення відповідача від їх сплати, суд, залежно від обставин справи, може постановити рішення про стягнення аліментів за минулий час, але не більше як за один рік.

3. Якщо один із подружжя одержує аліменти у зв'язку з інвалідністю, сплата аліментів триває протягом строку інвалідності.

У разі подання відповідного документа про продовження строку інвалідності стягнення аліментів продовжується на відповідний строк без додаткового рішення суду про це.

1. В разі невиконання обов'язку по утриманню один з подружжя (колишнього подружжя), який має відповідне право, може звернутися до суду з вимогою про сплату аліментів. Позов може бути заявлено протягом усього часу існування права, незалежно від стану відносин між сторонами зобов'язання. На вимоги, що випливають із сімейних відносин, у тому числі про стягнення аліментів, позовна давність не поширюється, крім передбачених у законі випадків (ч. 2 ст. 268 ЦК України, ч. 1 ст. 2 °CК України). Тому не має значення, скільки часу минуло з моменту порушення права на утримання.

Позов може бути заявлено самою особою, яка має право на утримання, а у передбачених законом випадках опікуном або піклувальником такої особи. Самостійно звернутися до суду з відповідним позовом може і неповнолітня особа, яка має право на утримання. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦПК України у випадку реєстрації шлюбу фізичної особи, яка не досягла повноліття, вона здобуває цивільну процесуальну дієздатність із моменту реєстрації шлюбу. Позов може бути подано за місцем проживання позивача (стягувача аліментів) або відповідача (ст. ст. 109, 110 ЦПК України).

За загальним правилом аліменти присуджуються на майбутнє від дня пред'явлення позову. Якщо позовна заява подана безпосередньо до суду, позов вважається пред'явленим від дня його прийняття. Якщо позовна заява відправлена через поштове відділення зв'язку, днем пред'явлення позову вважається календарна дата, зазначена на поштовому штемпелі, а не дата його надходження в канцелярію суду.

2. Суд може постановити рішення про стягнення аліментів за минулий час, якщо буде встановлено, що позивач вживав заходів щодо одержання коштів на утримання від відповідача, але не міг їх одержати внаслідок ухилення останнього від їх сплати. Таким чином, суд має встановити, що мали місце: 1)дії позивача, спрямовані на одержання коштів на утримання від відповідача; 2) дії відповідача по ухиленню від надання утримання.

Під ухиленням від сплати аліментів у юридичній науці розуміють як пряму відмову від надання утримання, так і різні дії (бездіяльність) зобов'язаної особи, спрямовані на повне або часткове ухилення від сплати аліментів: приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплати аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов'язку по утриманню. Іноді сюди відносять і ухилення з тією ж метою від трудової діяльності (наприклад, звільнення з роботи). Однак останнє є досить сумнівним. Факт ухилення від надання утримання може мати місце тоді, коли особа має у своєму розпорядженні які-небудь кошти, але не бажає їх надавати. Якщо ж особа не працює й у зв'язку із цим не має доходів, до неї не можуть застосовуватися будь-які санкції, оскільки, як відомо, примушення будь-кого до праці чинним законодавством не допускається.

Ухилення від сплати аліментів завжди припускає винні навмисні дії (бездіяльність) відповідача. Тому позивач має подати суду докази того, що, діючи тим або іншим способом, відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов'язку по утриманню. Якщо в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини особа не може виконувати сімейний обов'язок, вона не вважається такою, що ухиляється від його виконання (ч. 3 ст. 15 СК України).

Заходи, які має вживати позивач щодо одержання аліментів, можуть полягати у спробах установити місцезнаходження, місце роботи зобов'язаної особи, укласти договір про сплату аліментів тощо.

Аліменти за минулий час присуджуються не більше як за один рік, залежно від обставин справи. Значення має, саме з якого часу відносно моменту виникнення права на утримання позивач вживав заходів щодо одержання аліментів від відповідача. Наприклад, якщо позивач звернувся до суду через рік з моменту виникнення у нього права на утримання, надавши докази вживання заходів щодо одержання аліментів і ухилення відповідача від їх сплати протягом останніх півроку, суд може постановити рішення про стягнення аліментів за минулий час лише за останні півроку. Не має значення, з яких причин позивач не вдавався до примусового стягнення аліментів раніше. Вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вживав заходів щодо одержання аліментів з особистих мотивів, а відповідач не створював до цього перешкод.

Розмір аліментів за минулий час визначається за загальними правилами (ст. 8 °CК України), з урахуванням змін матеріального і (або) сімейного стану платника або одержувача аліментів, якщо такі сталися протягом цього періоду.

Можна додати, що стягнення аліментів на користь одного з подружжя за минулий час є новим для СК України. В Кодексі про шлюб та сім'ю України такої норми не було.

3. За загальним правилом кінцевий момент стягнення аліментів в рішенні суду не визначається, тому що невідомо наперед, протягом якого часу триватиме право на утримання. В окремих випадках тривалість існування права на утримання чітко зазначена в законі (абз. 2 ч. 4 ст. 76, ст. ст. 84, 86 СК України). Тривалість існування права на утримання (і у відповідних випадках час, протягом якого сплачуються аліменти), за загальним правилом, не залежить від часу виникнення права — під час шлюбу чи після його розірвання.

Право на утримання, яке виникло внаслідок досягнення одним з подружжя (колишнього подружжя) пенсійного віку, триває довічно. Право на утримання, яке виникло у зв'язку з інвалідністю, — протягом строку інвалідності. В обох випадках право на утримання припиняється у разі відпадання умов, необхідних для існування права на утримання (див. коментар до ст. 82 СК України).

В ч. 3 ст. 79 СК України закріплене окреме правило, згідно з яким не вимагається додаткового звернення до суду кожного разу при продовженні строку інвалідності. У разі подання до органу державної виконавчої служби відповідного документа про продовження строку інвалідності стягнення аліментів продовжується на зазначений в ньому строк.

4. В СК України не встановлено спеціальних правил для виникнення права на утримання того з подружжя, хто є неповнолітнім (див. п. 12 коментарю до ст. 75 СК України). Можна припустити, що за аналогією закону право на утримання у неповнолітньої особи може виникати, якщо: 1) вона не має трудової правосуб'єктності або щодо неї встановлено інвалідність; 2) неповнолітня особа потребує матеріальної допомоги; 3) другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. За таких умов той з подружжя, який є неповнолітнім, може втрачати право на аліменти у випадку відпадіння хоча б однієї з вказаних умов, у першу чергу, у разі досягнення особою повноліття.

Стаття 80. Визначення розміру аліментів одному з подружжя за рішенням суду

1. Аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

2. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення.

3. Розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану.

1. Розмір аліментів на утримання одного з подружжя традиційно визначається судом у кожному конкретному випадку стягнення аліментів. Вперше в СК України встановлено порядок визначення розміру аліментів на утримання одного з подружжя в частці від заробітку (доходу) іншого з подружжя. Розмір аліментів на користь подружжя і раніше визначався судом, однак виключно у твердій грошовій сумі (ч. 1 ст. 33 КпШС України 1969 p.).

Зобов'язання по утриманню, у яких розмір стягуваних аліментів визначається за рішенням суду не в твердій грошовій сумі, а в частці від заробітку (доходу) зобов'язаної особи, в юридичній літературі розглядаються в системі ризикових (алеаторних) зобов'язань. Для зазначених зобов'язань характерна невизначеність розміру періодичних аліментних платежів на момент виконання обов'язку, а також коливання сум, які надаються на утримання з огляду на продовжуваний характер зобов'язань з утримання в цілому. Перевага визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) полягає в тому, що особа не має потреби щораз звертатися до суду при зміні розміру заробітку того з подружжя, хто є зобов'язаним.

2. Розмір аліментів може бути визначений судом у твердій грошовій сумі. Із смислу законодавства випливає, що за загальним правилом розмір аліментів визначається судом у частці від заробітку (доходу) платника аліментів, а як виключення, коли стягнення аліментів у частковому відношенні до заробітку (доходу) неможливе або утруднене, — у твердій грошовій сумі. Перелік підстав, за наявності яких суд визначає, розмір аліментів у твердій грошовій сумі, в статті не визначений. Не міститься вказівки на це й в інших статтях гл. 9 СК України. Відповідна норма закріплена в гл. 15 СК України, що регулює відносини з утримання між батьками та дітьми (ст. 184 СК України). Ймовірно, суд має визначати розмір аліментів на утримання одного з подружжя у твердій грошовій сумі у аналогічних випадках (див. коментар до ст. 184 СК України).

Суд може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі за заявою будь-якої із сторін. В СК України значно розширена сфера застосування норми про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі. Суд може визначити тверду грошову суму, що підлягає виплаті як щомісяця, так і стягувану одноразово, наприклад, у випадку виїзду платника аліментів за кордон на постійне місце проживання (див. коментар до ст. 77 СК України). Суд може стягнути аліменти одночасно в частці від заробітку (доходу) і в твердій грошовій сумі. Раніше така можливість законодавством не передбачалася.

В статті не закріплюється правило щодо індексації розміру аліментів, які стягуються на користь одного з подружжя за рішенням суду у твердій грошовій сумі. Втім, в умовах постійного подорожчання споживчих товарів і послуг така індексація є вкрай необхідною. Ймовірно, до відносин подружжя за аналогією закону (ч. 1 ст. 1 °CК України) має застосовуватися ч. 2 ст. 184 СК України, яка передбачає індексацію розміру аліментів, що стягуються на користь дитини (див. коментар до ст. 184 СК України).

3. Критерії, якими має керуватися суд при визначенні розміру аліментів, в законі значно розширено. Як і раніше, в першу чергу суд виходить з матеріального і сімейного стану платника та одержувача аліментів. Однак в статті прямої вказівки на це немає, а лише випливає з її третьої частини, адже зміна даних обставин є підставою для зміни розміру аліментів, визначених судом, а також ст. 81 СК України.

Матеріальне становище платника оцінюється, виходячи з вартості належного йому майна, розміру заробітку (доходу). Про матеріальне становище також свідчить розмір витрат, що здійснюються платником на утримання себе й членів своєї сім'ї. Постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.1993 р. № 146 затверджений Перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб (див. коментар до ст. 81 СК України). Для встановлення розміру доходів за клопотанням зацікавленої сторони суд направляє запити у відповідні органи (ДП1), а також бере до уваги інші надані докази.

При визначенні розміру аліментів суд враховує сімейне становище платника, а саме наявність у нього інших осіб, яких він за законом повинен утримувати (дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина). Слід розуміти певну умовність використання в законі словосполучення «сімейне становище тому що воно не охоплює всі випадки наявності у відповідача осіб, яких він за законом зобов'язаний утримувати. Такі особи можуть і не належати до членів його сім'ї на момент розгляду спору судом. Крім зазначених обставин, суд враховує можливість надання утримання одержувачу аліментів повнолітніми дочкою, сином і батьками.

4. Суд також враховує інші обставини, що мають істотне значення. Це можуть бути будь-які обставини, що стосуються справи, мають майновий аспект свого прояву і тим або іншим способом впливають на матеріальне становище сторін. До них можна віднести стан здоров'я платника і одержувача аліментів, необхідність здійснювати певні виплати (наприклад, погасити кредит за житло, сплачувати за оренду житла), реєстрацію платника в службі зайнятості як безробітного тощо. Зокрема стан здоров'я особи перебуває в безпосередньому зв'язку з її матеріальним становищем. Для відновлення функцій організму, що страждає захворюванням, потрібні більші матеріальні витрати, ніж для забезпечення життєдіяльності здорового. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я платника аліментів, який прямо пов'язаний з його працездатністю й відповідно матеріальним становищем.

5. З осіб, які працюють за контрактами в іноземних державах і одержують заробітну плату тільки за кордоном, аліменти стягуються в порядку та розмірах, передбачених законом (ч. 5 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження) від 21.04.1999 p. № 606-IV2). У п. п. 9, 10 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.1993 р. № 146, встановлено порядок визначення розміру аліментів, що сплачують особи, які працюють в установах України за кордоном, а також особи, які працюють за контрактами в іноземних компаніях і одержують заробітну плату тільки за кордоном (див. коментар до ст. 81 СК України).

6. У СК України не встановлено максимального розміру аліментів, які можуть бути стягнені судом на утримання одного з подружжя. Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у результаті їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. При цьому суд у першу чергу виходить з прожиткового мінімуму й життєвих потреб особи. Аліменти мають бути достатніми й співрозмірними з огляду на цілі зобов'язання по утриманню.

Максимальний розмір аліментів не варто змішувати з максимальним розміром відрахувань із заробітної плати за виконавчими документами у випадку стягнення аліментів, який визначений у законодавстві (ч. ч. 3, 4 ст. 70 Закону України Про виконавче провадження»).

7. Оскільки зобов'язання по утриманню є такими, що тривають, у СК України передбачена можливість зміни розміру аліментів, який визначений судом. Із часом можуть виникати нові обставини, у зв'язку з якими потреби особи змінюються, і на її утримання необхідні кошти в іншому розмірі, ніж встановлено в рішенні суду. У нормі закріплено вичерпний перелік обставин, які є підставою для зміни розміру аліментів: зміна матеріального і (або) сімейного стану одержувача або платника аліментів. Кожна з обставин, яка встановлена судом щодо хоча б однієї зі сторін, є самостійною достатньою підставою для зміни розміру аліментів. Зазвичай зміна сімейного стану спричиняє зміну матеріального стану особи.

В нормі передбачена можливість, а не обов'язковість задоволення вимог про зміну розміру аліментів. Тому суд, виходячи з конкретних обставин справи, може задовольнити позов повністю, частково або відмовити в його задоволенні. Наприклад, суд може відмовити у задоволенні вимоги платника про зменшення розміру аліментів на підставі зміни його сімейного стану внаслідок народження дитини, якщо буде встановлено одночасне поліпшення його матеріального стану.

8. Розмір аліментів може бути збільшений або зменшений судом залежно від обставин справи. З позовом про зміну розміру аліментів може звернутися платник або одержувач аліментів. Як правило, одержувач аліментів звертається з вимогою про збільшення, а платник — про зменшення розміру аліментів. Одержувач аліментів може звернутися з позовом про збільшення розміру аліментів, наприклад, у випадку смерті батьків, які раніше надавали йому матеріальну допомогу. Платник аліментів може звернутися з позовом про зменшення розміру аліментів, наприклад, у випадку зміни матеріального стану у зв'язку з погіршенням стану здоров'я.

У коментованій статті йдеться про зміну розміру аліментів, визначеного виключно за рішенням суду. Зміна розміру аліментів, встановленого в договорі (див. коментар ст. 78 СК України), визначається за домовленістю сторін.

9. У випадку задоволення позову аліменти сплачуються в новому розмірі від дня набрання рішенням суду законної сили, а не від дня пред'явлення позову. Зміна матеріального або сімейного стану сторони автоматично не припиняє сплату аліментів у первісному розмірі. Настання зазначених обставин має встановити суд. До набрання рішенням суду про зміну розміру аліментів законної сили вени сплачуються в розмірі, визначеному в попередньому рішенні. Таке правило необхідно закріпити безпосередньо в законі. В ч. 1 ст. 79 СК України визначено без жодних виключень, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Тому суди нерідко припускаються помилки, присуджуючи аліменти в новому розмірі від дня подання позову про зміну розміру аліментів

Стаття 81. Види доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів

1. Перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліменти на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затверджується Кабінетом Міністрів України.

1. Коментована стаття закріплює відсильну норму. Вона не визначає безпосередньо видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів. Вирішення цього питання віднесене до компетенції Кабінету Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.1993 р. № 146 (в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 01.07.2002 p. № 869) затверджений Перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб (далі — Перелік). У свою чергу Перелік видів доходів визначає два їх види: а) доходи, з яких провадиться утримання аліментів; б) доходи, з яких утримання аліментів не провадиться.

2. Згідно Переліку утримання аліментів з працівників провадиться з усіх видів заробітку і додаткової винагороди як за основною роботою, так і за роботою за сумісництвом, в тому числі з: 1) основної заробітної плати за посадовим окладом, тарифною ставкою, відрядними розцінками тощо; 2) усіх видів доплат і надбавок до заробітної плати; 3) грошових і натуральних премій; 4) оплати за надурочну роботу, за роботу в святкові, неробочі та вихідні дні; 5) заробітної плати, що зберігається під час відпустки, а також з одержуваної при звільненні компенсації за невикористану протягом кількох років відпустку; 6) заробітної плати, що зберігається під час виконання державних і громадських обов'язків та в інших випадках збереження середньої заробітної плати; 7) винагороди за загальні річні підсумки роботи підприємств та організацій; 8) винагороди, що виплачується штатним літературним працівникам газет, журналів, агентств друку радіо, телебачення із фонду літературного гонорару, а також нештатним літературним працівникам, що підлягають державному соціальному страхуванню. 9) одноразової винагороди (відсоткових надбавок) за вислугу років; 10) допомоги по державному соціальному страхуванню, а також з допомоги по тимчасовій непрацездатності, що встановлені в колективних сільськогосподарських підприємствах; 11) доплат до допомоги по державному соціальному страхуванню, виплачуваних за рахунок підприємств, установ, організацій; 12) сум, виплачуваних для відшкодування збитків у зв'язку з втратою працездатності внаслідок каліцтва або іншого пошкодження здоров'я, за винятком сум для відшкодування витрат на догляд за ними, на додаткове харчування, санаторно-курортне лікування (включаючи оплату проїзду) і протезування потерпілих; 13) допомоги по безробіттю; 14) одержуваної пенсії, за винятком надбавок до пенсії, що виплачуються інвалідам першої групи на догляд за ними; 15) стипендій, виплачуваних студентам в період навчання у вищих навчальних закладах, учням професійних навчально-виховних закладів та слухачам навчальних закладів підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів; 16) доходів від підприємницької діяльності, селянських (фермерських) господарств, кооперативів, об'єднань громадян, а також доходів, що припадають на частку платника аліментів від присадибної ділянки або підсобного господарства; 17) усіх видів заробітку, одержуваного адвокатами за роботу в юридичних консультаціях; 18) плати, отриманої за передачу в оренду земельної ділянки або земельної частки (паю); 19) інших видів заробітку.

В Переліку встановлено особливості утримання аліментів з осіб, що займаються певними видами діяльності (творчих працівників; осіб, які працюють у сільському господарстві; військовослужбовців; осіб, що відбувають покарання тощо).

3. Відповідно до п. 12 Переліку утримання аліментів не провадиться з:

1) вихідної допомоги при звільненні і сум неоподаткованого розміру матеріальної допомоги; 2) компенсації працівникові за невикористану відпустку, крім випадків, коли особа при звільненні одержує компенсацію за відпустку, не використану протягом кількох років; 3) допомоги на лікування; 4) допомоги у зв'язку з вагітністю та пологами; 5) компенсаційних виплат при відрядженнях і переведенні на роботу в іншу місцевість; 6) польового забезпечення, надбавок до заробітної плати й інших сум, які виплачуються замість добових і квартирних; 7) компенсаційних сум, які виплачуються за амортизацію інструментів і зношеність одягу; 8) матеріальної допомоги осіб, які втратили право на допомогу по безробіттю; 9) вартості безкоштовного надання квартир та комунальних послуг; 10) одноразової допомоги при народженні дитини; 11) державної допомоги на поховання; 12) допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; 13) допомоги на дітей, які перебувають під опікою чи піклуванням; 14) допомоги малозабезпеченим сім'ям з дітьми; 15) соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям; 16) соціальної допомоги інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам; 17) допомоги по тимчасовій непрацездатності по догляду за хворою дитиною віком до 14 років; 18) тимчасової державної допомоги, якщо місце проживання батьків невідоме або вони ухиляються від сплати аліментів, або не мають можливості утримувати дитину тощо.

4. Існують певні особливості стягнення аліментів з осіб, які одержують заробітну плату як у гривнях, так і у валюті на території України. В цьому випадку аліменти утримуються бухгалтеріями (розрахунковими відділами) за місцем роботи у розмірах, встановлених рішеннями судів як із гривень, так і з валюти.

Утримання аліментів провадиться з суми заробітку (доходу), що належить особі, яка сплачує аліменти, після утримання з цього заробітку (доходу) податків. Доставка стягувачу грошових переказів утриманих аліментів через відділення зв'язку провадиться за рахунок платника аліментів (п. п. 12–14 Переліку).

Стаття 82. Припинення права одного з подружжя на утримання

1. Право одного з подружжя на утримання, а також право на утримання, яке особа має після розірвання шлюбу, припиняється у разі поновлення його працездатності, а також реєстрації з ним повторного шлюбу.

Право на утримання припиняється від дня настання цих обставин.

2. Якщо після припинення права на утримання виконання рішення суду про стягнення аліментів буде продовжуватися, всі суми, одержані як аліменти, вважаються такими, що одержані без достатньої правової підстави, і підлягають поверненню у повному обсязі, але не більше як за три роки.

3. Право одного з подружжя на аліменти, які були присуджені за рішенням суду, може бути припинене за рішенням суду, якщо буде встановлено, що:

1) одержувач аліментів перестав потребувати матеріальної допомоги;

2) платник аліментів неспроможний надавати матеріальну допомогу.

4. Право одного з подружжя на утримання припиняється у випадках, передбачених статтями 83, 85, 87 і 89 цього Кодексу.

1. В коментованій статті СК України визначені підстави припинення права на утримання одного з подружжя. Всі підстави можна поділити на дві групи. До першої належать підстави, за наявності яких право на утримання припиняється автоматично, до другої — підстави, за якими право на утримання припиняється лише за рішенням суду.

2. Автоматично право на утримання припиняється у разі:

1) поновлення працездатності одного з подружжя;

2) реєстрації тим з подружжя, хто має право на утримання, повторного шлюбу.

Вказані обставини можуть бути підтверджені відповідними документами, тому встановлювати їх в судовому порядку не потрібно. Право на утримання припиняється автоматично від дня настання передбачених обставин.

3. Зокрема право на утримання припиняється від дня поновлення працездатності одного з подружжя. Мається на увазі особа, у якої право на утримання виникло внаслідок інвалідності. Інвалідність може бути встановлена на визначений строк (1–3 роки) або безстроково. Це залежить від стану здоров'я або віку інваліда. Особам пенсійного віку, а також інвалідам при стійких, необоротних морфологічних змінах і порушеннях функцій організму інвалідність встановлюється безстроково. Переогляд інвалідів з нестійкими, зворотними морфологічними змінами та порушеннями функцій органів і систем організму з метою визначення ефективності відновного лікування та реабілітаційних заходів, стану здоров'я і ступеня соціальної адаптації проводиться через 1–3 роки. Переогляд інвалідів раніше вказаних строків, а також громадян, інвалідність яких встановлено без зазначення строку переогляду, проводиться при зміні стану здоров'я і працездатності або при виявленні фактів зловживань чи помилок, допущених у встановленні

Право на утримання припиняється за однаковими підставами, незалежно від того, виникло воно у шлюбі чи після нього. Право на утримання, що виникає після розірвання шлюбу на підставі ч. 4 ст. 76 СК України, не припиняється внаслідок поновлення працездатності, оскільки за наявності передбачених у вказаній нормі підстав особа має право на утримання і тоді, коли є працездатною. У випадку, якщо один з подружжя після розірвання шлюбу має право на утримання відповідно до декількох підстав, що передбачені різними частинами ст. 76 СК України, включаючи і її ч. 4, воно не припиняється навіть за умови поновлення працездатності і триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу.

4. Право на утримання припиняється автоматично від дня реєстрації повторного шлюбу. Після розірвання шлюбу та одержання Свідоцтва про розірвання шлюбу особа має право на повторний шлюб (ст. 116 СК України). Право на утримання не припиняється, якщо повторний шлюб укладено з тією самою особою, що і попередній. Хоча в СК України передбачене право на поновлення шлюбу після його розірвання, не можна скидати з рахунків випадок, коли особи, які раніше перебували між собою в шлюбі, укладають повторний шлюб (ст. 117 СК України).

Припинення права на утримання внаслідок укладення іншого шлюбу є справедливим, адже обов'язок по утриманню не може бути покладений одночасно на колишнього і теперішнього подружжя.

На відміну від реєстрації повторного шлюбу, перебування у фактичних шлюбних відносинах не зазначене в коментованій статті як підстава припинення права на утримання (див. коментар до ст. 91 СК України). Таким чином, право особи, яка перебуває в фактичних шлюбних відносинах, на одержання аліментів автоматично не припиняється. Проте її право на утримання від колишнього чоловіка, дружини може бути припинене на підставі п. 1 ч. 3 ст. 82 СК України, якщо суд встановить, що одержувач аліментів перестав потребувати матеріальної допомоги у зв'язку з перебуванням у фактичних шлюбних відносинах.

5. В ч. 2 ст. 82 СК України передбачені наслідки продовження стягнення аліментів на виконання рішення суду після автоматичного припинення права на утримання. Необхідність даної норми обумовлена тим, що про обставини, що є підставою для припинення права на утримання (поновлення працездатності, укладення повторного шлюбу), в першу чергу дізнається особа, яка мала таке право. Однак вона не є заінтересованою в припиненні надання їй утримання. Зобов'язана особа може дізнатися про настання зазначених обставин через певний час, в тому числі внаслідок приховання їх другою стороною. Тому в СК України обрано найпростіше рішення. Якщо виконання рішення суду продовжується після припинення права на утримання, всі суми, одержані як аліменти, вважаються такими, що одержані без достатньої правової підстави, і підлягають поверненню

У повному обсязі. Як відзначає З.В. Ромовська, в даній нормі визначена юридична природа грошових сум, які продовжували стягуватися з особи після припинення її аліментного обов'язку. Оскільки відпала правова підстава для стягнення, виплачені грошові суми підлягають поверненню відповідно до ст. 1212 ЦК України як такі, що одержані без достатньої правової підстави.

Якщо утримання надавалося протягом тривалого часу після припинення права, одержані суми підлягають поверненню не більше як за три роки.

6. Норма ч. 2 ст. 82 СК України розрахована лише на випадок, якщо утримання продовжує надходити за рішенням суду. Випадки добровільного надання утримання після припинення права залишаються осторонь. Проте не можна виключати існування і таких відносин. Наприклад, сторони зазначили в договорі, що дружина буде одержувати аліменти від чоловіка, якщо вона буде певний час проживати та здійснювати догляд за його дитиною від першого шлюбу. У випадку щезнення обставини, якою сторони обумовили право на аліменти, чоловік може продовжувати їх сплачувати.

Ймовірно в такому випадку, якщо обов'язок виконувався добровільно і особа, яка була зобов'язаною, надавала утримання після припинення права, ч. 2 ст. 82 СК України може застосовуватися за аналогією (ч. 1 ст. 1 °CК України). Якщо ж одержувач подасть суду докази того, що платник продовжував добровільне надавати утримання після того, як дізнався про припинення права, ці суми не можуть вважатися такими, що передані безпідставно, і не підлягають стягненню за правилами ст. 1212 ЦК України.

7. До другої групи підстав припинення права на аліменти віднесені ті обставини, наявність яких має бути встановлена судом: 1) припинення потреби одержувача аліментів в матеріальній допомозі; 2) припинення можливості платника аліментів надавати матеріальну допомогу.

Кожна з цих обставин може бути предметом спору, тому вона встановлюється судом і підлягає доведенню заінтересованою стороною. Стягнення аліментів припиняється від дня набрання рішенням суду законної сили. Суд з'ясовує наявність зазначених обставин виключно на момент розгляду справи, тому, якщо вони виникли задовго до судового розгляду спору, суми, які сплачені з того часу не підлягають поверненню.

Про припинення потреби одержувача аліментів в матеріальній допомозі можуть свідчити укладення одержувачем аліментів з третіми особами договорів довічного утримання, ренти, спадкового договору на умовах надання утримання.

В ч. 3 ст. 82 СК України йдеться про припинення права на аліменти, які були присуджені за рішенням суду. Дана норма не застосовується до випадків надання утримання в добровільному порядку, тому що факти потреби в матеріальній допомозі і здатності другого з подружжя надавати таку матеріальну допомогу, а також їх відсутність у всіх випадках підлягає встановленню в судовому порядку.

8. В Постанові Пленуму Верховного Суду України № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб і родину України» від 12.06.1998 р. вказувалося, що перебування непрацездатного чоловіка, дружини, в будинках інвалідів або старих само по собі не виключає потреби в матеріальній допомозі й не звільняє зобов'язаних осіб від сплати аліментів, але може бути підставою для зменшення їхнього розміру (п. 16). В СК України не передбачено спеціальної норми стосовно перебування того з подружжя, хто є непрацездатним, у лікувальному, оздоровчому або іншому закладі, тому що сама по собі дана обставина не впливає на зобов'язання його утримання. Зобов'язання по утриманню може бути припинене за рішенням суду на підставі п. 1 ч. 3 ст. 82 СК України, якщо буде встановлено, що одержувач аліментів перестав потребувати матеріальної допомоги у зв'язку з його перебуванням у відповідному закладі.

9. В ст. 82 СК України передбачено загальні підстави припинення права одного з подружжя на утримання. В окремих нормах закріплені спеціальні підстави внаслідок яких право одного з подружжя на утримання припиняється (див. коментар до статей 83, 85, 87 і 89 СК України).

Зобов'язання по утриманню також припиняється внаслідок смерті однієї із сторін.

Стаття 83. Позбавлення права на утримання або обмеження його строком

1. Рішенням суду може бути позбавлено одного з подружжя права на утримання або обмежено його строком, якщо:

1) подружжя перебувало в шлюбних відносинах нетривалий час;

2) непрацездатність того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, виникла в результаті вчинення ним умисного злочину;

3) непрацездатність або тяжка хвороба того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, була прихована від другого з подружжя при реєстрації шлюбу;

4) одержувач аліментів свідомо поставив себе у становище такого, що потребує матеріальної допомоги.

2. Положення цієї статті поширюються і на осіб, у яких право на аліменти виникло після розірвання шлюбу.

1. Коментована стаття передбачає можливість: а) позбавлення одного з подружжя права на утримання; б) обмеження права строком за рішенням суду.

Вона розрахована на регулювання відносин, коли підстави для одержання аліментів формально існують, проте з огляду на інші, передбачені законом обставини, подальше існування права на аліменти суперечить принципу справедливості, добросовісності і розумності та моральним засадам суспільства (ч. 9 ст. 7 СК України).

Відповідна норма містилася в ст. 35 Кодексу про шлюб та сім'ю 1969 p., проте в ній йшлося про звільнення платника від обов'язку сплачувати аліменти. На відміну від КпШС України в гл. 9 СК України загалом йдеться не про обов'язки, а про права подружжя на утримання. Тому в коментованій статті вказано не про звільнення платника аліментів від його обов'язку, а про позбавлення одержувача аліментів належного йому права. Втім, в коментованій нормі такі настанови виглядають не досить вдало. В цьому випадку можна було б поступитися однаковістю термінології та основний акцент зробити на звільненні зобов'язаної особи від її обов'язку, а не позбавленні другої сторони належного їй права.

2. В СК України коло підстав позбавлення одного з подружжя (колишньою: подружжя) права на утримання або обмеження права строком значно розширене порівняно з КпШС України 1969 р. Особа може бути позбавлена права на утримання або воно може бути обмежене строком виключно за рішенням суду, якщо:

1) подружжя перебувало в шлюбних відносинах нетривалий час

В новому СК України не встановлено, в якому випадку шлюбні відносини вважаються нетривалими. Дана обставина як підстава звільнення від обов'язку по утриманню другого з подружжя або обмеження цього обов'язку строком свого часу містилася в ст. 35 КпШС України і теж без її визначення. У свою чергу в науці сімейного права також здавна точиться спір щодо визначення поняття нетривалого перебування у шлюбних відносинах. В юридичній літературі пропонуються різні строки для визначення шлюбних відносин як нетривалих: шість місяців, один рік, п'ять, десять років.

Як відзначає З.В. Ромовська, орієнтиром для визначення того, чи були шлюбні відносини тривалими, могла би слугувати ч. 3 ст. 76 СК України, у якій як мінімальний закріплено 10-річний строк спільного проживання у шлюбі. Дійсно, важко не погодитися з тим, що шлюбні відносини, які продовжувались не менше як десять років, є тривалими. Втім, так само важко визнати нетривалими шлюбні відносини, які продовжувались менше, ніж десять, наприклад, вісім, дев'ять років. Тому можна вважати, що шлюбні відносини, які продовжувались десять та більше років, слід вважати, так би мовити, «особливо тривалими».

В ч. 3 ст. 76 СК України встановлено додаткові, підвищені вимоги до шлюбу, після розірвання якого право на утримання може виникнути протягом аж п'яти років. Зазвичай, право на утримання не виникає, якщо один з колишнього подружжя досягає пенсійного віку після розірвання шлюбу, а тільки за умови, що у шлюбі особи спільно проживали не менш як десять років. Тобто відносини, які продовжувались не менш як десять років, є більш, ніж тривалими. Про тривалі відносини окремо йдеться у ч. 1 ст. 91 СК України і їх строк також прямо не визначено. Якби законодавець вважав тривалими лише відносини, що продовжувались не менше як десять років, то в обох нормах (ч. 3 ст. 76 і ч. 1 ст. 91 СК України) мало б зазначатися одне й те саме поняття. Тому нетривалими шлюбними відносинами треба вважати відносини, які за часом існували менш, ніж тривалі і ще менш, ніж відносини, зазначені в ч. 3 ст. 76 СК України. Взагалі не можна виходити лише з двох позицій: тривалі або нетривалі відносини. За загальним правилом, право на утримання за наявності передбачених в законі підстав мають особи, що перебували у тривалих шлюбних відносинах, які є, так би мовити, середнім рівнем для суспільства в певний період часу. По мірі розвитку суспільства такий рівень може варіюватися. Тому в законодавстві застосовуються оціночні поняття для визначення тривалості шлюбних відносин. Нетривалі відносини і відносини, зазначені в ч. 3 ст. 76 СК України, є певним «відхиленням» в різні боки від середнього рівня, для яких в законодавстві встановлено відповідно негативні і позитивні наслідки.

Таким чином, лише суд, виходячи з конкретних обставин справи, може визначити, чи були шлюбні відносини нетривалими. При цьому судом має братися до уваги не перебування в шлюбі за формальною ознакою, а перебування осіб саме в шлюбних відносинах. Наприклад, не вірно оцінювати шлюбні відносини осіб як нетривалі, якщо до реєстрації шлюбу, який незабаром було розірвано, вони багато років перебували у фактичних шлюбних відносинах, і навпаки, якщо подружжя протягом тривалого існування шлюбу фактично проживали однією сім'єю нетривалий час (наприклад, між подружжям було встановлено відповідно до ст. 119 СК України режим окремого проживання).

Як вірно зазначається в юридичній літературі, коментоване положення може застосовуватися лише до колишнього подружжя і не може застосовуватися до осіб, які перебувають у шлюбі, тому що невідомо, який час шлюб буде продовжуватися в подальшому.

2) непрацездатність того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, виникла в результаті вчинення ним умисного злочину

Відповідно до ч. 5 ст. 75 СК України внаслідок цієї ж обставини право на утримання не виникає (див. коментар до ст. 75 СК України). Як відзначає З.В. Ромовська, правило п. 2 ст. 83 СК України стосується тих випадків, які виникли до введення в дію Сімейного кодексу України, тому що КпШС України 1969 р. не містив норми, яка виключала би виникнення права на аліменти у особи, непрацездатність якої стала наслідком вчинення нею злочину. Втім, навмисне закладення у норми суперечності, що свідомо буде викликати різні тлумачення, виглядає досить невиправданим. Тому в юридичній літературі непоодинокими є пропозиції щодо виправлення зазначеної колізії3.

Відповідно до ст. 35 КпШС України 1969 р. вчинення злочину було підставою для звільнення від обов'язку по утриманню або обмеження цього обов'язку строком. При цьому жодної вказівки щодо виду злочину за формою вини в нормі не містилося. В СК України дане упущення виправлене, адже важливим є те, що особа свідомо створює умови для виникнення права на утримання.

3) непрацездатність або тяжка хвороба того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, була прихована від другого з подружжя при реєстрації шлюбу

Наречені зобов'язані повідомити один одного про стан свого здоров'я (ч. 1 ст. 3 °CК України). Однак позбавлення права на утримання на підставі п. 3 ч. 1 ст. 83 ГК України не слід вважати санкцією за порушення вимоги ч. 1 ст. 3 °CК України. Особа позбавляється права на утримання за п. 3 ч. ст. 83 СК України з інших мотивів. Добровільність шлюбу передбачає, що чоловік та жінка за вільною згодою набувають прав та обов'язків подружжя, включаючи обов'язки по утриманню. Тяжка хвороба є обставиною, що може істотно вплинути на волю особи щодо укладення шлюбу з особою, яка страждає на таку хворобу. За обізнаності особи про наявність в іншої сторони тяжкої хвороби ймовірною є її відмова від укладення шлюбу, набуття права і обов'язків, зокрема, обов'язків по утриманню. Факт приховання хвороби деструктурує волю особи на укладення шлюбу і підриває ідею добровільності шлюбу. Воля особи на укладення шлюбу спотворюється, оскільки вона перебуває в невіданні щодо наявності тяжкої хвороби другої сторони, а відтак і відносно ймовірності виникнення у неї зобов'язання щодо її утримання. Тому приховування відомостей про стан здоров'я одним з наречених, наслідком чого може стати (стало) порушення фізичного або психічного здоров'я іншого нареченого чи їхніх нащадків, може бути підставою для визнання шлюбу недійсним (ч. 5 ст. 3 °CК України).

У разі збереження шлюбу за наявності факту приховання тяжкої хвороби при його реєстрації зобов'язання по утриманню може бути припинене шляхом позбавлення приховувача права на утримання за рішенням суду. Тобто норма п. 3 ч. 1 ст. 83 СК України може бути застосована в тому випадку, якщо особа не скористалася правом на визнання шлюбу недійсним або суд відмовив у задоволенні відповідного позову (п. 3 ч. 1 ст. 41 СК України). Сама по собі тяжка хвороба не є обставиною, яка входить до фактичного складу, що є підставою для виникнення права на утримання одного з подружжя. Однак в результаті тяжкої хвороби може бути встановлено інвалідність, внаслідок якої власне й виникає право на утримання. До того ж, у зв'язку з хворобою і обумовленими нею витратами виникає обов'язок щодо участі у витратах на лікування (ст. 9 °CК України).

З наведеного можна зробити висновок, що підставою позбавлення права на утримання може бути приховання від другого з подружжя при реєстрації шлюбу лише тієї тяжкої хвороби, яка викликала непрацездатність і, відповідно, виникнення права на утримання. Якщо ж право на утримання виникло внаслідок досягнення особою пенсійного віку, то факт приховання від другого з подружжя при реєстрації шлюбу тяжкої хвороби не впливає на існування права на утримання, і п. 3 ч. 1 ст. 83 СК України не застосовується. Даний факт не має впливати на існування права на утримання і в низці інших випадків (абз. 2 ч. 2, ч. 4 ст. 76, ст. 84, ст. 86 СК України).

В разі позбавлення одного з подружжя права на утримання на підставі п. 3 ч. 1 ст. 83 СК України він одночасно позбавляється права на відшкодування витрат, пов'язаних із хворобою (ст. 9 °CК України).

В законодавстві не встановлено переліку хвороб, які вважаються тяжкими. При вирішенні питання про тяжкість хвороби суд має враховувати медичні критерії (вид, форма, тривалість захворювання тощо), тому необхідним може виявитися призначення відповідної експертизи. В судовій практиці тяжкими хворобами визнаються такі хвороби, як ВІЛ-інфекція, туберкульоз тощо.

Умовою застосування коментованої норми є факт приховання тяжкої хвороби на момент реєстрації шлюбу. Суттєвим є те, що за обізнаності особи про наявність в іншої сторони тяжкої хвороби, ймовірною є и відмова від укладення шлюбу в подальшому.

Тяжка хвороба має бути прихованою саме від другого з подружжя, оскільки саме ця особа приймає остаточне рішення про реєстрацію шлюбу. Не має значення, що інші особи були обізнані про хворобу, наприклад, родичі другого з подружжя.

4) одержувач аліментів свідомо поставив себе у становище такого, що потребує матеріальної допомоги

Виникнення права на утримання має бути обумовлене об'єктивними, а не суб'єктивними факторами. Інша справа, якщо потреба в матеріальній допомозі може стати результатом свідомих дій або бездіяльності особи. Такі дії можуть бути як правомірними, так і неправомірними; як безпосередньо призводити до нужденності, так і опосередковано. Особа може опинитися у стані нужденності внаслідок участі в азартних іграх, зловживання спиртними напоями, наркотичними засобами, токсичними речовинами, марнотратства, порушення правил безпеки руху, праці тощо.

3. Перелік підстав позбавлення права на утримання або обмеження його строком за рішенням суду є вичерпним. Відповідно до ст. 35 КпШС України 1969 р. суд міг звільнити одного з подружжя від обов'язку по утриманню або обмежити цей обов'язок строком у випадку негідної поведінки у шлюбних відносинах того з подружжя, який потребує матеріальної допомоги. Згідно з ч. 5 ст. 75 СК України той з подружжя, хто негідно поводився у шлюбних відносинах, не має права на утримання (див. коментар до ст. 75 СК України). В юридичній літературі була висловлена пропозиція доповнити ч. Г ст. 83 СК України такою підставою для позбавлення права на утримання або обмеження його строком, як негідна поведінка у шлюбних відносинах, а ч. 5 ст. 75 СК України взагалі виключити.

4. З коментованої статті випливає, що постановлення рішення про позбавлення права на утримання або обмеження його строком є правом, а не обов'язком суду. Суд ухвалює рішення, в кожному конкретному випадку строго індивідуально оцінюючи докази, подані на підтвердження існування зазначених в нормі обставин, у сукупності з усіма іншими обставинами справи. Залежно від результатів оцінки доказів у справі суд може застосувати лише один з наслідків: позбавити особу права на утримання, обмежити право строком або відмовити в позові. Хоча одні підстави за своїм змістом апріорі тяжіють до наслідку у вигляді позбавлення права (п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 83 СК України), а інші не виключають можливості застосування наслідків як у вигляді позбавлення права, так і обмеження права строком (п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 83 СК України), суд приймає рішення за своїм розсудом. Так, за наявності обставини, що передбачена п. 2 ч. 1 ст. 83 СК України, логічним е саме позбавлення права, тому що відповідно до ч. 5 ст. 75 СК України за цієї самої умови право на утримання взагалі не виникає. Якщо особа не скористалася правом на визнання шлюбу недійсним або суд відмовив у задоволенні відповідного позову за наявності факту приховання особою тяжкої хвороби від другого з подружжя при реєстрації шлюбу, позбавлення права на утримання є послідовним з огляду на правові наслідки недійсності шлюбу (ч. 3 ст. 45 СК України), оскільки в результаті однієї й тієї ж самої обставини мають наставати аналогічні наслідки, навіть за різних ситуацій.

Втім, якщо позивач вимагає обмежити певним строком право на утримання другого з подружжя, суд не має права виходити за межі позовних вимог і позбавити відповідача права на утримання або обмежити його право меншим, ніж зазначено в позовній заяві, строком.

Позбавлення права на утримання у всіх випадках і за всіма підставами відбувається лише на майбутнє.

5. В законі не визначено, якими критеріями має керуватися суд, визначаючи строк, на який обмежується право одного з подружжя на аліменти. Суд бере до уваги усі обставини справи, що мають істотне значення.

6. Положення коментованої статті поширюються не лише на подружжя, а й на осіб, у яких право на аліменти виникло після розірвання шлюбу. Рішенням суду одного з колишнього подружжя може бути позбавлено права на утримання або обмежено його право строком. Наприклад, протягом одного року після розірвання шлюбу один з колишнього подружжя став інвалідом і таким, що потребує матеріальної допомоги, а другий з колишнього подружжя може таку допомогу надавати. Проте в суді відповідач заявляє, що подружжя перебувало у шлюбних відносинах нетривалий час, і на цій підставі просить суд звільнити його від обов'язку щодо утримання другої сторони. Суд може ухвалити відповідне рішення з урахуванням усіх обставин справи.

Стаття 84. Право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини

1. Дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності.

2. Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка — батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

3. Якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років.

4. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

5. Аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду.

6. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

1. В СК України вперше закріплено спеціальні окремі правила, які встановлюють право на утримання з урахуванням статевих особливостей: 1) дружини під час вагітності та у разі проживання з нею дитини (ст. 84 СК України); 2) чоловіка у разі проживання з ним дитини (ст. 86 СК України). Раніше подібні правила вкрай лаконічно містилися в єдиній загальній нормі ст. 32 Кодексу про шлюб та сім'ю України 1969 р. і викликали на практиці багато запитань. В новому СК України їх деталізовано і вдосконалено.

2. Обов'язки по вихованню, догляду, розвитку дитини значно більшою мірою виконуються тим з подружжя (з колишнього подружжя), з яким дитина проживає. Відомо, що, незважаючи на юридично закріплений принцип гендерної рівності (ч. 6 ст. 7 СК України), у переважній більшості випадків догляд за дитиною здійснює її мати. Період вагітності також пов'язаний з особливим біологічним станом жінки. Тому можливості жінки для самореалізації у будь-якій сфері під час вагітності та опікування малолітньою дитиною є певною мірою обмеженими. Закон передбачає, що чоловік зобов'язаний брати участь у забезпеченні матеріального благополуччя дружини протягом її вагітності та перших років після народження дитини.

3. Право дружини на утримання виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) вагітність або проживання з нею дитини, яка не досягла трьох років або шести років, якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку; 2) походження дитини від чоловіка (кровне споріднення) або наявність між ними іншого юридично значущого зв'язку (усиновлення, факт біологічного походження); 3) здатність чоловіка надавати матеріальну допомогу. Для виникнення у дружини права на аліменти від її чоловіка потрібна сукупність вказаних вище фактів.

4. Вагітність означає особливий стан жінки, який існує у період розвитку в її організмі плоду. В юридичному розумінні вагітність — це юридичний факт-стан, з наявністю якого закон пов'язує важливі правові наслідки. Зокрема вагітність є одним з юридичних фактів, який надає жінці право на одержання утримання від її чоловіка. При цьому вагітність не пов'язана з непрацездатністю жінки, тобто жінка не повинна доводити, що у такий період вона не може працювати і її трудова функція суттєво обмежена.

Вагітність є підставою для стягнення аліментів на користь дружини у сукупності з іншими обставинами, зокрема, здатністю чоловіка надавати дружині матеріальну допомогу. Більш складним є питання про наявність такої умови як походження дитини від чоловіка (кровне споріднення). Звертає на себе увагу, що факт входження дитини від чоловіка (кровне споріднення) не зазначений як умова виникнення права дружини на утримання під час вагітності (ч. 1 ст. 84 СК України). Це пояснюється тим, що за законом лише після народження: а) визначається походження дитини (ст. ст. 122, 133, ч. 3 ст. 144 СК України); б) здійснюється оспорювання батьківства (ч. 3 ст. 136 СК України).

Таким чином, чоловік зобов'язаний надавати утримання дружині під час її вагітності навіть у тому випадку, коли він не є батьком дитини. Якщо він оспорить батьківство після народження дитини, то його обов'язок буде припинятися лише після набрання сили відповідним рішенням суду про виключення відомостей про чоловіка як про батька дитини (ст. 136 СК України). На жаль, закон не визначає долю сум сплачених аліментів, хоча такі суми можуть бути значними.

З аналізу ч. 2 ст. 85 СК України можна зробити висновок, що право дружини на утримання припиняється лише на майбутнє. Відповідно, суми сплачених аліментів не підлягають поверненню. Таке рішення вбачається невиправданим. Більш справедливим було б інше розв'язання питання. З урахуванням того, що до регулювання сімейних відносин можуть застосовуватися норми Цивільного кодексу України (ст. 8 СК України), можна було б вважати, що суми сплачених чоловіком аліментів є майном, яке було набуте дружиною без достатньої правової підстави (ст. 1212 ЦК України).

4. Відповідно до ч. ч. 2 і 3 коментованої статті право дружини на утримання виникає в разі проживання з нею дитини. На перший погляд здається, що мова йде про проживання дитини виключно з матір'ю, окремо від батька дитини. Проте це не зовсім так. Роздільне проживання подружжя не є необхідною умовою виникнення у дружини права на утримання. У випадку розірвання шлюбу роз'їзд колишнього подружжя нерідко не відбувається, зокрема у зв'язку зі складними житловими умовами, тому сторони фактично можуть залишатися проживати в одному будинку (квартирі). Свого часу в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12.06.1998 р. вказувалося, що батьки можуть проживати окремо, у тому числі в одній квартирі. Тому умова — «дружина, з якою проживає дитина» — може мати місце і тоді, коли батьки, хоча і проживають в одному будинку (квартирі), не складають однієї сім'ї і реально дитина проживає лише з її матір'ю. Доказом цього факту може бути рішення суду, в якому буде встановлено, що дитина після розірвання шлюбу батьків залишається проживати з матір'ю. При вирішенні спору щодо права на утримання між сторонами, які перебувають у шлюбі, суд має виходити з того, хто з подружжя самостійно опікується дитиною.

5. Чоловік зобов'язаний утримувати дружину, з якою проживає дитина, тільки у разі, якщо він є батьком цієї дитини. В ч. 3 коментованої статті, на відміну від ч. 2, вимога щодо батьківства не зазначена, втім, не викликає сумніву, що правило є єдиним для обох випадків. Таким чином, мати дитини, яка має вади фізичного або психічного розвитку, набуває право на утримання від свого чоловіка у тому разі, якщо він є батьком дитини.

6. Згідно з ч. 4 ст. 84 СК України право на утримання виникає у дружини незалежно від її: а) працевлаштування; б) матеріального становища.

Опікування дитиною певною мірою обмежує можливості працевлаштування особи. Втім, потреба в матеріальній допомозі того з подружжя, хто опікується дитиною, не є вирішальною для існування права на утримання. Відповідно до закону в даному випадку право на утримання не залежить від того, чи працює особа, та від її матеріального стану. Право на утримання виникає і тоді, якщо особа є працездатною. Разом з тим зазначені обставини, безсумнівно, враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Раніше дружина мала право на утримання після досягнення дитиною трьох років лише за умови перебування у відпустці по догляду за хворою дитиною (ст. 32 КпШС України 1969 p.).

7. Право на утримання під час вагітності виникає лише за умови перебування жінки у шлюбі. В ст. 91 СК України, в якій закріплено право на утримання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, немає посилання на ч. 1ст. 84 СК України. Право на утримання у зв'язку з вагітністю виникає у шлюбі з моменту зачаття і триває протягом всього періоду вагітності. Якщо жінка завагітніла до укладення шлюбу, право на утримання від чоловіка виникає з моменту укладення шлюбу. Хоча право на утримання у зв'язку з вагітністю припиняється з моменту народження дитини, одночасно за необхідних умов виникає право на утримання відповідно до ч. 2 ст. 84 СК України. Тому після народження дитини немає необхідності повторно звертатися до суду з іншою вимогою — про надання утримання до досягнення дитиною трьох років. Право особи на утримання у зв'язку з проживанням з нею дитини триває до досягнення дитиною відповідного віку (трьох або шести років).

8. Відповідно до ч. 3 коментованої статті право на утримання виникає у випадку, якщо внаслідок особливостей свого розвитку дитина має фізичні або психічні вади, що зумовлюють необхідність особливого догляду за нею, регулярних медичних оглядів, лікувальних курсів, неможливість відвідування звичайних дитячих закладів тощо. Однак при цьому дитина не є інвалідом. З часом по мірі розвитку дитини ситуація може змінитися на краще, тому відповідно до закону право на утримання триває до досягнення нею шести років. Якщо ситуація не поліпшилася за передбачених законом умов, право особи, з якою проживає така дитина, на утримання може виникати на підставі ст. 88 СК України.

9. В ч. 6 коментованої статті міститься два самостійних правила.

По-перше, вагітна дружина має право на утримання і після розірвання шлюбу. Це означає, що жінка, яка завагітніла під час шлюбу, може одержувати аліменти з колишнього чоловіка також після розірвання шлюбу. Головне, щоб вагітність настала під час шлюбу. Ця обставина може визначатися за правилами, встановленими ч. 2 ст. 122 СК України. Вважається, що вагітність настала за час шлюбу, якщо дитина може бути народжена жінкою до спливу 10 місяців після припинення шлюбу.

По-друге, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від свого колишнього чоловіка і після розірвання шлюбу. При цьому можливі два випадки: а) дитина проживала з матір'ю до розірвання шлюбу і продовжує проживати з нею після розірвання шлюбу; б) дитина стала проживати з матір'ю після розірвання шлюбу між батьками.

10. В статті не передбачено жодних особливостей на випадок проживання з одним з подружжя одночасно кількох дітей. Дана обставина не має бути визначальною при вирішенні питання про розмір аліментів на утримання того з подружжя, з яким проживають діти. Іншими словами, розмір аліментів на одного з подружжя визначається незалежно від того, один або кілька дітей проживають разом з ним. Кількість дітей має значення при визначенні розміру аліментів на дітей, а не на одного з подружжя.

11. Дружина може мати право на утримання за наявності одночасно декількох підстав, наприклад, у зв'язку з вагітністю і у зв'язку з проживанням з нею дитини. Друга вагітність дружини, з якою проживає перша дитина, не створює додаткового права на утримання від чоловіка і не може виступати підставою для зміни розміру присуджених на утримання дружини аліментів. Лише в разі припинення права дружини на утримання у зв'язку з проживанням з нею дитини (наприклад, після досягнення дитиною відповідного віку), право дружини на утримання у зв'язку з вагітністю отримує самостійне існування.

12. У СК України відсутнє спеціальне положення на випадок, якщо діти проживають з кожним з подружжя (колишнього подружжя). Суд у такій ситуації має розглянути спір про надання утримання за позовом кожного з подружжя і, з'ясувавши їх можливість надавати матеріальну допомогу, стягнути аліменти на користь менш забезпеченого з них у твердій грошовій сумі. У такому порядку аліменти мають стягуватися, лише якщо в кожного з батьків проживають їхні спільні діти.

13. У СК України не закріплено право інших осіб, наприклад, баби, діда у випадку проживання з ними дитини на утримання від її батьків.

14. В коментованій статті особливості визначення розміру аліментів судом не передбачені, тому слід керуватися положеннями ст. 8 °CК України.

Стаття 85. Припинення права дружини на утримання

1. Право дружини на утримання, передбачене статтею 84 цього Кодексу, припиняється в разі припинення вагітності, народження дитини мертвою або якщо дитина передана на виховання іншій особі, а також у разі смерті дитини.

2. Право дружини на утримання припиняється, якщо за рішенням суду виключено відомості про чоловіка як батька з актового запису про народження дитини.

1. Загальні підстави припинення права одного з подружжя на утримання містяться в ст. 82 СК України. У свою чергу в коментованій статті закріплені спеціальні підстави припинення права дружини на утримання. З урахуванням положень ст. ст. 82, 85 СК України можна зробити наступні висновки. Право дружини на утримання, передбачене ст. 84 СК України, припиняється у разі: 1) реєстрації нею повторного шлюбу; 2) припинення можливості чоловіка (колишнього чоловіка) надавати матеріальну допомогу; 3) смерті одного з подружжя (колишнього подружжя); 4) припинення вагітності; 5) народження дитини мертвою; 6) передачі дитини на виховання іншій особі; 7) досягнення, дитиною відповідного (трьохрічного або шестирічного) віку; 8) виключення відомостей про чоловіка як батька з актового запису про народження дитини; 9) смерті дитини. Внаслідок зазначених обставин припиняється також право на утримання колишньої дружини.

2. Підстави припинення права дружини на утримання зазначені в нормі шляхом переліку. Однак необхідно мати на увазі, що право дружини на утримання припиняється внаслідок настання лише тих із зазначених обставин, які пов'язані з підставою його виникнення. Кожна з таких обставин є достатньою підставою для припинення права на утримання. Іншими словами, право дружини на утримання припиняється в тому разі, якщо хоча б одна з обставин, у зв'язку з якою воно виникло, перестала існувати. Наприклад, право дружини на утримання у зв'язку з проживанням з нею дитини не припиняється внаслідок припинення вагітності.

Право дружини на утримання у зв'язку з проживанням з нею дітей не припиняється внаслідок виключення відомостей про чоловіка як батька з актового запису про народження однієї з них або якщо одна з них передана на виховання іншій особі.

Не вважається передачею дитини на виховання іншій особі залучення до виховання дитини родичів, професійних вихователів, відвідування дитиною дитячого закладу, а також тимчасова зміна місця проживання дитини у зв'язку з відрядженням, відпусткою, хворобою дружини тощо.

3. Всі підстави припинення права дружини на утримання можна умовно поділити на дві групи. До першої групи належать обставини, які підтверджуються відповідними документами і встановлення яких рішенням суду не вимагається. Право дружини на утримання припиняється автоматично з моменту настання відповідної обставини. До другої групи належать обставини, які можуть бути предметом спору. Право дружини на утримання припиняється з моменту набрання чинності рішенням суду, яким встановлено відповідну обставину (див. коментар до ст. 82 СК України).

Стаття 86. Право чоловіка на утримання у разі проживання з ним дитини

1. Чоловік, з яким проживає дитина, має право на утримання від дружини — матері дитини до досягнення дитиною трьох років.

2. Якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, чоловік, з яким проживає дитина, має право на утримання від дружини до досягнення дитиною шести років.

3. Право на утримання чоловік, з яким проживає дитина, має незалежно від того, чи він працює, та незалежно від його матеріального становища, за умови, що дружина може надавати матеріальну допомогу.

4. Право на утримання чоловік, з яким проживає дитина, має і після розірвання шлюбу.

1. В ст. 32 КпШС України 1969 р. право на отримання аліментів в судовому порядку було закріплено виключно за дружиною (колишньою дружиною) впродовж трьох років після народження дитини (у випадку, якщо дружина перебуває у відпустці по догляду за хворою дитиною — протягом перебування в такій відпустці, але не більше, як до досягнення дитиною шестирічного віку). Втім, Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що при вирішенні спорів про обов'язки подружжя по взаємному утриманню необхідно виходити з того, що за змістом ст. 32 КпШС України правом на стягнення аліментів користується не лише один із подружжя, який є непрацездатним і потребує матеріальної допомоги, зокрема дружина в період вагітності й протягом трьох років після народження дитини чи під час перебування у відпустці по догляду за хворою дитиною до досягнення нею шести років, а й чоловік, якому надано таку відпустку (абз. 1 п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12.06.1998 p.).

2. Сучасне законодавство виходить з принципу тендерної рівності. Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом (ст. 24 Конституції України). Учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознакою статі (п. 5 ст. 7 СК України). Жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї (ст. 51 Конституції України, ч. 6 ст. 7 СК України). В СК України вперше безпосередньо на рівні закону закріплено право чоловіка на утримання у разі проживання з ним дитини (див. відповідні положення коментарю до ст. 84 СК України).

3. Право чоловіка на утримання виникає на підставі наступного складу юридичних фактів: 1) проживання з ним дитини, яка не досягла трьох років або шести років, якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку; 2) походження дитини від дружини (кровне споріднення) або наявність між ними іншого юридично значущого зв'язку (усиновлення, факт біологічного походження); 3) здатність дружини надавати чоловікові матеріальну допомогу. Для виникнення права на утримання потрібна сукупність вказаних вище фактів.

4. Вказані вище підстави для одержання утримання на користь чоловіка мають місце у разі існування шлюбу. Проте згідно із ч. 4 коментованої статті право на утримання чоловік, з яким проживає дитина, має і після розірвання шлюбу. Це відбувається у випадку, коли колишній чоловік опікується дитиною, яка проживає разом з ним. Він не повинен доводити свою потребу у матеріальній допомозі. Така потреба передбачається законом. Аліменти стягуються з матері дитини на користь чоловіка (колишнього чоловіка) до досягнення дитиною трьох років, а за наявності у дитини вад фізичного або психічного розвитку — до досягнення шести років.

Стаття 87. Припинення права чоловіка на утримання

1. Право чоловіка на утримання, передбачене статтею 86 цього Кодексу, припиняється, якщо дитина передана на виховання іншій особі, а також у разі смерті дитини.

2. Право чоловіка на утримання припиняється, якщо за рішенням суду виключено відомості про дружину як матір з актового запису про народження дитини.

В коментованій статті закріплені підстави припинення права чоловіка на утримання. Ці підстави в цілому збігаються з тими, що встановлені законом для дружини (див. коментар до ст. 85 СК України). Проте існують певні виключення, які ґрунтується на статевих особливостях жінки та чоловіка. Зокрема право чоловіка на одержання утримання від його дружини не пов'язане з припиненням вагітності або народженням дитини мертвою. Ці підстави стосуються виключно жінки.

Право чоловіка на утримання припиняється у випадках, передбачених законом, зокрема у випадку: 1) реєстрації чоловіком повторного шлюбу; 2) припинення можливості дружини (колишньої дружини) надавати матеріальну допомогу; 3) смерті одного з подружжя (колишнього подружжя); 4) передачі дитини на виховання іншій особі; 5) досягнення дитиною відповідного (трьохрічного або шестирічного) віку; 6) виключення відомостей про дружину як матір з актового запису про народження дитини; 7) смерті дитини (ст. 82, ст. 86 СК України).

Внаслідок зазначених обставин припиняється також право на утримання колишнього чоловіка.

Стаття 88. Право на утримання того з подружжя, з ким проживає дитина-інвалід

1. Якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною-інвалідом, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною-інвалідом та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає.

2. Розмір аліментів тому з подружжя, з ким проживає дитина-інвалід, визначається за рішенням суду відповідно до частини першої статті 80 цього Кодексу, без урахування можливості одержання аліментів від своїх батьків, повнолітніх дочки або сина.

1. Право на утримання того з подружжя, з ким проживає дитина-інвалід, закріплено в сімейному законодавстві вперше. В КпШС України 1969 р. подібної норми не містилося. Втім, Пленум Верховного Суду України роз'ясняв, що при вирішенні спорів про обов'язки подружжя по взаємному утриманню необхідно виходити з того, що за змістом ст. 32 КпШС України правом на стягнення аліментів користується будь-хто з батьків, який у зв'язку з доглядом за спільною дитиною-інвалідом віком до вісімнадцяти років чи спільною дитиною-інвалідом першої групи з дитинства був вимушений залишити роботу або не працює і потребує матеріальної допомоги (абз. 1 п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12.06.1998 р.). В СК України дане положення перероблено і вдосконалено.

2. В коментованій статті міститься норма, яка регулює відносини, що виникають за досить складних життєвих обставин. Той з подружжя, з яким проживає дитина-інвалід, вимушений самостійно вирішувати багато проблем майнового та особистого характеру. У зв'язку з опікуванням дитиною його можливості для самореалізації у будь-якій сфері, включаючи професійну, зазвичай є значно обмеженими, що відбивається на рівні його доходів. Однак в даному випадку матеріальний стан не є визначальним фактором, оскільки згідно зі статтею виникнення права на утримання не залежить від потреби у матеріальній допомозі. Другий з подружжя зобов'язаний брати участь у забезпеченні матеріального благополуччя того з подружжя, з яким проживає дитина-інвалід, тому що останній внаслідок об'єктивних обставин значно більшою мірою виконує обов'язки по догляду і розвитку дитини, зазнає більших фізичних та психологічних навантажень і у зв'язку з цим потребує додаткової підтримки.

3. Коментована стаття не передбачає яких-небудь особливостей для дружини або чоловіка, правило є однаковим для обох з подружжя. Право на утримання від іншого має той з них, з ким проживає дитина-інвалід і який опікується нею. В разі зміни місця проживання дитини і визначення його з іншим з подружжя, відбувається, так би мовить, зміна ролей подружжя у зобов'язанні по утриманню.

4. Дитиною-інвалідом є дитина зі стійким розладом функцій організму, спричиненим захворюванням, травмою або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що зумовлюють обмеження її нормальної життєдіяльності та необхідність додаткової соціальної допомоги і захисту (ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 p. № 2402-І11). Важливою є потреба дитини-інваліда в постійному сторонньому догляді. Тому в разі спору дана обставина має бути підтверджена відповідними доказами.

5. Відповідно до коментованої статті право на утримання виникає на підставі складу юридичних фактів:

1) проживання одного з подружжя з дитиною-інвалідом та опікування нею;

2) нездатність дитини обходитися без постійного стороннього догляду;

3) походження дитини від другого з подружжя (кровне споріднення) або наявність між ними іншого юридично значущого зв'язку (усиновлення, факт біологічного походження);

4) спроможність другого з подружжя надавати матеріальну допомогу.

6. Відповідно до коментованої статті неодмінною умовою виникнення права на утримання одного з подружжя є опікування ним дитиною-інвалідом. В разі спору факт опікування дитиною має бути доведений свідченням свідків та іншими доказами. Опікування дитиною не виключається в разі залучення до догляду за дитиною сторонніх осіб, професійних вихователів, медичних працівників тощо. Сам по собі факт проживання з дитиною-інвалідом не є достатнім доказом опікування нею. Право на утримання не виникає, якщо один з подружжя проживає спільно з дитиною-інвалідом, однак дитиною опікується інша особа, яка також проживає разом з ними.

7. Роздільне проживання подружжя не є необхідною умовою виникнення права на утримання. Тому обидва батьки дитини можуть проживати з нею в одному будинку (квартирі). Проте навіть у випадку спільного проживання подружжя для виникнення у одного з них права на утримання на підставі коментованої статті потрібно, щоб опікувався дитиною-інвалідом лише один з них. За таких обставин суд при вирішенні спору має виходити з того, хто з подружжя безпосередньо опікується дитиною-інвалідом, зокрема здійснює за нею постійний догляд.

8. В абз. 2 ч. 1 коментованої статті сказано, що право на утримання не залежить від матеріального становища батьків. Лише з цього законодавчого вислову можна дійти висновку, що кровне споріднення (походження дитини) є підставою для надання утримання тому з подружжя, який опікується дитиною від другого з подружжя.

9. Працездатність і потреба в матеріальній допомозі того з подружжя, який опікується дитиною, не обумовлюють, як раніше, його право на утримання.

10. В коментованій статті передбачено певні особливості визначення розміру аліментів судом. Аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. При цьому суд не враховує можливості одержання подружжям, з яким проживає дитина, аліментів від своїх батьків, повнолітніх дочки або сина. Дане правило обумовлене тим, що догляд за дитиною-інвалідом пов'язаний з особливо значним навантаженням на того з подружжя, який опікується дитиною. Якщо другий з подружжя здатний надавати утримання, то він зобов'язаний це робити, незважаючи на можливість одержання допомоги другим з подружжя від його батьків, повнолітніх дітей або інших осіб.

11. Особливістю права на утримання є те, що воно не обмежене строком. Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною-інвалідом та опікування нею. Підстави припинення права на утримання в коментованій статті не визначені, також відсутня спеціальна стаття, яка б їх визначала. З аналізу норм СК України можна дійти висновку, що право того з подружжя, з ким проживає дитина-інвалід, на утримання від другого з подружжя припиняється, якщо перестає існувати хоча б одна з обставин, які зумовлюють його виникнення. Це можливо зокрема в разі: 1) реєстрації цим з подружжя повторного шлюбу; 2) припинення можливості другого з подружжя надавати матеріальну допомогу; 3) смерті одного з подружжя; 4) передачі дитини на виховання іншій особі; 5) припинення опікування дитиною; 6) припинення потреби дитини-інваліда в постійному сторонньому догляді; 7) припинення інвалідності дитини (видужання); 8) досягнення дитиною повноліття; 9) виключення відомостей про другого з подружжя як батька (матір) з актового запису про народження дитини; 10) смерті дитини.

12. В коментованій статі не зазначено, що право на утримання той з подружжя, з яким проживає дитина-інвалід, має і після розірвання шлюбу. Однак, виходячи із системного тлумачення норм сімейного законодавства (ч. 6 ст. 84, ч. 4 ст. 86 СК), можна припустити, що право на утримання того з подружжя, з яким проживає дитина-інвалід: а) не припиняється у разі розірвання шлюбу; б) може виникати після розірвання шлюбу.

Зобов'язання по утриманню між колишнім подружжям припиняється, якщо припиняє існувати хоча б одна з обставин, яка зумовила його виникнення.

Стаття 89. Припинення права на утримання за домовленістю подружжя

1. Подружжя, а також особи, шлюб між якими було розірвано, мають право укласти договір про припинення права на утримання взамін набуття права власності на житловий будинок, квартиру чи інше нерухоме майно або одержання одноразової грошової виплати.

Договір, за яким передається у власність нерухоме майно, має бути нотаріально посвідчений і підлягає державній реєстрації.

2. Якщо особи домовилися про припинення права на утримання у зв'язку з одержанням одноразової грошової виплати, обумовлена грошова сума має бути внесена на депозитний рахунок нотаріальної контори або приватного нотаріуса (06.07.10) до посвідчення договору.

3. На майно, одержане на підставі договору про припинення права на утримання, не може бути звернене стягнення.

1 Протягом багатьох десятиліть аліментні зобов'язання подружжя припинялися виключно на підставах, встановлених законом. Однак в новому СК України імперативні засади значно поступилися місцем диспозитивним. За новим законодавством подружжя може за своєю домовленістю визначати як умови виникнення, так і умови припинення взаємних аліментних зобов'язань. Подружжя може встановити підстави припинення права на утримання в: а) договорі про надання утримання (ст. 78 СК України); б) шлюбному договорі (ст. 99 СК України); в) договорі про припинення права на утримання взамін набуття права власності на житловий будинок, квартиру чи інше нерухоме майно або одержання одноразової грошової виплати (ст. 89 СК України).

2. В коментованій статті передбачено спеціальний випадок припинення права на утримання за домовленістю подружжя внаслідок укладення спеціального договору. Даний вид договору пов'язаний із заміною права на утримання одного з подружжя на певне нерухоме майно або одноразову грошову виплату. Суб'єктами даного договору можуть бути особи, між якими зареєстровано шлюб (подружжя), між якими розірвано шлюб (колишнє подружжя), а також жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою (фактичне подружжя) (ч. 3 ст. 91 СК України). Таким чином, закон визначає даний договір як доступний для найбільш широкого кола суб'єктів.

3. В коментованій статті предмет договору визначається альтернативно: сторони можуть передати замість сум аліментів нерухоме майно або здійснити грошову виплату. Втім в деяких випадках інтересам подружжя може відповідати змішаний варіант, наприклад, якщо платник має нерухоме майно і певну суму грошей, які окремо виявляються недостатніми для припинення зобов'язання з утримання. Тому можна припустити, що суб'єкти цього договору мають право укласти договір про припинення права на утримання взамін набуття права власності на певне нерухоме майно та одержання одноразової грошової виплати. Тобто обидві умови можуть бути одночасно включеними в договір.

4. Предметом договору може бути тільки нерухоме майно: житловий будинок, квартира тощо. В статті не встановлено його вичерпного переліку, тому за договором може передаватися будь-яке нерухоме майно. Саме нерухоме майно визначено як предмет договору про припинення права на утримання не випадково. За рахунок такого майна інтереси особи, яка потребує утримання, можуть бути забезпечені найбільш оптимальним чином. Нерухоме майно є неспоживним і відрізняється високою вартістю. Воно здатне задовольняти найбільш значущу потребу особи — потребу в житлі, а за відсутності такої приносити регулярний прибуток за рахунок здавання його в найм. Крім того, управління нерухомим майном не вимагає спеціальних знань.

5. Право на утримання припиняється взамін набуття за договором права власності на нерухоме майно. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону (ст. 319 ЦК України). Вирішуючи питання щодо можливості укладення договору про припинення права на утримання взамін набуття права власності на нерухоме майно, слід враховувати два моменти: 1) на власника законом покладається тягар утримання майна (ст. 322 ЦК України); 2) власник несе ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) майна (ст. 323 ЦК України). Це означає, що той з подружжя, який став власником майна за договором, у разі знищення або пошкодження такого майна не може претендувати на поновлення надання йому утримання.

6. Договір про припинення права на утримання взамін набуття права власності на житловий будинок, квартиру чи інше нерухоме майно є договором відчуження, який підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації в порядку, встановленому чинним законодавством (п. 179 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 p.).

7. Відповідно до коментованої статті сторони можуть припинити між собою зобов'язання з утримання, уклавши договір про одержання одноразової грошової виплати. Раніше така можливість законом не передбачалася. В СК України вперше закріплено правило щодо періодичності сплати аліментів. Відповідно до ч. 3 ст. 77 СК України аліменти сплачуються щомісячно. Дане правило обумовлене цільовим призначенням аліментних платежів і власне суттю зобов'язання щодо надання утримання. Разом з тим, як виключення, в СК України закріплено можливість так званої «капіталізації» коштів, що мають надаватися як утримання. В окремих випадках така «капіталізація» коштів може найбільшою мірою відповідати інтересам сторін. В ч. 4 ст. 77 СК України йдеться про окремий випадок, коли виплата аліментів наперед зумовлена виїздом платника аліментів на постійне місце проживання в іншу державу. Сторони можуть ініціювати сплату аліментів наперед також з інших причин, наприклад, у зв'язку з необхідністю витрат на навчання, лікування, придбання житла. Закон не виключає домовленості подружжя щодо сплати коштів на утримання наперед за встановлений в договорі проміжок часу або за весь час, протягом якого існуватиме право на утримання, якщо його можна визначити. Внаслідок укладення договору про одержання одноразової грошової виплати зобов'язання з утримання припиняється остаточно. В коментованій статті не випадково зроблено акцент на тому, що грошова виплата є одноразовою.

Сторони на власний розсуд визначають розмір одноразової грошової виплати. При цьому мають враховуватися різні обставини, зокрема підстави виникнення зобов'язання щодо утримання, стан здоров'я, матеріальний стан сторін тощо. Вирішуючи це питання, сторони мають виходити з засад справедливості, добросовісності та розумності (ч. 9 ст. 7 СК України).

8. Договір щодо сплати одноразової грошової виплати вимагає лише нотаріального посвідчення, що випливає з ч. 2 коментованої статті. Обумовлена грошова сума має бути внесена на депозитний рахунок нотаріальної контори до посвідчення договору. Дану вимогу закріплено на забезпечення інтересів особи, яка потребує утримання, з тим, щоб позбавити її складнощів, пов'язаних з виконанням договору. При посвідченні договору про припинення права на утримання у зв'язку з одержанням одноразової грошової виплати нотаріусом перевіряється факт внесення на депозитний рахунок нотаріуса відповідної грошової суми.

На доказ внесення обумовленої сторонами суми на депозит нотаріусу для огляду подається квитанція про внесок, про що зазначається у тексті договору (п. 180 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України).

Право власності на грошові кошти виникає у набувача з моменту нотаріального посвідчення договору. Якщо договір про припинення права на утримання взамін одержання одноразової грошової виплати не був посвідчений нотаріально, право власності на грошові кошти виникає у набувача з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору дійсним (ч. 2 ст. 220 ЦК України).

9. Договір про припинення права на утримання щодо нерухомого майна потребує нотаріального посвідчення та державної реєстрації. В праві розрізняють такі моменти, як державна реєстрація правочину (договору) та державна реєстрація права власності на річ, яка переходить за договором. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації (ч. 3 ст. 640 ЦК України). Право власності на майно за договором, який підлягає державній реєстрації, виникає у набувача з моменту такої реєстрації договору (ч. 4 ст. 334 ЦК України).

Враховуючи зазначені положення цивільного законодавства (ст. 8 СК України) можна зробити висновок, що договір про припинення права на утримання щодо нерухомого майна є укладеним з моменту його державної реєстрації. З цього ж моменту у набувача виникає право власності на житловий будинок, квартиру або інше нерухоме майно, що є предметом договору.

10. Право набувача майна на утримання припиняється з моменту укладення договору і набуття права власності на річ. Проте в житті можуть виникнути обставини, які суттєво вплинуть на майновий стан сторін або однієї з них. Зокрема після виконання договору та виникнення у набувача права власності на річ можуть виникнути такі обставини, як поновлення працездатності одержувача майна, отримання ним майна у спадщину, за договором дарування і, навпаки, виникнення непрацездатності відчужувача майна, погіршення його майнового становища тощо. Можна припустити, що за таких обставин сторони можуть прийняти рішення про розірвання договору у зв'язку з істотною зміною обставин (ст. 652 ЦК України). В точному розумінні слова договору при цьому вже немає, оскільки його було повністю виконано сторонами. Проте можливість розірвання повністю виконаного договору передбачена чинним законодавством (ст. 214ЦК України). Можливість припинення права на утримання у зв'язку з істотною зміною обставин за рішенням суду викликає сумніви, оскільки вона не передбачена чинним законодавством.

Цивільний закон визначає наслідки зміни або розірвання договору. За загальним правилом (ч. 3 ст. 653 ЦК України) у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення сторонами домовленості, тобто наперед. Проте інше може бути встановлено договором чи обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням, до моменту зміни або розірвання договору, якщо договором не встановлено інше (ч. 4 ст. 653 ЦК). Таким чином, сторони можуть домовитися щодо повернення нерухомого майна, одержаного за договором, передбаченим коментованою статтею.

11. Майну, яке передається взамін припинення права на утримання, законом надано особливого правового режиму. Відповідно до ч. 3 коментованої статті на майно, одержане на підставі договору, не може бути звернене стягнення. Це правило викликає запитання. Його цільова спрямованість зрозуміла — забезпечити інтереси того з подружжя, який втратив право на утримання від другого з подружжя замість набуття права на річ. Проте можливість «виведення» такого майна за межі майна подружжя, на яке може бути звернене стягнення за вимогою кредиторів може негативно вплинути на права та інтереси останніх.

Правило ч. 3 коментованої статті припиняє свою дію у разі переходу права власності на одержане за цим договором майно до іншої особи. Наприклад, якщо той з подружжя, який одержав майно замість права на утримання, передав його іншій особі за договором купівлі-продажу, дарування, міни тощо. На грошові суми, одержані від продажу такого майна, або на інші речі, одержані взамін нього, може бути звернено стягнення на загальних підставах.

12. В коментованій статті відсутня спеціальна вказівка стосовно існування обов'язку щодо взаємної участі дружини, чоловіка у витратах на лікування (ст. 9 °CК України) у випадку укладення договору про припинення права на утримання. Можна припустити, що в разі укладення договору зазначений обов'язок не припиняється. Це пояснюється тим, що обов'язок по утриманню другого з подружжя та обов'язок брати участь у витратах на лікування є елементами різних правовідносин подружжя. Кожен з них має свої підстави виникнення, свій зміст та умови припинення. У першу чергу це пов'язане з тим, що витрати на лікування вираховуються у конкретних сумах, які визначаються потребами одного з подружжя в процесі лікування. Якщо сторони мають на це згоду, вони можуть своїм договором замінити обов'язок по сплаті витрат на лікування переданням одному з подружжя нерухомого майна або одноразової сплати грошової суми.

Стаття 90. Взаємна участь дружини, чоловіка у витратах на лікування

1. Дружина, чоловік взаємно зобов'язані брати участь у витратах, пов'язаних із хворобою або каліцтвом другого з подружжя.

1. В ч. 1 ст. 75 СК України встановлено загальне правило: дружина та чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. СК України містить три групи норм, які визначають умови та порядок реалізації права на утримання: 1) норми, які визначають загальні умови надання утримання одному з подружжя; 2) норми, що встановлюють право дружини на утримання під час вагітності та права чоловіка та жінки у разі проживання з ними дитини; 3) норми, що визначають право на утримання того з подружжя, з яким проживає дитина-інвалід.

В коментованій статті встановлюється правило, що стосується не надання утримання одному із подружжя, а участі одного з подружжя у витратах на лікування іншого. В ній передбачено два конкретні випадки, коли дружина (чоловік) зобов'язані брати участь у витратах, пов'язаних з: а) хворобою або б) каліцтвом одного з них.

Закон містить два різних терміни — «утримання» та «витрати на лікування». З аналізу норм чинного законодавства можна зробити висновок, що в загальному розумінні утримання — це регулярне надання матеріальної допомоги, коштів, що спрямовані на підтримку матеріального становища одного з подружжя, у той час як витрати на лікування пов'язані з конкретними потребами одного з подружжя, що викликані його хворобою або каліцтвом.

Таким чином, обов'язок щодо взаємної участі дружини, чоловіка у витратах на лікування є самостійним і окремим. Один з подружжя може вимагати в судовому порядку виконання зазначеного обов'язку, незалежно від того, що з другого з подружжя стягуються аліменти на його утримання. При одночасному задоволенні вимог про стягнення аліментів і участь у витратах, пов'язаних із хворобою або каліцтвом дружини, чоловіка, суд в рішенні має окремо визначити розмір коштів, стягуваних як аліменти й як компенсація витрат на лікування.

Разом з тим, обов'язок, що передбачений в коментованій статті, певною мірою пов'язаний з обов'язком по утриманню одного з подружжя. Треба вважати, що дружина, чоловік не зобов'язані брати участь у витратах на лікування другого з подружжя, якщо відповідно до ч. 5 ст. 75 СК України він не має права на утримання. В разі позбавлення права на утримання дружина, чоловік одночасно позбавляються права на компенсацію витрат, пов'язаних із хворобою або каліцтвом.

2. Подружжя є взаємно зобов'язаними, тобто обов'язок покладається на обох з подружжя рівною мірою. В нормі не зазначається, в якій конкретно частині дружина, чоловік мають брати участь у витратах іншого. В разі спору це визначається судом з урахуванням усіх обставин, що мають значення для справи, зокрема: матеріального стану кожної зі сторін, розміру, періодичності необхідних витрат тощо.

3. Закон встановлює обов'язок дружини, чоловіка брати участь у тих витратах, які пов'язані з обставинами негативного характеру. Перелік обставин є вичерпним. Підставою для виникнення обов'язку є витрати у зв'язку з будь-яким захворюванням або каліцтвом. Каліцтвом є травматичне ушкодження, викликане раптовим впливом на організм людини зовнішнього фактора — сторонньої сили. Внаслідок каліцтва може настати інвалідність. Втім, обов'язок не пов'язується з втратою працездатності.

4. Хвороба або каліцтво і пов'язані з ними витрати мають бути підтверджені відповідними доказами (медичною довідкою, призначеннями лікаря, рахунками про оплату тощо). Витрати можуть здійснюватися на придбання ліків, дієтичного харчування, санаторно-курортне лікування, протезування, оплату стороннього догляду тощо. Дружина, чоловік можуть вимагати участі другого з подружжя у фактично понесених або майбутніх витратах на лікування. Якщо один з подружжя вимагає покриття майбутніх витрат, він має надати суду розрахунок і обґрунтування їх передбачуваного розміру. Залежно від конкретних обставин витрати можуть бути разовими, періодичними або постійними. Стягнення судом коштів на лікування протягом певного строку не виключається. В будь-якому випадку розмір коштів має визначатися судом у твердій грошовій сумі.

5. Відповідно до коментованої норми обов'язок не обумовлено потребою хворого подружжя в матеріальній допомозі і можливістю другого з подружжя надавати матеріальну допомогу. Втім, з метою однаковості в правозастосуванні варто було б спеціально передбачити в нормі, що суд може ухвалити рішення про стягнення коштів на лікування за умови, що той з подружжя, який поніс витрати, потребує матеріальної допомоги, а другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу.

6. Порядок взаємної участі у витратах на лікування дружина, чоловік можуть визначити в договорі (ст. ст. 78, 99 СК України). Вимога про компенсацію частини витрат на лікування може бути подана до суду і в тому разі, якщо утримання надається відповідно до договору, в якому не визначено порядку взаємної участі подружжя у витратах на лікування.

Стаття 91. Право на утримання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою

1. Якщо жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, тривалий час проживали однією сім'єю, той із них, хто став непрацездатним під час спільного проживання, має право на утримання відповідно до статті 76 цього Кодексу.

2. Жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої-четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу.

3. Право жінки та чоловіка на утримання припиняється з підстав, встановлених пунктами 2 і 4 статті 83, статтями 85, 87 і 89 цього Кодексу.

1. У майнових відносинах фактичне подружжя певною мірою прирівнюється законом до осіб, які перебувають у шлюбі, зареєстрованому у державному органі реєстрації актів цивільного стану (ст. 74 СК України). Відповідно до коментованої статті до регулювання відносин жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, застосовується низка норм гл. 9 СК України, які закріплюють права на утримання подружжя (колишнього подружжя). Винятки становлять ті умови набуття або припинення права на утримання, які пов'язані з фактом реєстрації шлюбу.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, положення глави 8 цього Кодексу поширюються за умови, що вони не перебувають в будь-якому іншому шлюбі. В ст. 91 СК України відповідна вказівка не міститься. Однак цей недолік коментованої статті в жодному випадку не слід трактувати на користь можливості її застосування до відносин жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, але перебувають у шлюбі з іншими особами.

2. Право на утримання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, виникає відповідно до ст. 76 СК України. Між зазначеними особами спори стосовно утримання виникають зазвичай в разі припинення фактичних шлюбних відносин. Якщо особи мають спільних дітей, які залишаються проживати з однією з них, остання має право на утримання відповідно до ч. ч. 2–4 ст. 84 та ст. ст. 86 і 88 СК України. Закон не надає права жінці, яка не перебуває у шлюбі з чоловіком, права на утримання від нього під час вагітності. Презумпцію батьківства встановлено виключно щодо чоловіка, з яким матір дитини перебуває у шлюбі (ч. 1 ст. 84 СК України).

3. Умовами виникнення права на утримання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, є: 1) проживання однією сім'єю протягом тривалого часу; 2) настання непрацездатності під час спільного проживання. Наявність сукупності даних обставин має встановити суд.

Проживання однією сім'єю передбачає факт спільного проживання жінки та чоловіка, ведення ними спільного господарства, вияв сторонами подружніх стосунків перед третіми особами, наявність взаємної матеріальної підтримки, спільне виховання дітей тощо (див. коментар до ст. 74 СК України). Суд в кожному конкретному випадку з врахуванням особливостей життєвої ситуації має визначити, чи мало місце проживання двох осіб однією сім'єю.

Закон не визначає такого поняття, як тривалість проживання однією сім'єю жінки та чоловіка. На практиці нерідко тривалим вважається строк у 10 років, що встановлений у ч. 3 ст. 76 СК України. Проте таке посилання не можна визнати правильним. Вказана норма розрахована на конкретний випадок (право на аліменти одного з подружжя, який досяг пенсійного віку) і не є загальною. Тому у разі виникнення спору, з врахуванням усіх обставин справи, суд кожного разу має вирішувати питання про існування факту тривалого проживання фактичного подружжя або його відсутності.

З аналізу ч. 1 ст. 91 СК України випливає, що якщо непрацездатність однієї із сторін виникла після припинення спільного проживання, то вона не може звертатися до суду з вимогою про стягнення аліментів.

Поняття непрацездатності встановлено в ч. 3 ст. 75 СК України. Воно застосовується також і до відносин фактичного подружжя.

4. Кожен з фактичного подружжя має також право на аліменти у разі проживання з ним спільної дитини. До відносин сторін застосовуються правила ч. ч. 2–4 ст. 84, ст. 86 СК України. Умовами надання утримання у цьому випадку є:

1) проживання з жінкою (чоловіком) дитини, яка не досягла трьох років або шести років, якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку;

2) походження дитини від жінки, чоловіка, які перебувають у фактичних шлюбних відносинах, (кровне споріднення) або наявність між ними іншого юридично значущого зв'язку (усиновлення).

3) можливість другої сторони надавати матеріальну допомогу. Для виникнення права на утримання потрібна сукупність вказаних вище фактів.

Право на аліменти виникає також у разі проживання особи з дитиною-інвалідом. За таких умов право на утримання виникає на підставі наступного складу юридичних фактів:

1) проживання одного з фактичного подружжя з дитиною-інвалідом та опікування нею;

2) нездатність дитини обходитися без постійного стороннього догляду

3) походження дитини від жінки, чоловіка, з якою особа перебуває у фактичних шлюбних відносинах

4) можливість другої сторони надавати матеріальну допомогу.

5. В останній частині коментованої статті зазначено підстави припинення права на утримання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Зокрема право на утримання припиняється у тому випадку, якщо:

а) непрацездатність того з фактичного подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, виникла в результаті вчинення ним умисного злочину;

б) одержувач аліментів свідомо поставив себе у становище такого, що потребує матеріальної допомоги (ч. ч. 2, 4 ст. 83 СК України).

Право жінки та чоловіка не припиняється з підстав, визначених п. п. 1, 3 ст. 83 СК України, тому що умовою застосування ст. 91 СК України є тривале проживання жінки та чоловіка однією сім'єю, а обов'язок повідомити один одного про стан свого здоров'я законом на них не покладається.

Крім того, право жінки, чоловіка, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу припиняється у випадках, передбачених ст. ст. 85, 87, 89 С К України.

В переліку статей, до яких вона відсилає, немає ст. 82 СК України, що містить загальні підстави припинення права одного з подружжя на утримання. Однак, якщо відповідно до застосовуваної норми працездатність, потреба в матеріальній допомозі тощо є необхідними умовами виникнення права на утримання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, право на утримання має припинятися у визначеному порядку в разі припинення існування зазначених обставин, тобто у випадках, передбачених ст. 82 СК України.

Глава 10. ШЛЮБНИЙ ДОГОВІР

Стаття 92. Право на укладення шлюбного договору

1. Шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям.

2. На укладення шлюбного договору до реєстрації шлюбу, якщо його стороною і неповнолітня особа, потрібна письмова згода її батьків або піклувальника, засвідчена нотаріусом.

В СК України не надається визначення шлюбного договору. Виходячи з аналізу норм СК України та його загальної характеристики, можна дійти висновку, що шлюбний договір — це домовленість наречених або подружжя щодо встановлення майнових прав та обов'язків подружжя, пов'язаних з укладенням шлюбу, його існуванням та припиненням. За останні роки правова природа шлюбного договору була досить детально досліджена в юридичній літературі пострадянських держав. Більшість вчених сходяться на тій думці, що шлюбний договір, хоча й має низку специфічних особливостей, належить до числа цивільно-правових правочинів і на нього поширюються загальні правила щодо правочинів. Форма цього договору, умови його дійсності, підстави визнання недійсним, процедура укладення та примусового виконання, багато інших моментів наочно показують, що в цьому випадку використовуються загальні цивільно-правові конструкції договірного права. З урахуванням того, що сімейне право є підгалуззю цивільного права, можна вважати, що шлюбний договір входить до системи сімейно-правових договорів, які у свою чергу складають окрему групу в загальній системі договорів цивільно-правових.

У сучасній літературі висловлювалася й інша точка зору щодо природи шлюбного договору. Так, Ю.С. Червоний вважає, що шлюбний договір є різновидом сімейно-правових договорів. Така позиція є послідовною для вчених, які розглядають сімейне право як самостійну галузь права. Проте така позиція, особливо у сучасних умовах, не викликає підтримки. Предмет та метод сімейного права не мають того ступеня своєрідності, який необхідний для визнання певної сукупності правових норм в якості самостійної галузі права. Не викликає сумніву той факт, що сімейно-правові норми регулюють своєрідний вид суспільних відносин — сімейні відносини, і це накладає певний відбиток на процес такого регулювання. Однак така своєрідність норм є достатньою лише для того, щоб визнати сімейне право як підгалузь цивільного права і не більше того. Для вчених, які розглядають сімейне право з таких позицій, немає нічого дивного у визнанні шлюбного договору як різновиду цивільно-правових договорів. Ніяких суперечностей в їх міркуваннях з цього приводу немає.

На жаль, розпочата у свій час спроба включення норм, що регулюють сімейні відносини, до Цивільного кодексу України так і залишилася нереалізованою. Система сімейно-правових договорів у цьому випадку одержала б своє логічне закріплення в загальній системі цивільно-правових правочинів. При цьому не потрібно було б пояснювати, чому до сімейно-правових договорів та, зокрема до шлюбного договору, так природно застосовуються загальні норми договірного права, а тим більше говорити про субсидіарне застосування норм цивільного законодавства.

2. Донедавна коло сімейних і, в першу чергу, подружніх договорів було недостатньо широким. Натомість новий СК України закріплює цілу низку таких договорів (поіменовані договори). Крім того, закон надає можливості подружжю укладати договори, які безпосередньо законодавством не передбачені (непоіменовані договори). Такий підхід представляється абсолютно правильним і таким, що сприятиме розвитку безконфліктного, договірного регулювання подружніх відносин.

До майнових договорів подружжя, які знайшли своє безпосереднє закріплення в СК України можна віднести:

1. договори подружжя щодо їхнього майна;

2. договори подружжя про надання взаємного утримання;

3. договори щодо утримання дітей.

Критерієм наведеної вище класифікації є спосіб задоволення інтересів у правомочної особи. Якщо інтерес подружжя задовольняється за рахунок корисних властивостей тієї або іншої речі, можна говорити про договори подружжя щодо належного їм майна. До цієї групи можуть бути віднесені: договір про визначення порядку користування майном (ст. 66 СК); договір про поділ майна подружжя (ст. ст. 69, 7 °CК); договір про виділ частки одного із подружжя зі складу всього подружнього майна (ч. 2 ст. 69 СК).

Якщо інтерес одного з подружжя задовольняється за рахунок дій другого з подружжя як зобов'язаної сторони — можна говорити про договори, що виникають з приводу утримання (аліментування). До числа договорів про надання утримання належать: договір подружжя про надання утримання (ст.78 СК); договір про припинення права на утримання замість придбання права власності на нерухоме майно або одержання одноразової грошової виплати (ст. 89 СК).

Окрему групу складають договори дружини та чоловіка, у яких визначаються питання, пов'язані із задоволенням інтересів їхніх дітей. Такі договори мають певну специфіку, тому що в них встановлюються обов'язки подружжя як батьків. Такі договори можуть задовольняти інтереси уповноваженої особи (дитини) різними способами — як шляхом надання їй певного майна, так і шляхом здійснення зобов'язаною особою (батьками) дій щодо її утримання або виховання. Виходячи з норм СК, до договорів цієї групи можна віднести: договір про забезпечення умов проживання дитини тим з батьків, хто буде проживати окремо від дитини після розірвання шлюбу з іншим з батьків (ч. 1 ст. 109 СК); договір подружжя про розмір аліментів на дітей після розірвання шлюбу (ч. 2 ст. 109 СК); договір про сплату аліментів на дитину (ст. 189 СК); договір про припинення права на аліменти на дитину у зв'язку із придбанням права власності на нерухоме майно (ст. 19 °CК).

На відміну від інших договорів подружжя, шлюбний договір має суттєві особливості. З одного боку він, без сумніву, входить до системи майнових договорів подружжя, з іншого — займає в цій системі особливе місце і не може бути віднесений до однієї з названих груп договорів подружжя.

Це пояснюється наступними моментами. По-перше, шлюбний договір має комплексний характер і може одночасно включати умови, які складають зміст окремих видів договорів. Так, сторони можуть включити в шлюбний договір умови щодо правового режиму їхнього майна, умови про надання взаємного утримання та умови, що стосуються утримання дитини. По-друге, шлюбний договір — це єдиний вид договорів, предметом якого може бути не наявне, а так зване майбутнє майно, тобто майно, що буде придбане сторонами в майбутньому, коли ймовірність його придбання не є абсолютною. По-третє, шлюбний договір має особливий суб'єктний склад. Його учасниками можуть бути не лише дружина та чоловік, а й особи, які подали заяву про реєстрацію шлюбу (наречені). Усі інші договори, що аналізувалися, можуть укладатися лише подружжям.

3. Коментована стаття присвячена визначенню суб'єктного складу шлюбного договору. Так, його сторонами можуть бути:

а) особи, які подали заяву про реєстрацію шлюбу (наречені);

б) подружжя (дружина та чоловік).

В цьому питанні в СК України 2002 р. закріплено новий підхід. Згідно із ст. 27-1 КпШС України 1969 р. шлюбний контракт могли укласти лише особи, які бажали зареєструвати шлюб. Тому шлюбний договір мав по суті виключно характер договору дошлюбного. Надання права укласти шлюбний договір особам, які вже перебувають у шлюбі (подружжю), стало необхідним кроком. Більш чітко новий СК України визначає і категорію осіб, які вирішили зареєструвати шлюб. Якщо раніше КпШС України містив формулу — «особи, які вступають у шлюб» (ч. 1 ст. 27-1), то в СК України сказано більш конкретно — «особи, які подали заяву про реєстрацію шлюбу» (ч. 1 ст. 92 СК України).

За новим законодавством при укладенні шлюбного договору нареченими необхідно надати нотаріусу доказ того, що особи подали заяву про реєстрацію шлюбу до органу РАЦС (ст. 28 СК України). Якщо сторонами шлюбного договору є особи, які перебувають у шлюбі (подружжя), то вони повинні надати нотаріусові свідоцтво про реєстрацію шлюбу.

4. Сторонами шлюбного договору можуть бути не лише повнолітні, а й неповнолітні особи (віком від 14 до 18 років). Порядок укладення шлюбного договору такими особами залежить від обсягу їхньої дієздатності. У передбачених законом випадках особа, навіть будучи неповнолітньою, може набути повний обсяг дієздатності.

Виходячи з норм чинного законодавства, крім повнолітніх осіб повну дієздатність мають:

а) особи, що зареєстрували до повноліття шлюб (ч. 2 ст. 34 ЦК України);

б) емансиповані особи, тобто особи, які набули дієздатності у повному обсязі до досягнення повноліття в спеціальному порядку, передбаченому законом (ст. 35 ЦК України).

Шлюбний договір, як і всі інші правочини, повністю дієздатні неповнолітні особи укладають самостійно (ч. 2 ст. 203 ЦК). Передбачається, що такі особи здатні самостійно визначити свої майнові інтереси та зважити усі «за» та «проти» укладення шлюбного договору. Якщо особа взяла шлюб до досягнення повноліття, вона після реєстрації шлюбу вправі укласти шлюбний договір самостійно, тому що реєстрація шлюбу є підставою для придбання особою повної дієздатності.

Укладення шлюбного договору неповнолітніми особами, які не мають повний обсяг дієздатності, здійснюється в іншому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 92 СК України такі особи укладають шлюбний договір лише з письмової згоди їхніх батьків (піклувальника). Справжність підпису батьків (піклувальника) на заяві про їхню згоду на здійснення правочину від імені неповнолітніх у віці від 14 до 18 років повинна бути засвідчена нотаріально. Засвідчення дійсності підпису батьків (піклувальника) не потрібно, якщо вони особисто подадуть нотаріусу заяву про згоду на укладення правочину. У цьому випадку нотаріус установлює особу заявника, перевіряє дійсність його підпису, про що робить відмітку на заяві, і вказує назву документа, його номер, дату видачі та назву установи, що видала документ, який стверджує особу. Заява про згоду на посвідчення правочину може бути викладена на звороті примірника правочину, що залишається в справах державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса, або на окремому аркуші (абз. 12 п. 40 Інструкції про порядок здійснення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом міністерства юстиції України 3.03.2004 р. № 20/5).

4. Шлюбний договір, на відміну від більшості інших правочинів майнового характеру, нерозривно пов'язаний з особою його учасника. Як наслідок, він не може бути укладений за участю законного представника або за дорученням. З цих міркувань відносно шлюбного договору не допускається також заміна сторони в договорі (уступлення вимоги або переведення боргу). Дружина або чоловік не можуть передати свої права й обов'язки за договором третім особам.

5. Чинне законодавство України не називає суб'єктами шлюбного договору осіб, які перебувають у фактичних шлюбних відносинах {жінку та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі). Такий підхід є послідовним, тому що шлюбний договір нерозривно пов'язаний з реєстрацією шлюбу. Відсутність шлюбу або наміру сторін на його укладення виключає можливість укладення ними шлюбного договору. Проте це не є перешкодою для укладення такими особами інших видів майнових договорів. До поіменованих договорів осіб, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, належать:

— договір про визначення правового режиму майна (ст. 74 СК України);

— договір про припинення права на утримання (ст. 89, ч. 3 ст. 91 СК України).

Стаття 93. Зміст шлюбного договору

1. Шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов'язки.

2. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов'язки подружжя як батьків.

3. Шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми.

4. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

5. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

1. В коментованій статті визначається зміст шлюбного договору, тобто ті умови, які можуть визначатися сторонами при його укладенні. Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сімейне законодавство не містить умов, які можна б було визначити як обов'язкові умови шлюбного договору. Таким чином, усі умови цього договору можна вважати такими, що визначаються на розсуд сторін і погоджуються ними.

Звертає на себе увагу та обставина, що в коментованій статті, яка має назву «зміст шлюбного договору», визначаються не лише власне умови цього договору, а й встановлюються заборони щодо його змісту. На цій підставі передбачені в коментованій статті умови можна поділити на дві групи: а) умови з позитивним змістом; б) умови з негативним змістом. До першої групи належать умови, які сторони, згідно з законом, у першу чергу можуть внести до шлюбного договору. До них зокрема належать умови, що визначають майнові відносини між подружжям та умови, які встановлюють майнові права та обов'язки подружжя як батьків (ч. ч. 1, 2 ст. 93 СК України). Негативними є умови, які сторони не можуть включати до шлюбного договору і наявність яких є підставою для визнання шлюбного договору недійсним. Це умови, що стосуються особистих відносин подружжя, умови, якими сторони зменшують права дитини або ставлять одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, та умови щодо передачі передбаченого законом майна у власність одного з подружжя (ч. ч. 3–5 ст. 93 СК України). В прямому розумінні негативні умови не можна визнати умовами договору, оскільки умови (пункти) — це те, що складає зміст договору як юридичного факту. Негативними, по суті, є «антиумови», тобто ті пункти, які сторони не можуть включати до договору і які, відповідно, не можуть складати його зміст.

2. Новий СК України залишає незмінною існуючу концепцію щодо предмета шлюбного договору. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 93 СК України шлюбним договором регулюються лише майнові відносини подружжя, встановлюються їхні майнові права й обов'язки. В коментованій статті визначаються загальні напрямки договірної ініціативи сторін при укладенні шлюбного договору. Більш детально види майнових відносин, які можуть регулюватися шлюбним договором, передбачаються в інших статтях СК України. Зокрема сторони у шлюбному договорі можуть визначити:

а) правовий режим належного їм майна (ст. 97 СК України);

б) порядок користування житлом (ст. 98 СК України);

в) право на утримання (ст. 99 СК України).

Крім цього, шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов'язки подружжя як батьків. Хоча закон не деталізує це положення, можна припустити, що подружжя може в шлюбному договорі встановити порядок надання дитині утримання, форму такого утримання (грошова або натуральна), визначити питання, пов'язані з наданням коштів на догляд за дитиною, розвиток її здібностей, відпочинку, поїздок за кордон тощо. Треба ще раз наголосити на тому, що мова йде виключно про майнові аспекти відносин подружжя щодо їх дитини (дітей).

3. Незважаючи на широкі можливості сторін щодо формування змісту шлюбного договору, існує ряд умов, які в договір включатися не можуть. Деякі з цих умов прямо названі в законі, інші — можуть визначатися, виходячи з його загального змісту.

В ч. ч. 3–5 коментованої статті прямо визначаються умови, які сторони не можуть включати до шлюбного договору. В першу чергу, шлюбний договір не може регулювати особисті відносини між подружжям, а також особисті відносини між батьками та дітьми. Ця норма достатньо чітко окреслює межі шлюбного договору і в цьому сенсі однозначно вказує на неможливість включення до нього умов особистого характеру. Тому не будуть відповідати закону умови шлюбного договору щодо встановлення права кожного з подружжя на віросповідання, виховання в дітях прихильності до певної релігії, визначення культурних та мовних пріоритетів тощо.

Збереження в новому СК України заборони щодо включення до шлюбного договору умов, що стосуються особистих відносин подружжя, пояснюється двома основними чинниками. По-перше, особисті права та обов'язки подружжя встановлені безпосередньо законом. У зв'язку з цим вони є невіддільними від самого суб'єкта — їх носія — і не можуть передаватися за договором. По-друге, шлюбний договір (як і будь-який інший цивільно-правовий правочин) повинен мати можливість примусового виконання, якщо в цьому виникне необхідність. У теорії права не викликає сумнівів та обставина, що юридичного характеру набувають лише ті суспільні відносини, поведінка учасників яких у випадку необхідності реально забезпечена заходами державного захисту1. Включення ж у договір положень, що носять не правовий за своєю суттю характер, не має сенсу.

У зв'язку з цим виникає одне цікаве і деякою мірою спірне питання. Мова йде про умови шлюбного договору, які будуються за принципом умовного правочину. Як відомо, умовний правочин містить дві частини й моделюється за принципом: «якщо…» — «то…». Питання виникає у випадку, коли перша частина правочину має посилання на особисті відносини подружжя (батьків та дітей). Наприклад, сторони закріплюють наступне положення: «якщо шлюб буде розірвано через недобросовісну поведінку чоловіка або дружини у шлюбі (пияцтво, зрада тощо), то його/її частка буде зменшена і становитиме 2/5 в праві на майно». Зрозуміло, що визначення часток у спільному майні подружжя на випадок розірвання шлюбу не суперечить закону і є одним з найбільш типових умов шлюбного договору. Проте проблема пов'язана зі змістом першої половини правочину, оскільки тут передбачаються особисті, а не майнові відносини сторін — «якщо шлюб буде розірваний через недобросовісну поведінку чоловіка або дружини у шлюбі».

У літературі щодо цієї проблеми були висловлені дві протилежні позиції. Ю.С. Червоний вважає, що положення такого роду не можуть включатися до шлюбного договору, оскільки вони передбачають регулювання особистих відносин сторін. На його думку, правові санкції проти одного із подружжя за винну поведінку, яка привела до руйнації сім'ї, могли б включатися до шлюбного договору лише у тому випадку, коли б законодавство дозволяло визначення шлюбним договором особистих немайнових зобов'язань подружжя. Поки ж сторони можуть передбачати в шлюбному договорі лише майнові права та обов'язки. З такою аргументацією важко погодитися. Більш переконливою вбачається позиція Л.Б. Максимович, яка пише, що врегулювання особистих прав та обов'язків подружжя прямо суперечило б закону. Однак з умовами особистого характеру цілком може бути пов'язане виникнення або припинення майнових прав й обов'язків подружжя. Дійсно, якщо сторони пов'язують певні правові наслідки (нерівний розмір часток при поділі майна) з певними умовами особистого характеру (неналежне поводження у шлюбі), то вони не змінюють своєю домовленістю будь-яких законодавчих приписів, що стосуються особистих відносин дружини та чоловіка. Тому вони не регулюють свої особисті відносини в шлюбному договорі. Ініціатива сторін спрямована в інше русло: визначення майнових прав та обов'язків у випадку неналежного поводження одного з подружжя у шлюбі. За загальним правилом частки дружини та чоловіка при поділі їх майна визнаються рівними (ч. 1 ст. 7 °CК України). Сторони у шлюбному договорі змінюють розмір часток. У цьому й полягає сутність шлюбного договору. Що ж стосується особистих відносин (неналежне поводження у шлюбі), то вони лише слугують підставою для встановлення договірного режиму подружнього майна. Сторони в договорі не змінюють підстав для розірвання шлюбу (ст. 112 СК України) та не встановлюють інших правил, що стосуються їхніх особистих відносин. Вони встановлюють для себе правила, що стосуються виключно їх майнових прав та обов'язків.

Можна відзначити, що норми законодавства України, які визначають зміст шлюбного договору, у цьому плані істотно відрізняються від законодавства більшості закордонних країн, які надають широкі можливості включення до шлюбних контрактів умов щодо особистих немайнових прав та обов'язків подружжя. В американському праві вони одержали назву «умови про стиль життя». При цьому спектр таких умов дуже широкий. Сторони можуть, наприклад, включити в договір положення, що стосуються: інтересів дітей (про методи виховання та контролю за дитиною; визначення її релігії; порядку зустрічей з дитиною дідусів та бабусь тощо); друзів дружини та чоловіка (скільки і яких друзів вони хотіли б мати, скільки часу вони планують проводити із друзями і які форми спілкування з ними є найкращими); роботи дружини та чоловіка (хто з подружжя буде працювати, скільки приблизно часу дружина та чоловік будуть витрачати на роботу, яким чином вони будуть приймати рішення про зміну роботи тощо); сексуальних відносин дружини та чоловіка (періодичність, способи сексуальних відносин тощо).

4. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені СК (ч. 4 ст. 93 СК). Вказана норма є відповідною гарантією майнових прав дитини. Тому батьки не вправі укласти шлюбний договір, за яким дитина буде позбавлена права на аліменти, права на отримання майна у власність, права на проживання в певному житловому приміщенні тощо. Треба, однак, відзначити, що ч. 4 ст. 93 СК України сформульована занадто вузько, бо містить вказівку на неможливість зменшення тих прав дитини, які встановлені саме Сімейним кодексом. Разом з тим, не викликає сумніву, що шлюбний договір не може зменшувати будь-яких майнових прав дитини, беззастережно від місця їх нормативного закріплення — в Сімейному кодексі або інших нормативних актах. Тому більш точним буде вказівка на те, що шлюбний договір не може зменшувати прав дитини, які встановлені законодавством.

5. Згідно із ч. 4 ст. 93 СК України шлюбний договір не може ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Ця норма є новою для вітчизняного сімейного законодавства. В ній вперше закріплюється таке оціночне поняття, як «надзвичайно невигідне матеріальне становище», хоча і не надається його визначення або загальних орієнтирів, за допомогою яких можна було б з'ясувати його зміст. Очевидно, що в реальному житті надзвичайно невигідне матеріальне становище може мати різні конкретні прояви. Наприклад, воно може виникнути, якщо за умовами договору у разі поділу майна подружжя вся нерухомість передаватиметься одному з них, натомість другий буде отримувати рухоме майно незначної вартості. Таке становище може виникнути також, коли один із подружжя бере на себе явно обтяжливі обов'язки, наприклад, зобов'язується у разі розірвання шлюбу утримувати свого колишнього дружину/чоловіка, його дітей та близьких родичів тощо.

Разом із тим до поняття «надзвичайно невигідне становище» треба ставитися дуже виважено. Тут виникає складне питання щодо майнової рівності подружжя в шлюбі. При його вирішенні слід виходити з того, що існують і такі домовленості, коли розмір часток кожного з подружжя не базується на «формальному» моменті рівності. Однак ці домовленості віддзеркалюють саме «реальну» рівність, бо зафіксований в договорі розподіл спільного майна найбільш справедливо відображає фактичний внесок кожного з них в спільно набуте майно. Крім того, умови шлюбного договору, які можуть стати вкрай обтяжливими для однієї сім'ї, можуть мати цілком реальний характер для іншої.

6. Згідно із ч. 5 ст. 93 СК України за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Необхідність цієї норми викликає сумніви. У свій час критиці піддавалася ст. 27-1 КпШС України, яка значною мірою стримувала ініціативу сторін шлюбного контракту і не надавала їм можливості вийти за межі чинного сімейного законодавства. У новому законі такого роду обмеження закріплено в ч. 5 ст. 93 СК України.

Авторка Сімейного кодексу — З.В. Ромовська пояснює зазначене тим, що передача майна одним з подружжя іншому у власність повинна оформлюватися за допомогою договору дарування, а не шлюбного договору, який до такої передачі ніякого відношення не має.

З ряду причин з такою позицією погодитися важко.

По-перше, договір дарування за своїм змістом не може збігатися зі шлюбним договором. Якщо майно належить на праві власності одному з подружжя і він хоче передати його безоплатно у власність іншого, то ніяким іншим договором, крім договору дарування, такі відносини опосередковуватися не можуть. Укласти шлюбний договір, що складається з одного пункту, в якому буде передбачений перехід права власності на річ від одного з подружжя до другого, не можна. Як зазначалося, шлюбний договір тим і відрізняється від всіх інших подружніх договорів, що в ньому в обов'язковому порядку повинен бути встановлений правовий режим майбутнього майна. Якщо ж мова йде лише про наявне майно, то його перехід від одного з подружжя до іншого здійснюється за допомогою договору дарування або будь-якого відплатного договору. Тому побоювання щодо змішання двох самостійних договірних форм безпідставні.

По-друге, зазначена норма може трактуватися значно ширше, ніж це здається на перший погляд. Договором дарування вона явно не обмежується. Можна, наприклад, уявити ситуацію, коли сторони хочуть поділити спільне майно таким чином, щоб одному із подружжя передавалася у власність квартира, а іншому — житловий будинок, набуті за час шлюбу. У прямому розумінні тут також здійснюється передача у власність одного (кожному) з подружжя право, яке підлягає державній реєстрації. У ч. 5 ст. 93 СК України не сказано, що мова йде лише про передачу майна, що належить одному із подружжя у власність іншого. Тому ніщо не заважає широкому трактуванню зазначеного правила і його поширення на випадки поділу спільного майна подружжя. Цей момент зводить нанівець можливості подружжя при поділі нерухомого майна у випадках, коли в наявності є кілька об'єктів нерухомості.

По-третє, у літературі справедливо відзначалося, що передача у власність одного з подружжя майна, право на яке підлягає державній реєстрації, не ставить другого з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище і не суперечить моральним засадам суспільства. Будь-яка особа може передати за договором майно іншій особі, а позбавлення такого права обмежує конституційні права громадян і правоздатність власника.

З урахуванням наведеного можна дійти висновку, що ч. 5 ст. 93 СК України закріплює невдалу законодавчу новелу. Вказана норма безпідставно обмежує договірну ініціативу подружжя. Крім того, внаслідок нечіткості формулювання вона може мати різні тлумачення, що є вкрай небажаним для правозастосовчої практики;

7. Умови, які не можуть включатися до шлюбного договору, визначаються не лише спеціальними нормами СК України (ч. ч. 3–5 ст. 93 СК України). Для договірної практики подружжя неприпустимими є й інші умови, що порушують загальні норми договірного права. М.В. Антокольська, наприклад, відзначає, що, без сумнівів, повинно бути заборонено включення до шлюбного договору умов, що обмежують право та дієздатність дружини та чоловіка (наприклад, що забороняють подружжю звертатися до суду, заповідати, вчиняти правочини тощо). Не можуть сторони також закріпити в договорі відмову від прав, які включаються до загального цивільного статусу особи, наприклад, відмову одного з подружжя від одержання в майбутньому заробітної плати на користь другого з подружжя'.

Аналогічні заборони існують щодо умов, якими подружжя обмежують правота дієздатність своїх дітей або інших родичів. У шлюбному договорі не можуть також передбачатися умови, за якими зобов'язаною особою ставали б не самі сторони (дружина та чоловік), а треті особи — діти подружжя або їхні родичі.

8. Специфіка шлюбного договору багато в чому визначається тим, що його укладають особи, які пов'язані особливими, особисто-довірчими відносинами. Це дає підставу деяким закордонним юристам визначати шлюбний договір як особистий або навіть інтимний договір (intimatecontract). Однак при цьому виникає ряд проблем, пов'язаних з тим, що в ряді випадків укладення шлюбного договору (у частині належності подружжю майна та обсягу їхніх прав на таке майно) зачіпає інтереси третіх осіб і тому не може становити для останніх таємниці. У зв'язку із цим законодавство деяких країн містить істотні обмеження ступеня таємності шлюбних контрактів. Наприклад, у Франції й ряді інших європейських країн шлюбний договір повинен бути обов'язково опублікований, якщо один із подружжя є комерсантом (ст. 1394 ГК Франції). Подібна норма міститься у ст. 46 Сімейного кодексу Російської Федерації, у якій сказано, що чоловік та дружина зобов'язані повідомляти своїх кредиторів про укладення, зміну або розірвання ними шлюбного договору або розділ їхнього спільного майна. При невиконанні цього обов'язку подружжя-боржники не вправі у випадку спору посилатися на положення шлюбного договору або на зроблений поділ їхнього спільного майна.

Стаття 94. Форма шлюбного договору

1. Шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

1. В коментованій статті визначається форма шлюбного договору. Закон встановлює для шлюбного договору найбільш складну — письмову та нотаріально посвідчену форму, що підкреслює загальне значення цього договору та необхідність чіткого визначення його змісту. Посвідчувати шлюбний договір можуть як державні, так і приватні нотаріуси. При цьому нотаріуси керуються загальними правилами посвідчення правочинів. Дії нотаріусів при посвідченні шлюбних договорів регламентуються п. п. 127–136 Інструкції про порядок здійснення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3.03.2004 р. № 20/5.

При посвідченні шлюбного договору нотаріус зобов'язаний роз'яснити сторонам зміст та значення поданого ними проекту і перевірити, чи відповідає зміст посвідчувального правочину вимогам закону та дійсним намірам сторін (п. 36 Інструкції).

При посвідченні шлюбного договору нотаріус повинен з'ясувати, чи розуміють учасники договору значення своїх дій та наслідки їх здійснення.

Для цього він з'ясовує обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які є учасниками правочину. Якщо у нотаріуса виникає сумнів щодо їх віку або обсягу дієздатності, він вимагає відповідний документ (паспорт громадянина України, акт цивільного стану громадян про народження, про шлюб, розірвання шлюбу тощо).

В деяких випадках навіть повнолітня особа не може укладати шлюбний договір. Якщо у нотаріуса є підстави вважати, що хтось з учасників правочину страждає на хронічний, стійкий психічний розлад, що істотно впливає на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, зловживає спиртними напоями, наркотичними засобами, токсичними речовинами тощо, а відомостей про визнання особи недієздатною чи обмежено дієздатною немає, нотаріус відкладає вчинення правочину і з'ясовує питання про наявність відповідного рішення суду. Якщо таке рішення судом не виносилось, нотаріус зупиняє вчинення нотаріальної дії до розгляду справи в суді. Шлюбний договір складається не менше ніж у двох примірниках, один з яких залишається у справах державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса, а інші, що мають силу оригіналу, видаються сторонам. Усі примірники підписуються учасниками правочину. Посвідчувальний напис вчиняється на всіх примірниках шлюбного договору. На бажання учасників правочину кожному з них видається по одному примірнику, про що зазначається у тексті договору (п. 36 Інструкції).

Якщо предметом шлюбного договору, що укладається неповнолітньою особою, яка не має повного обсягу дієздатності, є транспортні засоби або нерухоме майно, то для укладання договору (крім згоди батьків дитини) потрібен також дозвіл органу опіки та піклування. Це випливає із ч. 2 ст. 32 ЦК у редакції Закону України № 2620-1 від 2.06.2005 р. «Про внесення змін до ст. 177 Сімейного кодексу України та ст. 32 Цивільного кодексу України».

СК України не передбачає державної реєстрації шлюбного договору. Тому його дійсність пов'язується саме з нотаріальним посвідченням.

2. Порушення вимоги закону щодо нотаріального посвідчення шлюбного договору спричиняє наслідки, передбачені цивільним законодавством. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Стаття 95. Початок дії шлюбного договору

1. Якщо шлюбний договір укладено до реєстрації шлюбу, він набирає чинності у день реєстрації шлюбу.

2. Якщо шлюбний договір укладено подружжям, він набирає чинності у день його нотаріального посвідчення.

1. Згідно з новим сімейним законодавством шлюбні договори можуть укладатися як до, так і після реєстрації шлюбу (ч. 1 ст. 92 СК України). Ця обставина істотно впливає на початок дії шлюбного договору. Правила, що визначають це питання, мають суттєві особливості.

В ч. 3 ст. 640 ЦК України встановлено загальне правило: договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Договір набирає чинності з моменту його укладення (ч. 2 ст. 631 ЦК України). Сімейне законодавство акцентує увагу саме на часі набрання чинності шлюбним договором — день реєстрації шлюбу або день нотаріального посвідчення договору. З аналізу норм цивільного та сімейного законодавства можна дійти висновку, що стосовно шлюбного договору такі поняття, як «укладення договору» та «набрання договором чинності» можуть не збігатися, що не співпадає з загальними правилами, встановленими в ч. 2 ст. 631 ЦК України.

Якщо шлюбний договір укладено подружжям (у період шлюбу), він набирає чинності у день його нотаріального посвідчення. Якщо шлюбний договір укладено нареченими до реєстрації шлюбу, то він набирає чинності у день реєстрації шлюбу. Таким чином, шлюбний договір подружжя є укладеним та набирає чинності одночасно, у той час як шлюбний договір наречених вважається укладеним з моменту його нотаріального посвідчення, а набирає чинності у день реєстрації шлюбу.

Є очевидним, що основне питання виникає у тому разі, коли шлюбний договір укладено до реєстрації шлюбу. До моменту реєстрації шлюбу шлюбний договір не набуває юридичного значення, він нібито відкладається на певний строк. Якщо ж сторони взагалі не одружаться, то шлюбний договір так і не перейде з пасивного юридичного стану в активний.

У деяких випадках аналогічні по суті наслідки можуть виникнути навіть у випадку реєстрації шлюбу. Наприклад, сторони уклали шлюбний договір до шлюбу і при цьому відстрочили момент набрання ним чинності на п'ять років після реєстрації шлюбу. З моменту укладення шлюбу до спливу п'яти років шлюбний договір не набуває чинності. Його дія може початися лише після закінчення зазначеного часу. Якщо за цей час сторони розірвали шлюб, то договір, як і у попередньому випадку, так і не набуде чинності.

2. Звертає на себе увагу імперативний характер закріплених в коментованій статті правил. Певною мірою він є виправданим. Зокрема стосовно того, що шлюбний договір наречених набуває чинності лише після реєстрації шлюбу. Проте імперативність вбачається невиправданою в інших випадках. По-перше, за бажанням сторін шлюбний договір, укладений до реєстрації шлюбу, може набрати чинності не з моменту реєстрації шлюбу, а пізніше — з моменту, визначеному сторонами (наприклад, через три роки після реєстрації шлюбу або навіть після розірвання шлюбу). По-друге, шлюбний договір, укладений у період шлюбу, за бажанням сторін може розповсюджувати свою дію на відносини, що виникли з моменту реєстрації шлюбу або через якийсь час після цього. У зв'язку з цим можливе укладення шлюбного договору як на майбутнє, так і. Такі домовленості не будуть суперечити закону. Якщо сторони мають право змінити правовий режим майна, набутого ними до шлюбу, то тим більше вони вправі визначити режим майна, що було придбане після реєстрації шлюбу, але до початку дії шлюбного договору.

Вказане свідчить про те, що початок дії шлюбного договору може бути пов'язаний не лише з реєстрацією шлюбу або його нотаріальним посвідченням, а й з іншими обставинами, визначеними сторонами, — настанням певного терміну або певної життєвої обставини, спливу часу тощо.

3. Необхідно також визначитися щодо співвідношення таких понять, як «початок дії шлюбного договору» та «момент виникнення права власності за шлюбним договором». Треба одразу зазначити, що між ними існує суттєвий розбіг.

Предметом шлюбного договору може бути як наявне на час його укладення майно, так і те, що може бути набуте подружжям у майбутньому {майбутнє майно). Цей фактор впливає на момент виникнення права власності за договором.

Основна проблема виникає у разі укладення шлюбного договору щодо наявного майна до реєстрації шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 95 СК України, якщо шлюбний договір укладено до реєстрації шлюбу, він набирає чинності у день реєстрації шлюбу, тобто до моменту реєстрації шлюбу договір не має сили. Проте відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК право власності на майно за договором, що підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення. Будь-яких виключень це правило не має. У свою чергу СК України не закріплює спеціальних норм, які б визначали момент виникнення права власності за договорами подружжя. В результаті виникає парадоксальна ситуація: шлюбний договір, посвідчений нотаріусом та укладений до реєстрації шлюбу, згідно з СК України не набуває чинності, проте спричиняє виникнення права власності на майно у другого з подружжя (згідно з ЦК України). Зрозуміло, що це неможливо. Виходом із цієї ситуації мало б стати закріплення у ч. 3 ст. 334 ЦК України більш гнучкого правила: право власності на майно за договором, що підлягає нотаріальному посвідченню, виникає з моменту такого посвідчення, якщо інше не передбачено законом. У свою чергу в СК України необхідно закріпити спеціальне правило, що за шлюбним договором, укладеним до реєстрації шлюбу, право власності на майно виникає не з моменту його нотаріального посвідчення, а з моменту реєстрації шлюбу та набрання чинності шлюбним договором.

Якщо шлюбний договір укладається щодо наявного майна у період шлюбу, то право власності щодо нього виникає за загальним правилом — з моменту нотаріального посвідчення шлюбного договору.

Проблеми переходу прав на майно за шлюбним договором на цьому не закінчуються. Особливістю шлюбного договору є його довготривалий характер та спрямованість на майбутнє. Тому нерідко його предметом виступає майно, конкретизація якого на момент укладання договору неможлива у зв'язку з його відсутністю (майбутнє майно). На цій підставі виникає питання щодо виникнення права власності на таке майно. Наприклад, наречені домовилися, що у разі набуття ними за час шлюбу квартири вона належатиме їм на праві спільної часткової власності з відповідним визначенням часток кожного з них в праві на майно. Шлюбний договір набрав чинності з моменту реєстрації шлюбу. Проте право власності на квартиру в цей момент виникнути не може, оскільки квартира ще не набута. Таким чином, якщо предметом шлюбного договору є майбутнє майно (майно, що є для подружжя юридично відсутнім на час укладення шлюбного договору), виникнення права власності на нього не може пов'язуватися з: а) моментом нотаріального посвідчення договору (для шлюбного договору); б) моментом реєстрації шлюбу (для дошлюбного договору). Очевидно, що таке питання має бути вирішене в законі. В теоретичному плані можна зробити наступний висновок. Якщо сторони уклали шлюбний договір за моделлю умовного правочину (якщо… то…), право власності на набуту в подальшому річ має, очевидно, виникати з моменту набуття такої речі. Наприклад, дружина та чоловік закріпили в договорі, що у разі купівлі ними за час шлюбу автомобіля певної марки, він перебуватиме у спільній частковій власності подружжя. При цьому дружині належатиме 3/10, а чоловікові — 7/10 в праві власності на цю річ. Договір було укладено подружжям за час шлюбу, тому він набиратиме чинності з моменту його нотаріального посвідчення, у той час як право власності на майно, що є предметом договору, виникатиме пізніше — після його купівлі.

Окрім моменту виникнення права власності на майно, існують також питання, пов'язані з реєстрацією прав на нерухоме майно, що є предметом шлюбного договору. Тут виникає публічний аспект відносин власності подружжя. Належність нерухомого майна дружині та чоловікові повинна бути зареєстрована належним чином, оскільки право власності на нерухомі речі підлягає державній реєстрації (ст. 182 ЦК України). На жаль, тут виникають певні складнощі, пов'язані з тим, що новий Закон «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1.07.2004 р. № 1952-Г не вносить шлюбний договір до переліку документів для державної реєстрації прав на нерухоме майно (ст. 19). Це спричиняє різнобій в практиці застосування норм, що регулюють майнові відносини подружжя.

Стаття 96. Строк дії шлюбного договору

1. У шлюбному договорі може бути встановлено загальний строк його дії, а також строки тривалості окремих прав та обов'язків.

2. У шлюбному договорі може бути встановлена чинність договору або окремих його умов і після припинення шлюбу.

1. В ст. 95 СК України визначається початок дії шлюбного договору. У свою чергу коментована стаття присвячена визначенню питання про строк його дії. Треба зазначити, що строк дії шлюбного договору може визначатися: а) безпосередньо сторонами в договорі; б) за правилами, встановленими в законі, якщо сторони це питання спеціально в договорі не обумовили.

2. Строк дії шлюбного договору може сторонами не визначатися. Строк дії не є істотною умовою шлюбного договору, тому його невизначення сторонами не впливає на долю договору. Шлюбний договір вважається укладеним і без визначення в ньому строку його дії.

За таких обставин строк дії шлюбного договору буде визначатися за правилами, встановленими цивільним законодавством. Згідно із ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Реалізація прав та виконання обов'язків, що випливають із шлюбного договору, в першу чергу здійснюються протягом існування шлюбу. Проте окремі права та обов'язки можуть виходити «за межі» шлюбу та існувати після його припинення (аліментні обов'язки колишнього подружжя, права та обов'язки, що пов'язані з поділом колишнім подружжям спільного майна тощо). Таким чином, існування невиконаного обов'язку та нереалізованого права, що випливають із шлюбного договору, є свідченням того, що строк дії шлюбного договору не закінчився.

3. Законодавство надає можливості сторонам визначити строк дії шлюбного договору на власний розсуд.

При цьому сторони мають право визначити строк дії договору в цілому або лише його окремих частин (окремих прав та обов'язків). Так, сторони можуть передбачити, що шлюбний договір буде чинним протягом перших п'яти років після реєстрації шлюбу. Сплив вказаного строку свідчитиме про припинення дії договору. Після цього відносно подружжя автоматично відновлюється дія норм чинного законодавства, у той час як договірний режим припиняється.

Сторони можуть передбачити у шлюбному договорі строк тривалості окремих майнових прав та обов'язків. В першу чергу це може стосуватися аліментних відносин подружжя, батьків та дітей. Нерідко сторони домовляються про те, що один з подружжя бере на себе обов'язок утримувати другого з подружжя протягом певного строку. Наприклад, чоловік згоден надавати дружині утримання до досягнення дитиною 10 років. При цьому строк дії шлюбного договору в цілому сторонами не визначається, а тривалість прав та обов'язків встановлюється лише відносно надання утримання. За таких обставин досягнення дитиною десятилітнього віку свідчитиме про припинення прав та обов'язків подружжя, що стосуються утримання, у той час як шлюбний договір в цілому зберігатиме свою чинність.

В ч. 3 ст. 631 ЦК України вказано: сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Це правило є актуальним і при укладенні шлюбного договору. Нерідко сторони визначають правовий режим майна, набутого до реєстрації шлюбу, зокрема про передання роздільного майна у спільну часткову або сумісну власність подружжя. Може існувати і дещо інша ситуація. Якщо шлюбний договір укладається подружжям, то сторони можуть визначити в ньому режим майна, набутого після реєстрації, але до укладення шлюбного договору.

4. За шлюбним договором сторони можуть визначити свої права та обов'язки на період існування шлюбу, а також на випадок його припинення. Хоча такі поняття, як «шлюб» та «шлюбний договір» є тісно пов'язаними, вони не є тотожними і певною мірою існують автономно. Тому припинення шлюбу не впливає на долю прав та обов'язків, що випливають із шлюбного договору, якщо сторони визначили такий строк їхньої дії. Без сумніву, сторони можуть домовитися, що дія шлюбного договору зберігатиметься лише на час існування шлюбу. Разом з тим вони можуть встановити чинність договору або окремих його умов і після припинення шлюбу. В першу чергу, це може пов'язуватися із встановленням аліментних прав та обов'язків сторін (їх дітей), що виникатимуть після розірвання шлюбу. Певні права та обов'язки, що виникли за договором за час шлюбу, можуть зберігати свою чинність і після його розірвання. Наприклад, сторони встановили, що дружина набуватиме право на одержання утримання від чоловіка до досягнення дитиною 8-річного віку навіть у випадку розірвання шлюбу.

Стаття 97. Визначення у шлюбному договорі правового режиму майна

1. У шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім'ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв'язку з реєстрацією шлюбу.

2. Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них.

3. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу.

4. У шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб.

5. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

1. Сенс шлюбного договору полягає в створенні подружжям власних (відмінних від законодавчих) правил (міні-норм), які будуть визначати їх права та обов'язки у майновій сфері. В опублікованих зразках шлюбних договорів нерідко можна зустріти умови, які відтворюють норми СК України. Такі умови не несуть ніякого смислового навантаження та в цілому є зайвими. Сенс такого роду повторень норм СК України можна знайти лише в певній конкретизації норм закону по відношенню до конкретної подружньої пари. Однак реальне значення мають лише ті положення шлюбного договору, які містять правила, відмінні від передбачених в законі.

Сфера договірної ініціативи сторін при визначенні майнових відносин подружжя є достатньо широкою. В коментованій статті окреслюються лише основні напрямки такої ініціативи.

В цілому умови шлюбного договору, що визначають правовий режим майна дружини та чоловіка, можна об'єднати в кілька груп. Це умови щодо:

• зміни передбаченого законом режиму роздільності майна дружини та чоловіка на режим спільності майна;

• зміни передбаченого законом режиму спільності майна подружжя на режим роздільності майна;

• визначення порядку користування майном дружини та чоловіка.

2. В СК України закріплено принцип спільності майна подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 6 °CК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Разом з тим закон передбачає, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 6 °CК України (ч. 2 коментованої статті). Це означає, що набуте за час шлюбу майно не буде належати подружжю на праві спільної сумісної власності. Натомість за бажанням сторін майно може належати подружжю на праві спільної часткової власності (з визначенням часток кожного з подружжя в праві на майно) або кожному з подружжя окремо — на праві приватної власності.

Подружжя може домовитися, що майно, набуте за час шлюбу, буде належати сторонам на праві спільної часткової власності. У такий спосіб дружина та чоловік погоджуються, що набуте ними майно буде спільним. Однак, на відміну від чинного законодавства, сторони своєю домовленістю встановлюють розмір часток кожного з них в праві на це майно, тобто перетворюють спільну сумісну власність у спільну часткову. Розмір часток дружини та чоловіка може бути різним — рівним або нерівним. Така домовленість тягне важливі юридичні наслідки як для самого подружжя, так і для третіх осіб. Встановлені договором сторін частки у спільному майні будуть ураховуватися у випадку його поділу, а також звернення стягнення на майно, що належить кожному з подружжя за їх особистими боргами. З урахуванням установлених часток буде здійснюватися спадкування майна кожного з подружжя тощо.

Передбачений законодавством режим спільності майна, набутого за час шлюбу (ст. 6 °CК України), може бути змінений за бажанням дружини та чоловіка на режим роздільності. Подружжя може включити до шлюбного договору положення, що повністю виключає можливість виникнення в майбутньому спільного подружнього майна. При цьому майно, набуте за час шлюбу, належатиме кожному з подружжя на праві приватної власності (роздільне майно). Проте важко уявити сім'ю, в якій кожен з подружжя веде свій окремий господарський бюджет та в якій гроші одного з подружжя не змішуються із грошима іншого. Тому подружжя може домовитися, наприклад, про те, що до роздільного буде належати не все, а лише найбільш цінне майно, набуте сторонами за час шлюбу (нерухоме майно, автомобілі тощо).

Подружжя в шлюбному договорі може встановити режим роздільності щодо весільних подарунків. З урахуванням того, що такі речі можуть даруватися подружжю разом, згідно з законом вони мають належати до спільного майна подружжя (ст. 6 °CК України). Натомість у шлюбному договорі сторони можуть закріпити, що певні речі, подаровані подружжю на весілля, будуть складати роздільне майно дружини або чоловіка. Сторони можуть також домовитися про те, що подаровані у зв'язку із весіллям речі, будуть належати їм на праві спільної часткової власності з рівним або нерівним розміром часток кожного з подружжя в праві на майно.

3. Згідно із ч. 3 коментованої статті сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу їх майна. Предметом поділу може бути як майно, що є наявним на момент укладення шлюбного договору, так і майно, яке буде набуте подружжям у майбутньому. За цією ознакою шлюбний договір відмежовується від договору про поділ майна подружжя, оскільки предмет останнього складає виключно наявне майно (див. ст. 69 СК України та коментар до неї). У свою чергу лише в шлюбному договорі може визначатися порядок поділу майна, яке буде набуте подружжям у майбутньому. За цих підстав у шлюбному договорі нерідко закріплюється посилання на певну умову — «якщо буде набуте певне майно», «якщо шлюб буде розірвано», «якщо дитина буде мати певні здібності», «якщо один з подружжя захворіє» тощо. Вказані обставини у разі їх настання будуть впливати на порядок та умови поділу майна подружжя.

4. В коментованій статті (ч. 1, ч. 4) відзначається, що в шлюбному договорі сторони можуть передбачити порядок використання належного їм спільного або роздільного майна. Введення до сімейного законодавства терміну «використання майна» вбачається безпідставним. Виникає питання щодо співвідношення цього терміну з традиційним поняттям цивільного права — «користування майном». Як відомо, правомочність користування майном є одним з елементів суб'єктивного права власності, натомість юридичний зміст терміну «використання майна» не має визначення. З урахуванням цього більш обґрунтованим необхідно вважати застосування поняття «користування майном подружжя».

Право користування майном нерозривно пов'язане з правом володіння, оскільки користуватися тим, чим не володієш, неможливо. У цивільному праві володіння традиційно розуміється як правомочність власника фактично панувати над річчю, а користування — правомочність вилучати з речі її корисні властивості. Володіння та користування майном тісно зв'язані між собою. Користування річчю припускає факт володіння нею на законній підставі. У свою чергу володіння є передумовою та підставою для користування майном. Укладаючи шлюбний договір, подружжя може внести в нього умови, що стосуються володіння та користування як спільним, так і роздільним майном.

Умови про порядок володіння та користування роздільним майном подружжя передбачають передачу цього майна власником у користування другого з подружжя, членів сім'ї та родичів. При цьому для другого з подружжя (інших зазначених осіб) майно власника в юридичному плані буде чужим майном. Незалежно від того, скільки років другий з подружжя користується майном, що належить його дружині/чоловікові, він не набуває щодо нього права власності. У цьому випадку виникає конструкція права користування чужою річчю (сервітут). Наприклад, дружина постійно користується дачею, що належить на праві приватної власності її чоловікові і яка була набута ним до шлюбу. Незалежно від часу користування дружина не стає власником цієї речі. Проте вона може набути інше право — право користування чужою річчю (сервітут). Згідно з ч. 1 ст. 401 ЦК України сервітут може бути встановлений договором сторін. Не буде суперечити закону встановлення сервітуту в шлюбному договорі.

Сторони в шлюбному договорі можуть передбачити, що майном, яке належить одному з них на праві власності, вони будуть володіти та користуватися спільно. Зазвичай про передачу роздільного майна у спільне користування у сім'ї можна судити за фактичними діями дружини та чоловіка. Тому така передача може і не закріплюватися спеціальним договором подружжя. Однак включення такого пункту до шлюбного договору створює юридичний обов'язок власника передати майно в користування зазначеній у договорі особі, а ця особа набуває права вимагати виконання укладеного договору.

У шлюбний договір можуть включатися умови про порядок користування не лише роздільним, а й спільним майном подружжя. Так, сторони можуть закріпити в договорі, що якщо за час шлюбу вони куплять будинок на березі моря, то дитина дружини або чоловіка від першого шлюбу буде мати право проживати в ньому протягом одного літнього місяця.

Можна припустити, що подружжя у шлюбному договорі буде визначати порядок користування не будь-яким, а лише особливо цінним майном (нерухомістю, автотранспортом тощо). Подружжя може домовитися про порядок утримання та ремонту спільного або роздільного майна та включити інші умови щодо користування таким майном.

5. Згідно із ч. 5 коментованої статті сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства. В першу чергу це можуть бути умови, що змінюють передбачений законом режим роздільності майна дружини та чоловіка на режим спільності подружнього майна. У зв'язку із цим майно, що згідно із ст. ст. 57, 58 СК України є роздільним, за взаємною згодою сторін може бути визнане спільним майном подружжя. Перехід роздільного майна в режим майна спільного може здійснюватися шляхом передачі його як у спільну сумісну, так і у спільну часткову власність подружжя.

Так, сторони можуть передбачити, що майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу або одержане за час шлюбу в дар та в порядку спадкування, належатиме подружжю разом і набуватиме режиму спільної часткової або спільної сумісної власності подружжя. Сторони можуть також встановити, що до спільної сумісної власності подружжя входитимуть коштовності, набуті за час шлюбу для індивідуального користування одного з подружжя. В шлюбному договорі може бути визначений правовий режим премій та нагород, одержаних одним з подружжя за особисті заслуги. Не буде суперечити закону визначення в шлюбному договорі правового режиму спільності щодо плодів та доходів від роздільного майна подружжя. Сторони за договором можуть розповсюдити режим спільності майна на речі професійних занять одного з подружжя тощо.

Не будуть суперечити закону умови шлюбного договору, якими сторони визначатимуть порядок погашення спільних або особистих боргів подружжя за рахунок їх спільного або роздільного майна. Так, сторони можуть включити до шлюбного договору умови про те, що за боргами одного з подружжя, які виникли до або за час шлюбу, подружжя буде відповідати разом за рахунок спільного майна.

Питання погашення спільних або особистих боргів подружжя тісно пов'язане з правами та інтересами третіх осіб — кредиторів. Тому при укладенні шлюбного договору в цій частині необхідно бути вкрай обережним. Наприклад, подружжя не може за домовленістю обмежувати розмір своєї відповідальності перед третіми особами у порівнянні з тим, що встановлений цивільним законодавством України. Сторони не можуть домовитися, що стягнення не буде звернене на спільне майно подружжя, якщо це майно було добуте в результаті здійснення злочину одним з них. Не можуть також сторони в шлюбному договорі передбачити спільну відповідальність подружжя за особистими боргами одного з них, якщо такі борги виникли з зобов'язання, що має виключно особистий характер (наприклад, обов'язок відшкодувати шкоду, завдану одним з подружжя здоров'ю іншої особи).

У цьому плані вбачається цілком обґрунтованим закріплене в Сімейному кодексі РФ (ч. 1 ст. 46 СК РФ) правило, що кожен з подружжя зобов'язаний повідомляти свого кредитора (кредиторів) про укладення, зміну або розірвання шлюбного договору. При невиконанні цього обов'язку дружина або чоловік відповідає за своїми зобов'язаннями незалежно від змісту шлюбного договору. Такий підхід виключає можливість виникнення ситуації, коли за умовами шлюбного договору майно того з подружжя, хто є боржником перейде у власність другого з подружжя або в спільну власність подружжя на шкоду інтересам кредиторів.

Сторони можуть передбачити в шлюбному договорі також інші умови, якщо вони не суперечать чинному законодавству та моральним засадам суспільства.

Стаття 98. Визначення у шлюбному договорі порядку користування житлом

1. Якщо у зв'язку з укладенням шлюбу один із подружжя вселяється в житлове приміщення, яке належить другому з подружжя, сторони у шлюбному договорі можуть домовитися про порядок користування ним. Подружжя може домовитися про звільнення житлового приміщення тим з подружжя, хто вселився в нього, в разі розірвання шлюбу, з виплатою грошової компенсації або без неї.

2. Сторони можуть домовитися про проживання у житловому приміщенні, яке належить одному з них чи є їхньою спільною власністю, їхніх родичів.

1. Поняття, зміст та порядок виникнення сервітутів визначаються цивільним законодавством (ст. ст. 401–406 ЦК України). В ч. 1 ст. 402 ЦК України сказано, що сервітут може встановлюватися договором сторін. Не викликає сумнівів, що сервітут може бути встановлено і шлюбним договором.

В договорі сторони можуть визначити обсяг прав щодо користування житлом, яке належить на праві приватної власності одному з подружжя. При цьому житлове приміщення, яке можуть займати члени сім'ї власника (володільці сервітуту), визначається власником речі. У шлюбному договорі сторони можуть визначити, що власник надасть у користування другого з подружжя (інших членів сім'ї) житловий будинок або його певну частку (наприклад, перший поверх), закріпити право постійного або тимчасового користування житлом тощо. Сторони можуть визначити в договорі порядок користування не лише роздільним, а й спільним житлом.

2. У договорі може бути закріплено, що в будинку (квартирі, садибі) окрім подружжя та їхніх дітей постійно або тимчасово будуть проживати інші родичі — батьки дружини або чоловіка, їхні брати, сестри тощо. В цьому випадку виникає конструкція договору на користь третьої особи, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок не стороні договору, а третій особі. Важливим є те, що виконання договору на користь третьої особи може вимагати як особа, яка уклала договір, так і третя особа, на користь якої передбачено виконання, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із суті договору. З моменту вираження третьою особою наміру скористатися своїм правом сторони не можуть розірвати або змінити договір без згоди третьої особи, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. ч. 2, 3 ст. 636 ЦК України). Згідно із ч. 4 ст. 636 ЦК України, якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

В шлюбний договір можуть включатися і взаємозалежні умови, наприклад, про те, що один з подружжя надасть у спільне користування належний йому житловий будинок, а другий з подружжя — інше майно (квартиру, гараж, дачу тощо).

3. Подружжя може включити в шлюбний договір умови про зміну порядку користування житлом або про припинення такого права. При цьому найбільш важливим є питання про порядок звільнення будинку (квартири) тим з подружжя, хто мав право користування ним, у випадку розірвання шлюбу. У ч. 1 коментованої статті вказано, що якщо у зв'язку з укладенням шлюбу один з подружжя вселяється в житлове приміщення, яке належить другому з подружжя, сторони в шлюбному договорі можуть домовитися про звільнення житлового приміщення тим з подружжя, хто в нього вселився у випадку розірвання шлюбу з виплатою грошової компенсації або без неї. Так, у договорі може бути зазначено, що той з подружжя, хто має право користування, у випадку розірвання шлюбу звільнить житлове приміщення без одержання будь-якої компенсації. І навпаки, у договорі може бути закріплене право такої особи на одержання у власність іншого майна або грошей, або право на одержання іншого майна у користування.

Особливо ретельно мають бути обговорені в шлюбному договорі умови звільнення «сімейного будинку» дітьми до 18 років та непрацездатними повнолітніми дітьми. Сторони не можуть своєю домовленістю позбавити їх права на проживання в житловому будинку, якщо при цьому будуть погіршені їхні житлові умови. Проте не буде суперечити законодавству договір подружжя, відповідно до якого після переїзду із займаного житлового будинку (квартири) житлові умови дітей будуть збережені на тому ж рівні або навіть покращені.

Дружина та чоловік можуть встановити в шлюбному договорі підстави та порядок звільнення житлового приміщення іншими родичами, які за договором набували право на проживання.

Стаття 99. Визначення у шлюбному договорі права на утримання

1. Сторони можуть домовитися про надання утримання одному з подружжя незалежно від непрацездатності та потреби у матеріальній допомозі на умовах, визначених шлюбним договором.

2. Якщо у шлюбному договорі визначені умови, розмір та строки виплати аліментів, то в разі невиконання одним із подружжя свого обов'язку за договором аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

3. Шлюбним договором може бути встановлена можливість припинення права на утримання одного з подружжя у зв'язку з одержанням ним майнової (грошової) компенсації.

1. Самостійну групу умов, що включаються у шлюбні договори, можуть становити умови зобов'язального характеру. У першу чергу це можуть бути умови щодо надання подружжям утримання (аліментування).

Подружні відносини передбачають взаємну моральну та матеріальну підтримку і допомогу. Проте матеріальна підтримка є і юридичним обов'язком дружини та чоловіка. Відповідно до ч. 1 ст. 75 СК України дружина і чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. У випадку ненадання такої допомоги той з подружжя, хто її потребує, може звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів.

Сторони можуть вирішити це питання і добровільно, за взаємною згодою. Новий СК України безпосередньо передбачає два види договорів дружини і чоловіка щодо їх взаємного утримання: а) договір про надання утримання (ст. 78 СК України); б) договір про припинення права на утримання замість набуття права власності на нерухоме майно або одержання одноразової грошової виплати (ст. 89 СК України). Разом з тим ніщо не заважає подружжю визначити умови щодо взаємного утримання у шлюбному договорі. Так, сторони в договорі можуть визначати умови та порядок надання утримання, розмір та форму аліментів, умови припинення права на утримання, у тому числі й замість одержання майна у власність тощо.

Умови щодо взаємного утримання мають для дружини та чоловіка важливе значення, тому вони набули детальну законодавчу регламентацію (ст. ст. 75–91 СК України).

Новий СК України містить три групи правових норм, які визначають умови та порядок реалізації права дружини та чоловіка на утримання:

а) норми, що визначають загальні умови надання утримання одному з подружжя (ст. ст. 75–83 СК України);

б) норми, що встановлюють право дружини на утримання під час вагітності, а також право дружини та чоловіка у разі проживання з ними дитини (ст. ст. 84–88 СК України);

в) норми, що визначають право на утримання того з подружжя, з яким проживає дитина-інвалід (ст. 88 СК України).

У свою чергу шлюбним договором сторони можуть передбачити інші, ніж встановлені в законі, умови надання взаємного утримання (аліментування).

2. У першу чергу законодавство встановлює загальні правила щодо взаємного утримання дружини та чоловіка. Відповідно до ч. 2 ст. 75 СК України право на утримання один з подружжя набуває, якщо має місце сукупність відповідних обставин: а) непрацездатність одного з подружжя; б) потреба в матеріальній допомозі (нужденність); в) здатність другого з подружжя надати матеріальну допомогу.

Важливо підкреслити, що зазначені обставини є необхідними для одержання аліментів у судовому порядку. Однак у договорі сторони можуть передбачити інші умови для одержання взаємного утримання. Наприклад, вони можуть не зв'язувати надання утримання з наявністю нужденності або непрацездатності одного з подружжя. Тому необґрунтованим здається закріплене в Інструкції про порядок здійснення нотаріальних дій нотаріусами України від 03.03.2004 р. № 20/5 положення про те, що при посвідченні договору про утримання нотаріус повинен встановити факт непрацездатності того з подружжя, на користь якого укладається договір, і відобразити його в договорі (п. 177).

Сторони можуть передбачити в шлюбному договорі умови щодо надання утримання як під час шлюбу, так і після його припинення.

Новий СК захищає інтереси того з колишнього подружжя, хто за час шлюбу займався вихованням дітей, веденням домашнього господарства або піклувався про членів сім'ї (ч. 4 ст. 76 СК України). При наявності таких умов, а також у випадку, якщо дружина або чоловік у зв'язку із хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, не мав можливості одержати освіту, працювати або зайняти певну посаду, здобуває право на утримання навіть у випадку, коли він є працездатним. Така особа здобуває право на утримання, якщо вона потребує матеріальної допомоги, а другий з подружжя може її надати. Відповідно до ч. 4 ст. 76 СК у цьому випадку право на утримання зберігається протягом трьох років від дня розірвання шлюбу. У шлюбному договорі сторони можуть передбачити інші умови, що стосуються як одержання утримання, так і строків його надання. Так, сторони можуть обмовити, що один з подружжя буде набувати право на утримання незалежно від факту нужденності. Крім того, право на утримання може надаватися одному з подружжя не лише протягом трьох років, але й більш тривалий час.

Новий СК України вперше вводить норму, що закріплює обов'язок кожного з подружжя брати участь у витратах, пов'язаних із хворобою або каліцтвом другого з подружжя (ст. 9 °CК України). Такі витрати можуть бути пов'язані з оплатою лікування, протезування, додаткового харчування одного з подружжя, необхідністю надання йому спеціального догляду тощо. Дана норма може бути конкретизована сторонами в шлюбному договорі. Сторони можуть закріпити порядок надання допомоги при настанні особливих обставин (хвороба, операція, каліцтво), а також визначити розмір і конкретну форму допомоги.

3. СК України передбачає спеціальні правила щодо утримання одного з подружжя у випадку проживання з ним дитини. У цьому разі право на утримання не пов'язане з непрацездатністю чоловіка або дружини. Необхідність у матеріальній допомозі пояснюється іншою обставиною. Один з подружжя опікується дитиною, у зв'язку з чим його можливість вільно діяти на ринку праці значною мірою є обмеженою. СК України закріплює: а) право дружини на утримання під час вагітності та у випадку проживання з нею дитини (ст. ст. 84, 85 СК України); б) право чоловіка на утримання у випадку проживання з ним дитини (ст. ст. 86, 87 СК України). Як мати, так і батько у випадку проживання з ними дитини мають право одержати від іншого з батьків дитини утримання протягом певного часу: до досягнення дитиною 3 років, а якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку — до шести років (ст. ст. 84, 86 СК України). Сторони в шлюбному договорі можуть встановити для себе інші правила. Наприклад, чоловік може взяти на себе обов'язок надавати матері дитини утримання до досягнення здоровою дитиною не трьох, а п'яти років. Відповідно можуть збільшуватися і строки утримання матері у випадку проживання з нею хворої дитини (більше шести років).

Спеціальні умови надання утримання одному з подружжя пов'язані з фактом проживання з ним дитини-інваліда. За таких умов може виникнути безліч проблем майнового характеру і той з батьків, хто опікується дитиною, без сумніву, потребує особливої допомоги. Згідно з законом умовами надання утримання одному з подружжя є:

а) проживання з одним із подружжя дитини-інваліда, який не може обходитися без постійного стороннього догляду та здійснення турботи про нього;

б) здатність іншого з подружжя надавати матеріальну допомогу (ст. 88 СК України). Важливою особливістю права на утримання у цьому випадку є те, що воно не обмежене строком і триває протягом усього часу проживання дитини-інваліда з одним із батьків (ч. 1 ст. 88 СК України).

З урахуванням нормативних приписів подружжя може визначити інші правила щодо надання утримання тому з батьків, хто здійснює догляд за дитиною-інвалідом. Так, сторони можуть передбачити, що утримання буде надаватися також у випадку, коли догляд за дитиною буде здійснюватися не лише другим з подружжя, а й іншими родичами. Сторони можуть закріпити в договорі право другого з подружжя на аліменти і за умови, що дитина-інвалід не має потреби в постійному додатковому догляді.

5. В ч. 3 коментованої статті вперше закріплено правило, згідно з яким шлюбним договором може бути встановлена можливість припинення права на утримання одного з подружжя у зв'язку з одержанням ним майнової (грошової) компенсації. Необхідність в реалізації цієї норми може виникнути за умов, коли один з подружжя не має можливості надавати постійну матеріальну допомогу другому з подружжя, хоча йому на праві приватної власності належить певне майно, яке він згоден передати другому з подружжя в зарахування сум належних з нього платежів. Це може бути нерухоме майно або цінне рухоме майно. Сторони можуть також домовитися про одноразову сплату певної суми або визначити часткові виплати аліментів.

6. Якщо в шлюбному договорі визначено умови, розмір і строки виплати аліментів, то у випадку невиконання одним із подружжя свого обов'язку за договором аліменти можуть стягуватися на основі виконавчого припису нотаріуса (ч. 2 ст. 99 СК України). Для здійснення виконавчого напису нотаріусові подаються відповідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника перед стягувачем. Порядок здійснення виконавчого припису визначений п. п. 282–393 Інструкції про порядок здійснення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Міністерством юстиції України 3.03.2004 р. № 20/5.

Сфера договірної ініціативи подружжя при укладенні шлюбного договору є значною. Проте тут існують певні застереження. Умови шлюбного договору щодо взаємного утримання подружжя або умови щодо утримання того з подружжя, хто опікується дитиною, за жодних обставин не можуть погіршувати положення одержувача аліментів порівняно з тим, що закріплене чинним законодавством. Натомість положення шлюбного договору можуть: а) конкретизувати правила, передбачені в законі; б) закріплювати більш високий, ніж передбачено в законі, стандарт надання матеріальної допомоги.

Стаття 100. Зміна умов шлюбного договору

1. Одностороння зміна умов шлюбного договору не допускається.

2. Шлюбний договір може бути змінено подружжям. Угода про зміну шлюбного договору нотаріально посвідчується.

3. На вимогу одного з подружжя шлюбний договір за рішенням суду може бути змінений, якщо цього вимагають його інтереси, інтереси дітей, а також непрацездатних повнолітніх дочки, сина, що мають істотне значення.

1. За час шлюбу в житті подружжя можуть виникнути обставини, що впливатимуть на долю шлюбного договору. Внаслідок цього подружжя або один з них може ставити питання про зміну умов договору. За загальним правилом такі зміни можуть бути внесені лише за згодою сторін. Одностороння зміна умов шлюбного договору не допускається (ч. ч. 1, 2 ст. 10 °CК України).

Зміна шлюбного договору може здійснюватися шляхом: а) виключення його окремих умов; б) доповнення новими умовами; в) коректування існуючих положень договору. Так, дружина та чоловік можуть прийняти рішення щодо припинення дії одного або кількох умов договору (при наявності тих, які зберігають свою юридичну чинність) або доповнити свій шлюбний договір новими умовами. Крім цього, подружжя може внести корективи у вже існуючі умови договору, змінити ті або інші узгоджені раніше положення.

2. Шлюбний договір може бути змінений лише за час шлюбу. Хоча цей договір може зберігати чинність і після розірвання шлюбу, вносити в нього корективи після розірвання шлюбу сторони не вправі. Це пояснюється нерозривним зв'язком шлюбного договору з наявністю самого шлюбного союзу жінки та чоловіка та його особливим суб'єктним складом. Шлюбний договір можуть укладати лише наречені або подружжя (ч. 1 ст. 92 СК України).

В ч. 2 коментованої статті вказано, що угода сторін про зміну шлюбного договору посвідчується нотаріально. При цьому необхідно відзначити один важливий нюанс. Якщо шлюбний договір укладається неповнолітніми особами, то відповідно до законодавства потрібна згода їхніх батьків або інших законних представників на укладення такого договору. Однак змінити шлюбний договір можуть лише особи, які вже зареєстрували шлюб, оскільки цей договір набуває чинності лише після реєстрації шлюбу. За таких обставин тут застосовується правило ч. 2 ст. 34 ЦК України, відповідно до якого сторони набувають дієздатності у повному обсязі з моменту вступу в шлюб. Таким чином, для зміни шлюбного договору неповнолітніми особами, що вступили в шлюб, згода їх батьків або законних представників не потрібна, оскільки ці особи після реєстрації шлюбу набули повний обсяг цивільної дієздатності.

3. Зміна умов шлюбного договору на вимогу одного з подружжя може мати місце лише за рішенням суду (ч. 3 ст. 10 °CК України). Звертає на себе увагу той факт, що в законі сказано про судову зміну договору на вимогу «одного з подружжя». З цього можна зробити висновок, що зміна умов шлюбного договору за рішенням суду можлива лише після набрання ним чинності. Наречені вимагати в суді зміни шлюбного договору не можуть. Можливо, це пов'язано з тим, що неможливість виконання шлюбного договору може з'ясуватися лише після набрання ним чинності.

Зміна умов договору на вимогу однієї із сторін у судовому порядку при відсутності взаємної згоди його учасників у цивільному праві розглядається як виключення. Це пояснюється тим, що договір — це результат узгодженої волі сторін, які свідомо та виважено виробили для себе умови договору. Включення третьої волі (суду), що може впливати на зміст договору, за загальним правилом порушує концепцію договору як домовленості його учасників. Разом з тим у житті можуть виникнути обставини, які настільки істотно впливають на долю договору, що їх неможливо залишити без уваги. Відповідно до ч. 4 ст. 652 ЦК України зміна договору за рішенням суду допускається у виняткових випадках у зв'язку з істотною зміною обставин і за наявності певних умов. В контексті шлюбного договору основне значення мають наступні умови:

1. в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2. зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3. виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Проблема «умов, що змінилися» і можливості їхнього впливу на долю шлюбного договору виникла в юридичній теорії та практиці за кордоном. В першу чергу юристи звернули увагу на сам факт розгляду судами питань про зміну умов шлюбного договору, тому що тим самим вони втручаються у відносини сторін, що уклали договір. З іншого боку, ситуація з виконанням одним із подружжя взятого на себе за шлюбним договором обов'язку згодом може стати настільки проблематичною, що без допомоги суду справа не знаходить свого вирішення. Однією з причин такого роду ситуацій може служити так звана «взаємна помилка». В літературі наводився приклад, коли за шлюбним договором чоловік взяв на себе обов'язок оплачувати лікування своєї майбутньої дружини, що страждає на діабет. Виконання цього обов'язку стало для нього настільки обтяжливим, що майже привело до банкрутства. Суд змінив умови договору у зв'язку з помилкою сторін. Сторони не уявляли, що лікування буде настільки дорогим, а якби уявляли, то ніколи б не уклали такий договір.

В ч. 3 коментованої статті сказано, що за рішенням суду шлюбний договір може бути змінений, якщо цього вимагають інтереси одного з подружжя, інтереси дітей, а також непрацездатних повнолітніх дочки, сина, що мають істотне значення. Таке формулювання закону вбачається цілком правильним, оскільки неможливо більш конкретно передбачити усі імовірні життєві ситуації, що можуть вимагати зміни договору на вимогу однієї сторони. При вирішенні справи суд повинен з'ясувати існування обставин, що спричиняють неможливість виконання договору на умовах, передбачених сторонами, вплив цих обставин на інтереси другого з подружжя або їх дітей, а також той факт, що інтереси вказаних осіб мають істотне значення. Необхідність в зміні умов шлюбного договору може виникнути у тому випадку, коли зобов'язана сторона в силу об'єктивних або суб'єктивних обставин не в змозі виконати умови шлюбного договору. Наприклад, особа, яка взяла на себе обов'язок надавати утримання другому з подружжя, сама тяжко захворіла, стала інвалідом, втратила майно внаслідок стихійного лиха тощо.

Стаття 101. Право на відмову від шлюбного договору

1. Одностороння відмова від шлюбного договору не допускається.

2. Подружжя має право відмовитися від шлюбного договору. У такому разі, за вибором подружжя, права та обов'язки, встановлені шлюбним договором, припиняються з моменту його укладення або в день подання нотаріусу заяви про відмову від нього.

1. Новелою концепції шлюбного договору, яка закріплена в новому СК України, є введення поряд з традиційним поняттям «розірвання шлюбного договору» такого терміну, як «відмова від шлюбного договору». Як перший, так і другий терміни стосуються ситуації, коли шлюбний договір припиняє свою дію на майбутнє при збереженні правових наслідків, які виникли під час його дії, якщо інше не передбачено в договорі. В цьому полягає різниця між ними та визнанням шлюбного договору недійсним (ст. 103 СК України).

У свою чергу між відмовою від шлюбного договору та його розірванням існує суттєва відмінність. Так, відмова від договору здійснюється за бажанням сторін (ст. 101 СК України), у той час як для його розірвання потрібне відповідне рішення суду (ст. 102 СК України).

Необхідно зазначити, що в цьому питанні в законодавстві існують певні суперечності. В ч. 2 ст. 214 ЦК України міститься загальне правило щодо відмови осіб від правочину. При цьому вказується не лише на односторонні, а й на дво- або багатосторонні правочини, тобто договори. Проте в ст. 651 ЦК України, яка визначає особливості припинення саме договору, йдеться про можливість розірвання договору за згодою сторін, а не про відмову від нього, натомість відмова допускається від зобов'язання як дія, що має односторонній характер і застосовується внаслідок порушення зобов'язання другою стороною (ст. 615 ЦК).

Законодавство, що діяло раніше, не оперувало таким поняттям, як відмова від договору. У випадку, коли договір припиняв свою дію за згодою сторін, використовувався термін «розірвання договору». Таким чином поняття «розірвання договору» було загальним і застосовувалося як до випадків добровільного, так і судового розірвання договору. В цілому можна сказати, що заміна поняття «розірвання договору за згодою сторін» на «відмову від договору» вбачається зайвою. Зміна усталених юридичних термінів виправдана лише при наявності серйозного підґрунтя. В цьому ж випадку такого підґрунтя не було, і зміна законодавства лише додала плутанини в цьому питанні.

2. Законом від 22.12.2006 p. № 524-V «Про внесення змін до Сімейного та Цивільного кодексів України» коментована стаття була змінена. В оновленій редакції вона набула дві частини. В ч. 1 коментованої статті вказується, що одностороння відмова від шлюбного договору не допускається. Таким чином, стосовно шлюбного договору підтверджується загальне правило: договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з ч. 2 коментованої статті подружжя має право відмовитися від шлюбного договору, тобто припинити його дію за взаємною згодою. Зокрема така відмова може мати місце, якщо виконання за договором втратило інтерес для дружини та чоловіка, тобто коли результат виконання перестав являти для них цінність. Наприклад, сторони визначили у шлюбному договорі режим квартири, яку вони планували купити за час шлюбу. Пізніше подружжя побудувало житловий будинок і умова договору щодо квартири перестала бути актуальною. На цій підставі сторони за взаємною згодою можуть прийняти рішення про відмову від договору.

Хоча в СК України про це не сказано, можна припустити, що відмова може стосуватися не усього шлюбного договору, а лише його окремої частини або частин. За таких обставин шлюбний договір в цілому зберігатиме свою силу, хоча його окремі частини втрачатимуть чинність.

Згода сторін про відмову від договору потребує спеціальної фіксації. У зв'язку з тим, що шлюбний договір укладається у нотаріальній формі, відмова від нього також потребує нотаріального посвідчення.

3. В ч. 2 ст. 101 СК України вперше визначається момент припинення прав та обов'язків учасників шлюбного договору. Так, за вибором подружжя, права та обов'язки, встановлені шлюбним договором, припиняються:

1) з моменту його укладення;

2) в день подання нотаріусу заяви про відмову від нього.

СК України вперше закріплює можливість припинення дії договору «назад», тобто саме з моменту його укладення. За загальним правилом, встановленим в ч. 3 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору, зобов'язання припиняється з моменту досягнення сторонами згоди (наперед). Однак сторони можуть встановити й інший момент припинення зобов'язання. Тому не буде суперечити закону рішення сторін про те, що встановлені їх шлюбним договором права та обов'язки припиняються з моменту укладення договору.

За загальним правилом сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконано ними за зобов'язанням до моменту розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 4 ст. 653 ЦК України). Таким чином, це правило також не є імперативним. Сторони можуть передбачити для себе інше вирішення питання. Зокрема вони можуть передбачити повернення того, що було виконано ними за зобов'язанням до моменту розірвання шлюбного договору. За таких обставин відмова від шлюбного договору за бажанням сторін буде пов'язана із поверненням майна. Якщо сторони оберуть варіант припинення шлюбного договору з моменту його укладення, то виникатиме ситуація, яка б існувала у разі неукладення шлюбного договору взагалі. Сторони ніби обертаються назад та анулюють за взаємною згодою усі наслідки шлюбного договору, які мали місце. Проте з такою ініціативою подружжя треба бути обережним. За жодних обставин домовленості дружини та чоловіка щодо анулювання їх майнових прав та обов'язків «назад» не можуть стати підставою порушення прав та законних інтересів третіх осіб.

Можливість відмови від шлюбного договору «назад», коли права та обов'язки за договором припиняються з моменту його укладення, з'явилася в СК України після набрання чинності Законом від 22.12.2006 p. № 524-V «Про внесення змін до Сімейного та Цивільного кодексів України». До цього моменту сторони не мали права анулювати договір з початку його укладення.

Сторони можуть обрати і інший варіант, коли відмова від шлюбного договору буде здійснюватися в день подання нотаріусу заяви про відмову від нього. За таких обставин права та обов'язки, встановлені шлюбним договором, які існували до його припинення, зберігатимуть свою силу. Повернення виконаного за договором не здійснюватиметься.

Стаття 102. Розірвання шлюбного договору

1. На вимогу одного з подружжя шлюбний договір може бути розірваний за рішенням суду з підстав, що мають істотне значення, зокрема в разі неможливості його виконання.

1. З аналізу ст. 102 СК України випливає, що розірвання шлюбного договору має місце лише при наявності спору між сторонами, тобто коли один з подружжя наполягає на припиненні дії договору у той час, як другий з подружжя з ним не погоджується. За таких обставин ініціатор припинення договору вимушений звертатися з позовом до суду. Таким чином, розірвання договору здійснюється на підставі рішення суду при відсутності згоди сторін на припинення дії договору. Цим розірвання шлюбного договору відрізняється від випадку відмови від договору, яка здійснюється виключно за підставі згоди сторін (див. ст. 101 СК України та коментар до неї).

2. Шлюбний договір може бути розірваний судом на вимогу одного з подружжя лише при існуванні підстав, що мають істотне значення. Закон називає лише одну з таких підстав, а саме — неможливість виконання умов договору. Якщо зобов'язана за договором сторона доведе в суді об'єктивну неможливість виконання його умов, суд може ухвалити рішення про примусове розірвання шлюбного договору та звільнення боржника від необхідності виконання передбачених договором обов'язків. Наприклад, при укладенні шлюбного договору один з подружжя взяв на себе обов'язок придбати за власні кошти протягом перших п'яти років після реєстрації шлюбу квартиру для проживання подружжя. Однак за цей час внаслідок автомобільної аварії він став інвалідом, не має можливості працювати, об'єктивно не може виконати умов договору, а другий з подружжя не хоче звільнити його від взятого на себе обов'язку.

2. Неможливість виконання умов договору є найбільш типовою, однак не єдиною підставою для розірвання договору судом. Закон правильно не надає переліку таких підстав, оскільки в житті можуть виникнути різні обставини, що мають враховуватися судом при вирішенні спору. Закон лише визначає, що судом беруться до уваги підстави, що мають істотне значення. В цілому, підставами, що мають істотне значення, суд визнає факти, які унеможливлюють виконання умов шлюбного договору або у разі його виконання створюють такі складнощі для зобов'язаної особи, що ставлять її у вкрай тяжке становище.

3. За наявності відповідних підстав суд може ухвалити рішення про розірвання шлюбного договору не в повному обсязі, а лише у частці однієї або кількох з його умов. Зокрема, якщо один з подружжя доведе в суді неможливість виконання умови договору щодо купівлі квартири для проживання подружжя, суд своїм рішенням може розірвати шлюбний договір лише у частині зазначеної умови.

При розірванні шлюбного договору повністю або частково у цій частині припиняє свою дію договір сторін і автоматично починають діяти норми закону, що регулюють відповідні майнові відносини подружжя.

В коментованій статті, на відміну від ч. 2 ст. 101 СК України (див. п. 3 коментаря до ст. 101 СК України), не передбачається можливість припинення прав та обов'язків сторін за договором «назад», тобто з моменту його укладення. Такий «поворот дії договору» можливий лише за згодою сторін у разі відмови подружжя від шлюбного договору. У разі розірвання шлюбного договору за рішенням суду його дія припиняється лише «наперед». Права та обов'язки сторін, встановлені шлюбним договором, припиняються з моменту набрання чинності рішенням суду.

Стаття 103. Визнання шлюбного договору недійсним

1. Шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

1. Шлюбний договір, як і інші подружні договори, в силу певних підстав може бути визнаний недійсним. У цьому випадку він не породжує виникнення прав та обов'язків, тобто тих правових наслідків, настання яких бажали для себе його учасники (ч. 1 ст. 216 ЦК України). На відміну від розірвання договору, при якому його дія припиняється лише на майбутнє, а усе виконане сторонами за договором до його розірвання зберігає юридичну силу, визнання договору недійсним анулює договір з моменту його укладення (ст. 236 ЦК України). Виникає ситуація, коли шлюбний договір в юридичному розумінні нібито і не існував. Якщо ж за недійсним договором права та обов'язки сторін передбачалися лише на майбутнє, можливість їхнього настання в майбутньому припиняється і шлюбний договір виконанню не підлягає.

2. Підставами визнання шлюбного договору недійсним є, в основному, ті ж самі, що і для інших цивільно-правових правочинів. Відповідно до ст. 103 СК України шлюбний договір може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України. Тобто в коментованій статті йдеться лише про підстави недійсності правочинів, що встановлені ЦК України (ст. 203). Втім, обмежитися цим не можна, оскільки Сімейний кодекс містить цілу низку власних умов, порушення яких без сумніву слугуватиме підставою визнання шлюбного договору недійсним.

З аналізу норм ЦК України та СК України можна дійти висновку, що основними підставами визнання шлюбного договору недійсним є:

1) порушення нотаріальної форми договору, а також укладення шлюбного договору неповнолітніми неемансипованими особами, які беруть шлюб без згоди їхніх батьків або піклувальника (ст. ст. 92, 94 СК України, ст. 220 ЦК України);

2) неналежний суб'єктний склад (укладення договору недієздатними особами, або такими, що не мають необхідного обсягу дієздатності) (ст. ст. 222, 223, 226 ЦК України);

3) зменшення обсягу прав дитини, які встановлені СК України (ч.4 ст. 93 СК України);

4) включення умов, які ставлять одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище (ч. 4 ст. 93 СК України) або укладення шлюбного договору під впливом тяжкої обставини (ст. 233 ЦК України);

5) укладення договору під впливом обману або насильства (ст. ст. 230, 231 ЦК України);

6) помилка однієї із сторін договору (ст. 229 ЦК України);

7) порушення шлюбним договором норм закону (наприклад, включення в договір положень, що стосуються особистих прав і обов'язків подружжя, їх неповнолітніх дітей) тощо.

3. Недійсні правочини поділяються на два види — нікчемні та оспорювані. У літературі правильно відзначалося, що шлюбний договір може бути як нікчемним, так і оспорюваним залежно від обставин, на підставі яких він визнається недійсним. Нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Таким чином, шлюбний договір може визнаватися недійсним в силу прямої вказівки закону незалежно від рішення суду. Суд лише фіксує факт здійснення такого правочину та застосовує наслідки, які передбачені законом для такого роду правочинів. Нікчемним правочином, наприклад, є шлюбний договір, укладений з порушенням нотаріальної форми. При встановленні факту укладення шлюбного договору з пороком форми суд застосовує наслідки, передбачені чинним законодавством.

Необхідно відзначити, що в ст. 103 СК України міститься певна неточність. В ній, зокрема, сказано, що шлюбний договір може бути визнаний недійсним за рішенням суду. Складається враження, що шлюбний договір не може мати конструкції нікчемного правочину і для встановлення факту його недійсності завжди потрібне рішення суду. Однак це не так. Наведений вище приклад, пов'язаний з порушенням нотаріальної форми шлюбного договору, свідчить про те, що цей договір може належати до нікчемних правочинів, у зв'язку із чим для його недійсності не потрібне рішення суду.

Оспорюваним визнається правочин, для визнання якого недійсним потрібне доведення в суді певного факту, що заперечує його дійсність (ч. 3 ст. 215 ЦК України). У такий спосіб стосовно оспорюваних правочинів суд, по-перше, встановлює факт його недійсності та, по-друге, застосовує передбачені законом наслідки визнання правочину недійсним. Так, за рішенням суду недійсним може бути визнаний шлюбний договір, що був укладений під впливом обману, помилки, насильства тощо. Заінтересована сторона повинна довести в суді обставини, наякі вона посилається, — факти, які підтверджують, що особа діяла під впливом помилки, обману або насильства.

4. З врахуванням того, що за своєю структурою шлюбний договір може бути досить складним і включати ряд відносно самостійних частин, недійсність може поширюватися не на договір у цілому, а лише на його окремі частини. Згідно зі ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсність інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Наприклад, у шлюбному договорі сторони визначили ім'я своєї майбутньої дитини. У зв'язку з тим, що немайнові відносини не можуть бути врегульовані шлюбним договором, в цій частині він буде суперечити закону (ч. 3 ст. 93 СК України). Якщо інші умови шлюбного договору не суперечать законові і якщо можна припустити, що шлюбний договір було б укладено і без включення до нього умови про ім'я дитини, немає підстав для визнання цього договору недійсним у повному обсязі. Недійсність буде поширюватися лише на певну частину договору.

5. У відповідності зі ст. 103 СК України шлюбний договір може бути визнаний недійсним на вимогу: а) одного з подружжя; б) іншої особи, права та інтереси якої порушені цим договором.

З цього можна зробити висновок, що особи, які ще не зареєстрували шлюб (наречені), не мають права звертатися до суду з вимогою про визнання шлюбного договору недійсним. Очевидно, це є свідченням того, що до вступу в силу шлюбного договору (укладеного до реєстрації шлюбу) визнання його недійсним не може мати місце.

Визнання недійсним шлюбного договору можуть вимагати не лише сторони, а й інші особи. Шлюбний договір може мати конструкцію договору на користь третьої особи і передбачати права осіб, які не є його учасниками. На цій підставі можна припустити, що позов про визнання шлюбного договору недійсним у першу чергу може пред'являтися саме такими особами. Наприклад, в договорі передбачено, що повнолітній син одного з подружжя буде здобувати право на проживання в будинку, що належить на праві власності другому з подружжя. Натомість син буде зобов'язаний здійснювати ремонт такого будинку. Така умова договору не відповідає вимогам закону. За договором на користь третьої особи сторонами не може передбачатися покладення на третю особу виконання обов'язків. Така особа може здобувати лише вигоду за договором, оскільки вона є вигодонабувачем і договір укладається виключно на її користь. На цій підставі шлюбний договір на вимогу третьої особи (сина) може бути визнаний недійсним в частині умови, якою на нього покладений обов'язок виконати певні дії (здійснити ремонт будинку).

Виходячи зі змісту ст. 103 СК України, лише третіми особами коло суб'єктів, які можуть вимагати визнання шлюбного договору недійсним, не обмежується. До них можуть належати й інші особи, права та інтереси яких цим договором порушуються.

6. Недійсність шлюбного договору тягне за собою певні правові наслідки. На жаль, сімейне законодавство не визначає цього питання, що створює відповідні складнощі. Для його вирішення доводиться виходити з загальних норм цивільного законодавства щодо наслідків недійсності правочинів. За загальним правилом недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 216 ЦК наслідками, що пов'язані саме з недійсністю правочину, є наступні:

а) кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, — відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (двостороння реституція);

б) якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Треба підкреслити, що визнання шлюбного договору недійсним не впливає на долю шлюбу: він і надалі продовжує своє існування. Натомість визнання шлюбу недійсним тягне за собою недійсність шлюбного договору. Це є свідченням залежності шлюбного договору від факту існування шлюбу та певну підпорядкованість першого другому.

Глава 11. ПРИПИНЕННЯ ШЛЮБУ

Стаття 104. Підстави припинення шлюбу

1. Шлюб припиняється внаслідок смерті одного з подружжя або оголошення його померлим.

2. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

3. Якщо один із подружжя помер до набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу, вважається, що шлюб припинився внаслідок його смерті.

4. Якщо у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу один із подружжя помер, вважається, що шлюб припинився внаслідок його розірвання.

1. У коментованій статті визначаються загальні підстави припинення шлюбу. До них зокрема належать:

а) смерть одного з подружжя або оголошення його померлим;

б) розірвання шлюбу.

З цього випливає, що поняття «припинення шлюбу» є родовим і поєднує дві самостійні підстави, кожна з яких передбачає окрему життєву ситуацію — смерть одного із подружжя або розірвання шлюбу за життя дружини та чоловіка. Сутність припинення шлюбу полягає в тому, що в силу об'єктивних або суб'єктивних причин (смерть одного з подружжя або розпад сімейних зв'язків) існування шлюбу як союзу двох осіб, поєднаних спільністю подружнього життя, припиняється.

Основні юридичні наслідки припинення шлюбу як у першому, так і у другому випадку є однаковими — це припинення особистих та майнових відносин подружжя. Проте кожен вид припинення шлюбу має певні особливості. Смерть одного з подружжя (оголошення його померлим) означає абсолютне припинення усіх особистих та майнових відносин подружжя, відкриття спадщини, визначення частки кожного з подружжя у спільному майні тощо. На відміну від цього при розірванні шлюбу між сторонами (колишнім подружжям) можуть зберігатися деякі взаємні права та обов'язки (право на одержання аліментів від колишнього чоловіка або дружини, право на спільне майно тощо).

2. Смерть одного з подружжя об'єктивно припиняє існування шлюбу як сімейного союзу дружини та чоловіка. Це означає, що шлюб припиняється незалежно від волі та бажання подружжя або одного з них. Аналогічні наслідки спричиняє й оголошення особи померлої. У цих випадках припинення шлюбу не потребує спеціального оформлення. Відповідні правові наслідки виникають у силу самого факту смерті або оголошення особи померлою. Реєстрація смерті, проведена в органах РАЦС відповідно до вимог цивільного законодавства, і одержання свідоцтва про смерть одного з подружжя є достатнім підтвердженням припинення шлюбу. Яких-небудь спеціальних документів про розірвання шлюбу в цьому випадку не потрібно.

Особа може бути судом оголошена померлою згідно з нормами цивільного законодавства. За загальним правилом особа може бути оголошена померлою, якщо в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років. Це можливо й після спливу більш короткого часового проміжку. Якщо особа пропала безвісти за обставин, що загрожували смертю або давали підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, — протягом шести місяців. Фізична особа, що пропала безвісти у зв'язку з воєнними діями, може бути оголошена судом померлою після закінчення двох років від дня закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців (ч. ч. 1, 2 ст. 46 ЦК України).

Якщо один з подружжя оголошений померлим, то підставою виникнення юридичних наслідків, пов'язаних із припиненням шлюбу, буде не свідоцтво про смерть, а відповідне рішення суду про оголошення особи померлою, що набрало законної сили. Таким чином, формальним підтвердженням припинення шлюбу в результаті смерті одного з подружжя можуть бути:

а) свідоцтво про смерть особи, видане відповідним органом РАЦС;

б) рішення суду про оголошення особи померлою, що набрало законної сили.

3. В ч. 2 ст. 104 СК України закріплюється друга підстава припинення шлюбу як сімейного союзу дружини та чоловіка — розірвання шлюбу. Згідно з законом розірвання шлюбу має місце у випадках, коли подружжя або один з них не вважають за можливе подальше збереження шлюбу і бажають його розірвати. Таким чином, на відміну від смерті одного з подружжя, припинення шлюбу внаслідок його розірвання має не об'єктивну, а суб'єктивну підставу. Для розірвання шлюбу потрібна воля подружжя або одного з них, спрямована на юридичне закріплення відсутності шлюбу між сторонами.

4. У житті можуть виникнути колізії між зазначеними вище двома підставами припинення шлюбу — смертю одного з подружжя або розірванням шлюбу. Це можливо у випадках, коли подружжя (один з них) звернулися до суду із заявою (позовом) про розірвання шлюбу, а потім до винесення судом відповідного рішення один з подружжя помер. В коментованій статті ця колізія вирішується у такий спосіб: якщо один із подружжя помер до набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу, вважається, що шлюб припинився внаслідок його смерті (ч. 3 ст. 104 СК України). Якщо один із подружжя помер безпосередньо у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу, вважається, що шлюб припинився внаслідок його розірвання (ч. 4 ст. 104 СК України).

Зрозуміло, що випадки збігу дня смерті одного з подружжя та набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу якщо і виникнуть, то будуть одиничними. Однак абсолютно виключити таку можливість все ж таки не можна. Законодавче вирішення цього питання має значення для визначення підстав і порядку припинення шлюбу в такій складній ситуації. Головним є визначення дня смерті одного з подружжя — до набрання чинності рішенням суду або безпосередньо в сам день набрання чинності судовим рішенням. У першому випадку припинення шлюбу підтверджується свідоцтвом органу РАЦС про смерть особи, а в другому — відповідним рішенням суду про розірвання шлюбу.

У коментованій статті говориться лише про випадки збігу дня смерті одного з подружжя із днем набрання чинності судовим рішенням про розірвання шлюбу. Однак шлюб може бути розірвано і державним органом реєстрації актів цивільного стану. Очевидно, що правила коментованої статті можуть застосовуватися і у цьому випадку. Наприклад, якщо після подання подружжям заяви про розірвання шлюбу до державного органу РАЦС і до моменту розірвання шлюбу цим органом один з подружжя помер, буде вважатися, що шлюб припинився в результаті смерті одного з подружжя. Якщо ж один з подружжя помер у день розірвання шлюбу державним органом РАЦС, буде вважатися, що шлюб припинився в результаті його розірвання.

Стаття 105. Припинення шлюбу внаслідок його розірвання

1. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя відповідно до статті 106 або одного з них відповідно до статті 107 цього Кодексу.

2. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 109 цього Кодексу.

3. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

За життя подружжя шлюб може бути припинений шляхом його розірвання. З урахуванням того, що сім'я є не лише союзом конкретних осіб, але й соціальним інститутом, суспільство та держава зацікавлені в збереженні сім'ї. Тому припинення шлюбу внаслідок його розірвання здійснюється в певних межах під контролем держави та відповідними органами — судом або державним органом реєстрації актів цивільного стану (РАЦС)

Коментована стаття містить загальну «схему» підстав та порядку розірвання шлюбу. Як вже зазначалося (див. коментар до ст. 104 СК України), розірвання шлюбу визначається не об'єктивними, а суб'єктивними чинниками. Тому для розірвання шлюбу перш за все необхідний вольовий акт подружжя або одного з них — подача спільної заяви подружжя або позову одним із них. На цій підставі буде винесено відповідне рішення суду або здійснене розірвання шлюбу державним органом РАЦС.

Виходячи з передбачених законом особливостей порядку розірвання шлюбу, в літературі виділяють:

а) адміністративний порядок, коли розірвання шлюбу здійснюється державним органом РАЦС;

б) судовий порядок, коли шлюб розривається за рішенням суду.

Вирішення питання про те, в якому саме порядку може бути розірвано шлюб, залежить від кількох обставин. Основними з них є: а) наявність у подружжя дітей, віком до 18 років; б) наявність спільної згоди дружини та чоловіка щодо розірвання шлюбу. Ці обставини є принципово важливими. Наприклад, відсутність згоди одного з подружжя на розірвання шлюбу і виникнення між сторонами спору вимагає більше уважного розгляду справи і, відповідно — передачі розгляду спору до суду. При взаємній згоді чоловіка та дружини на розірвання шлюбу звернення до суду можна уникнути. Сторони вправі самостійно вирішувати для себе питання про збереження сім'ї. Проте наявність у подружжя дітей віком до 18 років кардинально змінює ситуацію й спричиняє необхідність виключно судового розгляду справи, оскільки в цьому випадку мова йде про долю дитини, інтереси якої заслуговують особливого захисту.

2. Розірвання шлюбу державним органом реєстрації актів цивільного стану іноді називають адміністративним порядком розірвання шлюбу. Термін «адміністративний» є дещо умовним, по суті він означає більш просту, у порівнянні із судовою, процедуру розірвання шлюбу. Така процедура здійснюється державним відділом реєстрації актів цивільного стану районних, районних у містах, міських (міст обласного значення) управлінь юстиції, а також у виконавчих органах сільських, селищних, міських (крім міст обласного значення) рад.

Існують різні підстави для розірвання шлюбу державними органами РАЦС. Вони об'єднані у дві групи. У першому випадку підставою розірвання шлюбу є взаємна узгоджена воля дружини та чоловіка (див. коментар до ст. 106 СК України); у другому — бажання одного з них (див. коментар до ст. 107 СК України).

Шлюб припиняється державним органом реєстрації актів цивільного стану за спільною заявою дружини та чоловіка у випадку, коли:

а) дружина та чоловік не мають дітей віком до 18 років;

б) дружина та чоловік згодні на розірвання шлюбу.

Шлюб припиняється державним органом реєстрації актів цивільного стану за заявою одного з подружжя у випадку, коли:

а) другий з подружжя визнаний безвісно відсутнім, недієздатним, засуджений за вчинення злочину до позбавлення волі на строк не менш як три роки;

б) питання про наявність у подружжя дітей у цьому випадку значення не має.

3. Окрім адміністративного, існує також судовий порядок розірвання шлюбу. У цьому випадку шлюб розривається відповідно за рішенням суду. Більш детально цей порядок розірвання шлюбу визначається в спеціальних нормах СК України.(див. коментар до ст..109–112 СК України). В коментованій статті міститься відсилка до цих норм і визначається загальне правило щодо судового порядку розірвання шлюбу.

Шлюб припиняється на підставі рішення суду внаслідок його розірвання за спільною заявою дружини та чоловіка у випадку, коли:

а) подружжя має дітей у віці до 18 років;

б) чоловік та дружина згодні на розірвання шлюбу.

Шлюб припиняється на підставі рішення суду внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя у випадку, коли:

а) один з подружжя 3. Окрім адміністративного, існує також судовий порядок розірвання шлюбу. У цьому випадку шлюб розривається відповідно за рішенням суду. Більш детально цей порядок розірвання шлюбу визначається в спеціальних нормах СК України (див. коментар до ст. ст. 109–112 СК не згоден на розірвання шлюбу;

б) питання про наявність у подружжя дітей при цьому значення не має, за винятком випадків, передбачених у законі (див. коментар до ст. 11 °CК України).

Стаття 106. Розірвання шлюбу РАЦС за заявою подружжя, яке не має дітей

1. Подружжя, яке не має дітей, має право подати до державного органу реєстрації актів цивільного стану заяву про розірвання шлюбу.

Якщо один із подружжя через поважну причину не може особисто подати заяву про розірвання шлюбу до державного органу реєстрації актів цивільного стану, таку заяву, нотаріально засвідчену або прирівняну до неї, від його імені може подати другий з подружжя.

2. Державний орган реєстрації актів цивільного стану складає актовий запис про розірвання шлюбу після спливу одного місяця від дня подання такої заяви, якщо вона не була відкликана.

3. Шлюб розривається незалежно від наявності між подружжям майнового спору.

1. Шлюб припиняється державним відділом реєстрації актів цивільного стану (органа РАЦС) за заявою подружжя, якщо подружжя не має дітей, віком до 18 років. У цілому питання про збереження або розірвання шлюбу — приватна справа дружини та чоловіка. Якщо вони спільно прийняли рішення про розірвання шлюбу, то держава не може створювати їм у цьому перешкод. Певний контроль з боку держави виправданий у випадку, коли подружжя має спільну дитину (дітей), віком до 18 років. Якщо ж дітей немає або вони виросли та стали повнолітніми, питання про збереження шлюбу дружина та чоловік вирішують самостійно. Головне, щоб воля кожного з подружжя на розірвання шлюбу була вільною і такою, що висловлена відповідним чином.

Розірвання шлюбу державним органом РАЦС за взаємною згодою подружжя проходить два основних етапи:

а) подача дружиною та чоловіком спільної заяви про розірвання шлюбу;

б) реєстрація розірвання шлюбу державним органом РАЦС.

Дружина та чоловік, які мають наміри розірвати свій шлюб, насамперед повинні висловити на це свою волю. Для цього вони мають подати державному органу РАЦС заяву про розірвання шлюбу. Реєстрація розірвання шлюбу здійснюється за місцем проживання подружжя або одного з них. Перед прийняттям такої заяви в державному відділі РАЦС проводиться співбесіда з особами, які подають заяву про розірвання шлюбу. Сторони повинні бути сповіщені працівником відділу РАЦС щодо моменту припинення шлюбу, а також порядку та умов реєстрації розірвання шлюбу.

При розірванні шлюбу в адміністративному порядку у своїй заяві сторони не повинні пояснювати причини розпаду сім'ї, розкривати обставини особистого життя, що призвели до фактичного припинення шлюбу, пояснювати особливості своїх взаємостосунків. При розірванні шлюбу в органах РАЦС сторонам не надається строк для примирення.

Законодавство передбачає стандартну форму спільної заяви дружини та чоловіка про розірвання шлюбу, що видається заявникам у державному відділі РАЦС. До заяви має бути додане свідоцтво про шлюб. Якщо у подружжя такого свідоцтва немає, а актовий запис про укладення шлюбу в органі реєстрації актів цивільного стану не зберігся, то за наявності в паспортах або паспортних документах заявника відмітки (штампа) про шлюб вимагати поновлення актового запису не потрібно. Якщо актовий запис про шлюб був складений в органах реєстрації актів цивільного стану України, але не зберігся, і в подружжя немає свідоцтва про шлюб, а також відсутні штампи (відмітки) про шлюб в паспортах, то реєстрація розірвання шлюбу може бути проведена лише після поновлення актового запису про шлюб (п. 5.15 Правил реєстрації актів цивільного стану).

Як правило, дружина та чоловік приходять для подачі заяви до державного органу РАЦС разом. Цей момент є вкрай важливим, оскільки працівники державного відділу РАЦС повинні впевнитися в тому, що особа вільно та без примусу висловлює своє волю на розірвання шлюбу. Втім, у житті можуть виникнути обставини, що перешкоджають особистій подачі заяви одним із подружжя. В Правилах реєстрації актів цивільного стану (п. 5.13) до таких обставин віднесені тяжка хвороба, тривале відрядження, проживання у віддаленій місцевості. Згідно з ч. 1 коментованої статті СК України за таких обставин нотаріально засвідчену (прирівняну до неї) заяву від імені відсутнього може подати другий з подружжя.

2. Другим етапом процедури розірвання шлюбу в адміністративному порядку є реєстрація розірвання шлюбу державним відділом РАЦС.

Треба додати, що в первісній редакції СК України окрім вказаних існував ще один етап — винесення державним органом РАЦС постанови про розірвання шлюбу. Законом України від 22.12.2006 p. № 524-V «Про внесення змін до Сімейного та Цивільного кодексів України» законодавство було змінене і винесення постанови скасоване. Разом з тим вказівка на таку постанову помилково залишилася у ч. 2 ст. 104 СК України. Виходячи з системного аналізу норм СК України, можна дійти висновку, що державний орган реєстрації актів цивільного стану реєструє розірвання шлюбу (не виносить постанову) після спливу одного місяця від дня подання такої заяви, якщо вона не була відкликана.

В Правилах реєстрації актів цивільного стану передбачається особиста присутність дружини та чоловіка або одного з них при реєстрації розірвання шлюбу (п. 5.14). Проте коментована стаття СК України цього не вимагає, зосереджуючи основну увагу на моменті подання заяви про розірвання шлюбу. Правила реєстрації актів цивільного стану виходять з того, що при реєстрації розірвання шлюбу має бути остаточно підтверджено бажання осіб розірвати свій шлюб. Крім того, в цей момент має бути вирішене питання щодо післяшлюбного прізвища того з подружжя, хто змінив прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу. Якщо розірвання шлюбу реєструється в присутності дружини та чоловіка, то орган РАЦС вносить в актовий запис відомості щодо обох сторін. Якщо розірвання шлюбу реєструється одним із подружжя, то при складанні актового запису в неї вносяться всі необхідні відомості лише щодо цієї особи. Незважаючи на таку деталізацію процедури реєстрації розірвання шлюбу державним органом РАЦС, треба зазначити, що вона не повною мірою збігається з положеннями нового СК України, оскільки в ньому не передбачається обов'язкова присутність подружжя (одного з них) при реєстрації розірвання шлюбу. Таким чином, СК України віддає перевагу заяві дружини та чоловіка щодо розірвання шлюбу, а процедурі реєстрації розірвання шлюбу надає формальне значення — фіксації певного юридичного факту.

3. У житті нерідко ситуація складається таким чином, що шлюбні відносини між подружжям припинені і сторони згодні на розірвання шлюбу, хоча при цьому вони не можуть вирішити між собою питання майнового характеру. Дійсно, майнові зв'язки розірвати не просто: дружина та чоловік нерідко проживають у спільному будинку (квартирі), користуються набутим за час шлюбу майном, виконують спільні обов'язки (сплачують комунальні платежі, розраховуються за договором позики, несуть взаємні аліментні обов'язки тощо).

За законодавством, що діяло раніше (ч. 2 ст. 41 КпШС України), якщо між подружжям при розірванні шлюбу виникав спір щодо спільного майна або сплати аліментів, то розірвання шлюбу могло здійснюватися лише в судовому порядку одночасно з розглядом майнового спору. Нове законодавство вирішує це питання інакше. Відповідно до ч. 3 ст. 106 СК України шлюб розривається незалежно від наявності між подружжям майнового спору. Такий підхід вбачається цілком виправданим. Відомо, що розгляд судами майнових спорів подружжя нерідко має довготривалий характер. У деяких випадках для його вирішення потрібно проведення експертиз, надання різного роду документів, визначення вартості та часу придбання спірного майна, накладення арешту на майно тощо. В результаті розгляд майнового спору розтягується на місяці, а іноді й роки.

Всі ці питання не пов'язані з долею шлюбу. Якщо особисті відносини дружини та чоловіка непоправно зруйновані, то немає необхідності штучно зв'язувати майновий спір з питанням про припинення шлюбу. Подружжя і після розірвання шлюбу може вирішувати проблеми майнового характеру в суді. Таким чином, незалежно від наявності між дружиною та чоловіком, які не мають дітей, майнового спору, при їхній взаємній згоді на розірвання шлюбу реєстрація розірвання шлюбу може бути здійснена у державному відділі РАЦС. Таким чином, подружжя може звернутися до органу РАЦС із спільною заявою про розірвання шлюбу та одночасно — до суду з позовом про поділ спільного майна або стягнення аліментів. Шлюб між сторонами може бути розірваний державним органом РАЦС незалежно від того, скільки часу в суді буде розглядатися майновий спір подружжя.

Стаття 107. Розірвання шлюбу РАЦСом за заявою одного з подружжя

1. Шлюб розривається державним органом реєстрації актів цивільного стану за заявою одного із подружжя, якщо другий із подружжя:

1) визнаний безвісно відсутнім;

2) визнаний недієздатним;

2. Шлюб розривається незалежно від наявності між подружжям майнового спору.

1. Розірвання шлюбу державним органом РАЦС може здійснюватися за волею лише одного із подружжя. В цілому це виключення із загального правила, оскільки розірвання шлюбу — це питання, вирішення якого залежить від волі дружини та чоловіка. Втім, у житті виникають ситуації, коли один з подружжя хоче розірвати шлюб, а другий не може в силу об'єктивних причин висловити своє ставлення до цього питання або коли воля другого з подружжя в силу прямої вказівки закону не береться до уваги. Закон враховує такі випадки і передбачає можливість звернення до державного органу РАЦС лише одного з подружжя. При цьому питання про наявність у подружжя дітей віком до 18 років значення не має. Враховується лише воля одного з подружжя на розірвання шлюбу. Пріоритет віддається ініціативі лише одного з подружжя, якщо другий із подружжя:

1) визнаний безвісно відсутнім;

2) визнаний недієздатним;

2. Відповідно до ч. 1 ст. 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У цьому випадку виникає правова невизначеність, пов'язана з відсутністю людини за місцем її проживання. За таких обставин можуть виникнути питання про управління приналежним їй майном, здійсненні різноманітних правочинів, стягненні аліментів, прийнятті спадщини тощо. Якщо відсутня особа перебуває у зареєстрованому шлюбі, може виникнути проблема, пов'язана з його розірванням.

Законодавство закріплює спеціальний юридичний механізм, покликаний вирішити таку проблему — визнання особи безвісно відсутньою за рішенням суду. Заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою подається до суду за місцем проживання заявника або по останньому відомому місцю проживання (перебування) фізичної особи, місце перебування якої невідомо, або за місцезнаходженням її майна (ст. 246 ЦПК України). З такою заявою може звернутися зацікавлена особа, зокрема другий з подружжя. У заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою має бути зазначене: для якої мети необхідно заявникові визнати її безвісно відсутньою, а також обставини, що підтверджують відсутність фізичної особи (ст. 247 ЦПК України).

Визнання особи безвісно відсутньою спричиняє важливі юридичні наслідки. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦК України нотаріус описує належне їй майно та встановлює над ним опіку. Опікун приймає на себе виконання цивільних прав та обов'язків такої особи, погашає борги за рахунок її майна, управляє майном в інтересах відсутнього тощо.

Сімейне законодавство також передбачає наслідки відсутності особи в місці її постійного проживання. Якщо один з подружжя був визнаний безвісно відсутнім за рішенням суду, то другий з подружжя може розірвати шлюб у спрощеному порядку. Для цього необхідно подати до державного відділу РАЦС заяву про розірвання шлюбу. До заяви додається копія або виписка з рішення суду про визнання другого з подружжя безвісно відсутнім. На підставі пред'явлених документів відділом реєстрації актів цивільного стану реєструється розірвання шлюбу (п. 5.19 Правил реєстрації актів цивільного стану).

Сімейне законодавство закріплює норми, що визначають наслідки повернення відсутньої особи. Якщо така особа з'явилася, її шлюб за умов, передбачених законом, може бути поновлений за рішенням суду (див. ч. 2 ст. 118 СК України та коментар до неї).

3. Відповідно до ч. 1 ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це (ч. 1 ст. 40 ЦК України).

Визнання особи недієздатною спричиняє серйозні правові наслідки. Над такою особою встановлюється опіка. Вона не має права укладати будь-які правочини. Від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах діє її опікун. Опікун несе також відповідальність за шкоду, завдану недієздатною фізичною особою, яка перебуває під його опікою (ст. 41 ЦК України).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 107 СК України з особою, визнаною недієздатною, шлюб розривається за заявою другого з подружжя, який є дієздатним. Думка опікуна недієздатної особи при вирішенні цього питання не з'ясовується. У зв'язку із цим яких-небудь заяв опікуна про його згоду на розірвання шлюбу відносно його підопічного не вимагається. Таким чином, у питанні розірвання шлюбу з особою, визнаною судом недієздатною, вирішальне значення має воля того з подружжя, хто є дієздатним і бажає розірвати шлюб.

У деяких випадках ініціатором розірвання шлюбу може виступати не той з подружжя, хто є дієздатною особою, а опікун другого з подружжя, який визнаний судом недієздатним. У ч. 5 ст. 11 °CК України сказано, що опікун має право пред'явити позов про розірвання шлюбу, якщо цього вимагають інтереси того з подружжя, хто визнаний недієздатним. Однак у цьому випадку розірвання шлюбу здійснюється в порядку позовного, а не окремого провадження.

Якщо буде встановлено, що внаслідок видужання або значного поліпшення психічного стану особи, визнаної недієздатною, у неї відновилася здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними, за заявою опікуна або органу опіки та піклування суд відновлює цивільну дієздатність фізичної особи, визнаної недієздатною, та припиняє опіку (ч. 2 ст. 42 ЦК України).

Особа, дієздатність якої була відновлена за рішенням суду, здійснює свої права та несе обов'язки самостійно. Будучи повністю дієздатною, така особа самостійно вирішує питання про долю особистих відносин з колишньою дружиною (чоловіком). Слід зазначити, що у цьому випадку законодавство не передбачає можливості поновлення розірваного раніше шлюбу. Якщо сторони мають намір знову створити сімейний союз, вони повинні зареєструвати свій шлюб у загальному порядку.

5. Процедура розірвання шлюбу за заявою одного з подружжя проходить дві стадії. До них належать:

а) подача одним з подружжя заяви про розірвання шлюбу;

б) реєстрація розірвання шлюбу державним органом РАЦС.

Насамперед заінтересована особа подає до відділу РАЦС заяву про розірвання шлюбу, що має певну форму.

Для того, щоб державний орган РАЦС міг розірвати шлюб за заявою одного з подружжя, відсутність другого з подружжя, його нездатність виразити своє відношення до розірвання шлюбу мають бути підтверджені відповідним чином. Тому до заяви про розірвання шлюбу його ініціатор повинен додати копію або виписку з рішення суду про визнання другого з подружжя безвісно відсутнім або недієздатним.

На підставі пред'явлених документів державний відділ РАЦС здійснює реєстрацію розірвання шлюбу. Якщо один з подружжя визнаний безвісно відсутнім, недієздатним, то реєстрація розірвання шлюбу провадиться за місцем проживання другого з подружжя (п. 5.18 Правил реєстрації актів цивільного стану). При цьому ініціатор не зв'язаний у процесі розірвання шлюбу з другим із подружжя. При складанні актового запису про розірвання шлюбу відомості щодо того з подружжя, який є відсутнім, вносяться не в повному обсязі. Відсутні відомості в подальшому можуть бути доповнені за заявою особи після її звільнення з виправно-трудової установи на підставі паспорта або паспортного документа відділом реєстрації актів цивільного стану, у якому було зареєстроване розірвання шлюбу.

Як зазначалося, згода опікуна недієздатної особи на розірвання шлюбу не потрібна. У цьому випадку береться до уваги воля лише одного з подружжя. Разом з тим, розірвання шлюбу спричиняє виникнення важливих правових наслідків (припинення режиму спільності майна, особистих прав та обов'язків подружжя тощо). У зв'язку із цим особа, з якою шлюб було розірвано (опікун особи, яка була визнана недієздатною), повинні бути сповіщені про розірвання шлюбу за ініціативи другого з подружжя. Тому відділ РАЦС повинен у десятиденний строк повідомити засудженого або опікуна недієздатної особи про проведену реєстрацію розірвання шлюбу.

Стаття 108. Визнання розірвання шлюбу фіктивним

1. За заявою заінтересованої особи розірвання шлюбу, здійснене відповідно до положень статті 106, може бути визнане судом фіктивним, якщо буде встановлено, що жінка та чоловік продовжували проживати однією сім'єю і не мали наміру припинити шлюбні відносини.

На підставі рішення суду актовий запис про розірвання шлюбу та Свідоцтво про розірвання шлюбу анулюються державним органом реєстрації актів цивільного стану.

1. В сімейному законі вперше закріплюється таке поняття як «фіктивне розірвання шлюбу». В літературі проводилися дослідження фіктивних сімейно-правових станів в цілому. Зокрема, Н.Н. Тарусіна зазначає, що фіктивний правовий стан — це відношення, яке за формою повною мірою відповідає вимогам закону, хоча за змістом суперечить йому. Фіктивний сімейно-правовий стан — це такий прийом, який полягає у здійсненні особами наданих законом правомочностей в цілях, які не відповідають їх змісту та соціальному призначенню'. Відносно фіктивного розірвання шлюбу можна вважати, що це прийом, який застосовується подружжям для створення видимості відсутності шлюбних відносин при їх реальному існуванні, коли сторони за певних причин не хочуть формально вважатися подружжям і не визнають свій подружній статус, хоча фактично при цьому зберігають свої шлюбні відносини.

У період існування так званої розподільчої системи фіктивне розірвання шлюбу було поширеним явищем, оскільки надавало подружжю можливість отримувати певні матеріальні блага, у першу чергу-житло. Сьогодні актуальність цієї норми не є значною, а сферу її дії не можна визнати широкою.

2. В коментованій статті передбачається можливість визнання судом розірвання шлюбу фіктивним лише у випадку, коли шлюб було розірвано органом РАЦС за заявою подружжя, яке не має дітей (ст. 106 СК України);

З цього випливає, що у випадку розірвання шлюбу судом подальше визнання розірвання такого шлюбу фіктивним неможливе. Очевидно, такий підхід в першу чергу визначається процесуальними нюансами. Якщо розірвання шлюбу було здійснене за рішенням суду, то цей факт має преюдиційне значення. Інший суд не може визнати розірвання шлюбу фіктивним при наявності рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили і зберігає свою чинність.

Щодо неможливості визнання фіктивним розірвання шлюбу з безвісно відсутньою або недієздатною особою, що було здійснено органом РАЦС (п. п. 1, 2 ст. 107 СК), то закон не надає пояснень щодо цього питання. Очевидно, що розірвання шлюбу органом РАЦС з цими особами не може визнаватися фіктивним, оскільки друга сторона не може висловити свого ставлення до цього питання та надати необхідних пояснень.

3. В коментованій статті не надається переліку осіб, які можуть вимагати визнання розірвання шлюбу фіктивним. З позовом до суду може звертатися заінтересована особа. Можна припустити, що такою особою буде один із подружжя або інша особа, права якої так чи інакше порушуються фактом фіктивного розірвання шлюбу (діти, спадкоємці тощо).

4. Закон визначає і формальні моменти, пов'язані з визнанням розірвання шлюбу фіктивним. На підставі рішення суду актовий запис про розірвання шлюбу та Свідоцтво про розірвання шлюбу анулюються державним органом реєстрації актів цивільного стану.

Стаття 109. Розірвання шлюбу за рішенням суду за спільною заявою подружжя, яке має дітей

1. Подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей.

2. Договір між подружжям про розмір аліментів на дитину має бути нотаріально посвідчений. У разі невиконання цього договору аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого запису нотаріуса.

3. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу після спливу одного місяця від дня подання заяви. До закінчення цього строку дружина і чоловік мають право відкликати заяву про розірвання шлюбу.

1. В коментованій статті визначається порядок розірвання шлюбу за згодою подружжя, яке має дітей.

Законодавство, що діяло раніше (КпШС України 1969 p.), передбачало виключно позовний порядок розгляду справ про розірвання шлюбу подружжя, яке має дітей (ст. ст. 39–41). Це означало, що дружина та чоловік мали виступати в суді як позивач та відповідач, тобто особи, між якими виник спір. Таке правило діяло і у тому випадку, коли між подружжям не існувало жодних розбіжностей в цьому питанні. Таким чином, основне значення мав суто формальний момент — наявність у подружжя неповнолітніх дітей. Взаємній згоді дружини та чоловіка на розірвання шлюбу закон значення не надавав.

Треба визнати, що позовний порядок розгляду справ про розірвання шлюбу при фактичній відсутності спору між сторонами не був виправданий. У новому законодавстві цей порядок принципово змінений. В законі вперше передбачено, що якщо між подружжям існує згода, то шлюб може бути розірвано в суді за спільною заявою подружжя (ч. 1 ст. 109 СК України).

У цьому випадку розірвання шлюбу здійснюється судом не в позовному порядку, а в порядку окремого провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦПК України окреме провадження — це вид непозовного цивільного судочинства. У такому порядку розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Справи окремого провадження, у тому числі і справи про розірвання шлюбу за спільною заявою дружини та чоловіка, суд розглядає за участю заявника та заінтересованих осіб. При цьому суд зобов'язаний роз'яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, сприяти в здійсненні та охороні їхніх прав та інтересів, вживати заходів для всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи.

2. На відміну від позовного провадження (ст. 112 СК України) при розірванні шлюбу за спільною заявою подружжя суд не повинен з'ясовувати причини, за яких сторони бажають розірвати шлюб. Вирішення цього питання не входить до компетенції суду. За власним бажанням дружина та чоловік можуть у своїй заяві пояснити суду причини розпаду сімейних відносин. Однак якщо вони не зробили цього, суд не може за своєю ініціативою з'ясовувати причини розпаду сім'ї. У цьому знаходить свій прояв загальний принцип, відповідно до якого регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права їх учасників на таємницю особистого життя, їхнього права на особисту свободу і неприпустимість втручання у сімейне життя (ч. 4 ст. 7 СК України).

Крім того, що суд не з'ясовує причин розірвання шлюбу, він також не вживає заходів щодо збереження сім'ї і не вирішує питання про саму можливість або неможливість розірвання шлюбу. Питання про припинення шлюбу подружжя вирішує самостійно. Головним завданням суду є з'ясування того факту, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі кожного з подружжя.

Закон передбачає, що при розгляді справи суд повинен впевнитися в тому, що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права дружини та чоловіка, а також їхніх дітей. Основне значення при цьому має питання про те, з ким із батьків після розірвання шлюбу залишаться проживати діти та в яких умовах вони будуть виховуватися.

3. Подружжя за взаємною згодою може вирішити не лише питання про припинення сімейних відносин, а і про порядок виховання та утримання дитини після розірвання шлюбу. Новий СК України вперше передбачає можливість укладення подружжям щодо цього спеціальних договорів.

На жаль, у цій частині коментована стаття СК України не відзначається чіткістю, що створює певні проблеми при її тлумаченні. Не зовсім зрозуміло, про один або різні договори в ній йдеться (договір про виховання та договір про утримання дитини). Не ясно також, чи є подача подружжям письмового договору про умови виховання дитини обов'язковою, чи це право сторін? Можна вважати, що в законі передбачені два види договорів подружжя щодо їхніх дітей:

• договір про виховання дитини (ч. 1 ст. 109 СК України);

• договір про утримання дитини тим з батьків, хто проживає від дитини окремо (ч. 2 ст. 109 СК України).

4. У першу чергу подружжя вирішує для себе питання про те, з ким із батьків дитина залишиться проживати після розірвання шлюбу. При визначенні місця проживання дитини необхідно враховувати правила, закріплені в законі. Згідно із ст. 16 °CК України батьки за спільною згодою визначають місце проживання дитини, яка не досягла десяти років. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають роздільно, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею особисто (див. ст. 16 °CК України та коментар до неї). Таким чином, включати в договір про виховання дитини після розірвання шлюбу умови щодо місця її проживання подружжя може далеко не завжди. Фактично, такі умови договору можуть стосуватися лише дітей, які не досягли на момент укладання договору десятилітнього віку. Якщо дитина перебуває у віці від 10 до 14 років, то батьки у договорі повинні вказати, що місце проживання дитини визначається за спільною згодою як батьків, так і самої дитини. І, нарешті, відносно дітей, старших 14 років, батьки можуть записати в договорі, що дитина відповідно до її вибору після розірвання шлюбу батьків буде проживати з матір'ю (батьком).

5. Другою, що передбачена законом, є умова про участь у забезпеченні умов життя дитини (дітей) того з подружжя, хто буде проживати окремо. Важко з впевненістю сказати, про забезпечення яких саме умов дитини йдеться в коментованій статті. Можна припустити, що ці умови не стосуються матеріального утримання (аліментування) дитини у прямому розумінні цього слова, оскільки вони визначаються в ч.2 ст. 109 СК України. Не пов'язані вони і з вихованням дитини. Очевидно, в цьому разі маються на увазі питання влаштування життя дитини, які можуть бути як пов'язані, так і не пов'язані з матеріальним наданням.

Наприклад, сторони можуть визначити, що дитина в літній час буде проживати на березі моря в житловому будинку, що належить на праві приватної власності тому з батьків, хто проживає окремо. Сторони можуть передбачити, що мати (батько), котрий проживає окремо від дитини, зобов'язується відводити дитину за певним графіком для відвідування гуртків, секцій, до лікаря тощо.

6. Третьою умовою подружнього договору має бути умова про порядок здійснення права на особисте виховання дитини (дітей) тим з батьків, хто буде проживати окремо від сім'ї. Важливо відзначити, що розірвання шлюбу ніяк не впливає на долю особистих відносин між батьками та дітьми. Батьки мають рівні права відносно дитини за будь-яких умов. В ч. 2 ст. 141 СК України сказано, що розірвання шлюбу між батьками, їх проживання окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов'язків відносно дитини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний та духовний розвиток. Батьки повинні знаходити час для спілкування з дитиною та її виховання навіть у тому разі, коли вони не проживають з дитиною однією сім'єю і не перебувають у шлюбі між собою.

Той з батьків, котрий проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь в його вихованні і має право на особисте спілкування з дитиною. У свою чергу, той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати другому з батьків спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ч. ч. 2, 3 ст. 157 СК України).

Виходячи з цих правил, подружжя може визначити порядок участі того з батьків, хто проживає окремо, у вихованні дитини в договорі, що подається суду в процесі розгляду справи про розірвання шлюбу. Сторони можуть встановити, що дитина буде проводити певний час, спілкуючись з другим із батьків (канікули, вихідні та святкові або певні буденні дні), визначити порядок зустрічей з родичами матері/батька, який проживає окремо тощо.

7. Для договорів подружжя про виховання дитини та визначення умов її життя після розірвання шлюбу закон передбачає просту письмову форму. Однак за бажанням сторін такий договір може бути посвідчено нотаріально. Згідно із ч. 4 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, який за законом не потребує такого посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Іноді в літературі відзначається, що суд має посвідчити такий договір. Очевидно, що це не зовсім так. Законодавство не передбачає за судом (на відміну від нотаріуса) таких функцій, як посвідчення договорів. Тому можна сказати, що договір подружжя про виховання та забезпечення умов життя дитини після розірвання шлюбу перевіряється, однак не посвідчується судом.

8. Договір про утримання дитини тим з батьків, який проживає від дитини окремо (ч. 2 ст. 109 СК України) має іншу спрямованість. Його головна мета — визначити порядок надання утримання (аліментів) на дитину. Новий СК України не проводить чіткого розмежування між поняттями «утримання» та «аліменти», хоча раніше ці поняття розглядалися як окремі. Вважалося, що утримання — це гроші (майно), що передаються одним із батьків на користь дитини в добровільному порядку, а аліменти — гроші (майно), що стягуються в примусовому порядку за рішенням суду. Сьогодні вказані відмінності в законодавстві не закріплені.

Треба відзначити, що природу договору, передбаченого ч. 2 ст. 109 СК України важко визначити однозначно. В першу чергу це стосується його змісту. В законі лише передбачено, що договір подружжя щодо розміру аліментів на дитину повинен бути нотаріально посвідчений. Виходячи із тексту ч. 2 ст. 109 СК України можна зробити висновок, що договір має торкатися лише питання про розмір аліментів.

Втім, треба звернути увагу на те, що в законі існують і інші норми, які визначають договірні відносини батьків щодо сплати аліментів на дитину (ст. 189, ч. 2 ст. 93 СК України). Так, згідно із ч. 1 ст. 189 СК батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, в якому визначити не лише розмір, а й строки їх сплати. В СК України міститься норма, згідно з якою подружжя має право визначити свої майнові права та обов'язки як батьків у шлюбному договорі (ч. 2 ст. 93 СК України). Остання норма є найбільш широкою за змістом і дає можливість батькам встановити в договорі не лише розмір, а й порядок сплати аліментів на дітей. Немає заборон на укладення шлюбного договору відносно сплати аліментів і на випадок розірвання шлюбу.

Що можна сказати у зв'язку із такою кількістю норм щодо договорів батьків відносно утримання дитини?

По-перше, необхідно констатувати, що в СК України прямо передбачено три види таких договорів (ч. 2 ст. 109, ст. 189, ч. 2 ст. 93 СК України), які за своїм змістом певною мірою «перехрещуються» між собою.

По-друге, принципової різниці у змісті таких договорів не може існувати. Наприклад, в ч. 2 ст. 109 СК України сказано, що подружжя при розірванні шлюбу може укласти нотаріальний договір, в якому буде визначено розмір аліментів. Однак це не означає, що сторони не можуть включити в такий договір і інші умови, пов'язані із сплатою аліментів, наприклад, умови щодо порядку, форми та строків сплати.

По-третє, різниця між вказаними договорами може стосуватися не їх змісту, а конкретних умов, за яких договори укладаються. Так, якщо договір укладає подружжя, яке за спільною заявою хоче розірвати свій шлюб, то сторони керуються ч. 2 ст. 109 СК України. Якщо мова йде про батьків дитини, які ніколи не перебували у шлюбі, або, навпаки, перебувають у шлюбі і не бажають його розривати, то ці особи при укладенні договору звертаються до ст. 189 СК України. Нарешті, подружжя або наречені, можуть включити положення про сплату аліментів у свій шлюбний договір.

9. Передбачений в ч. 2 коментованої статті договір подружжя щодо сплати аліментів на дитину при розірванні шлюбу не може містити положень, які б суперечили інтересам дитини. Тому сторони не можуть включити в нього умови, згідно з якими той з батьків, хто проживає окремо від дитини, відмовляється від свого права на звернення до суду за захистом інтересів дитини або від права вимагати в майбутньому стягнення аліментів на утримання дитини. Батьки не можуть передбачити в договорі розмір аліментів, менший у порівнянні з тим, що передбачений в законі (ч. 2 ст. 182 СК України).

Договір подружжя про утримання дитини (на відміну від договору про виховання) має бути нотаріально посвідчений. Нотаріус перевіряє зміст договору та за наявності в ньому умов, що суперечать інтересам дитини (якщо батьки відмовляться внести в нього відповідні зміни), не посвідчить такий договір.

10. З аналізу коментованої статті випливає, що подружжя у зв'язку з розірванням шлюбу може укласти два види договорів. Умовно їх можна визначити як: а) договір про виховання та б) договір про утримання дитини. Однак не буде суперечити закону і поєднання умов вказаних договорів. Сторони можуть скласти єдиний договір про виховання та утримання дитини після розірвання шлюбу. З урахуванням того, що в такому договорі будуть міститися умови про сплату аліментів на дитину, він підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

11. Навіть після звернення подружжя до суду із спільною заявою про розірвання шлюбу закон надає їм можливість зберегти сім'ю. Протягом місяця від дня поданні до суду заяви про розірвання шлюбу сторони мають право її відкликати. Якщо сторони не скористаються цим шансом, то після закінчення одного місяця від дня подачі заяви суд постановляє рішення про розірвання шлюбу (ч. 4 ст. 109 СК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що:

а) заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка;

б) після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права дружини та чоловіка;

в) після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права їхніх дітей.

Стаття 110. Право на пред'явлення позову про розірвання шлюбу

1. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

2. Позов про розірвання шлюбу не може бути пред'явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини, крім випадків, коли один із подружжя вчинив протиправну поведінку, яка містить ознаки злочину, щодо другого з подружжя або дитини.

3. Чоловік, дружина мають право пред'явити позов про розірвання шлюбу протягом вагітності дружини, якщо батьківство зачатої дитини визнане іншою особою.

4. Чоловік, дружина мають право пред'явити позов про розірвання шлюбу до досягнення дитиною одного року, якщо батьківство щодо неї визнане іншою особою або за рішенням суду відомості про чоловіка як батька дитини виключено із актового запису про народження дитини.

5. Опікун має право пред'явити позов про розірвання шлюбу, якщо цього вимагають інтереси того з подружжя, хто визнаний недієздатним.

Сімейне законодавство встановлює правила, що визначають порядок розірвання шлюбу за взаємною згодою подружжя (див. ст. 109 СК України та коментар до неї), а також при відсутності такої згоди. При наявності між сторонами спору до суду може звернутися лише один з подружжя. Такі ситуації виникають у випадках, коли один із подружжя ініціює розірвання шлюбу, а другий вважає за можливе подальше збереження сімейних стосунків або просто ухиляється від подачі спільної заяви до суду або від розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Якщо між сторонами існує спір, то розірвання шлюбу здійснюється судом у порядку позовного провадження. Розгляду справи передує подача заінтересованою особою позовної заяви про розірвання шлюбу. Законодавство містить певні вимоги до позовної заяви. Відповідно до ч. 2 ст. 119 ЦПК України позовна заява повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) ім'я (найменування) позивача і відповідача, а також ім'я представника позивача, якщо позовна заява подається представником, їхнє місце проживання або місцезнаходження, поштовий індекс, номер засобів зв'язку, якщо такий відомий; 3) зміст позовних вимог; 4) ціну позову щодо вимог майнового характеру; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; 6) зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування; 7) перелік документів, що додаються до заяви.

Позовна заява про розірвання шлюбу повинна бути оформлена належним чином. До неї додаються документи, що підтверджують сплату судового збору та оплату витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Якщо позовна заява подається представником позивача, до неї додається доручення або інший документ, що підтверджує його повноваження (ч. ч. 3, 5, 7 ст. 119 ЦПК України).

Позивач може об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог до відповідача, якщо вони є однорідними, тобто випливають із тих самих правовідносин. Найчастіше разом з вимогою про розірвання шлюбу в одному позові може бути виражена вимога про поділ майна подружжя та про визначення місця проживання дитини після шлюбу. Однак залежно від обставин справи суд має право постановити ухвалу про роз'єднання кількох поєднаних в одному провадженні вимог у самостійні провадження, якщо їх спільний розгляд ускладнює вирішення справи (ч. 2 ст. 126 ЦПК України).

2. Відповідно до законодавства України шлюб не є довічним союзом жінки та чоловіка. Тому подружжя має право на розірвання шлюбу. Разом з тим закон встановлює, що дружина та чоловік не можуть звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини (ч. 2 ст. 11 °CК України). Хоча в законі прямо не сказано, можна вважати, що заборона на звернення до суду стосується і тих випадків, коли дитина у подружжя померла, не доживши до одного року.

Зазначене правило істотно відрізняється від того, що діяло раніше. Відповідно до ч. 2 ст. 38 КпШС України 1969 р. лише чоловік був позбавлений права на звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини. Дружина, навпаки, могла виступати ініціатором розірвання шлюбу. Зазначена норма була спрямована на забезпечення інтересів жінки-матері та дитини. Ці особи є вкрай уразливими в такий складний період, як вагітність і перший рік життя. Якщо чоловік і звертався до суду з позовом, достатньо було жінці надати докази вагітності або наявності спільної дитини віком до одного року, як справа мала бути судом припинена.

Новий СК України значно посилює це правило та встановлює заборону звернення до суду не лише для чоловіка, а й для дружини. Це пояснюється необхідністю забезпечення рівності прав подружжя в сім'ї та захисту жінки «не лише від дій свого чоловіка, а й від власних поспішних рішень, агресії проти самої себе».

З такими доводами важко погодитися. Нове правило представляється вкрай невдалим. Проведення в життя принципу тендерної рівності повинно мати свої логічні межі. Немає необхідності детально зупинятися на тому, що жінка протягом вагітності та протягом певного часу після народження дитини має особливий фізичний і психічний стан, який не може бути відомий чоловіку. Тому встановлення рівності прав подружжя в цьому питанні носить суто формальний характер і, навпаки, встановлює реальну нерівність сторін.

Якщо заборона на звернення до суду за розірванням шлюбу щодо чоловіка є виправданою (забезпечення спокою дружини протягом вагітності та після народження дитини), щодо дружини вона представляється несправедливою. Нове правило встановлює формальний зв'язок подружжя протягом тривалого часу. За таких обставин шлюб буде існувати і у випадках, коли сімейні відносини між сторонами повністю відсутні і збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам.

3. Важливим є ще один аспект цього питання. Із аналізу ч. 2 ст. 11 °CК України можна дійти висновку, що обмеження на пред'явлення позову про розірвання шлюбу поширюється і на той випадок, коли дитина померла до досягнення нею одного року. Таким чином, навіть смерть дитини до одного року не надає подружжю права звертатися до суду з позовом про розірвання шлюбу.

Можна вважати, що аналогічні наслідки виникатимуть і при народженні мертвої дитини. В Правилах реєстрації актів цивільного стану сказано, що у тих випадках, коли смерть дитини настала незабаром після її народження (навіть якщо вона прожила хоч декілька хвилин), складаються два записи: про народження і смерть, але видається тільки свідоцтво про смерть. У цьому разі підставою для реєстрації народження є медичне свідоцтво про народження, а для реєстрації смерті — лікарське свідоцтво про перинатальну смерть (п. 2.27). Якщо батькам необхідно одержати документ, що підтверджує народження дитини (мертвої або живої, але померлої на першому тижні життя), то відділ реєстрації актів цивільного стану видає довідку про народження з указівкою про мертвонародження або про те, що дитина померла (п. 2.28).

Таким чином, народження дитини, яке є підставою для заборони на розірвання шлюбу, може стосуватися також випадків народження мертвої дитини. Свого часу в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 р. № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю» прямо зазначалося, що справа про розірвання шлюбу не може порушуватися протягом одного року після народження дитини, в тому числі, коли вона народилася мертвою або померла.

4. Правило про те, що подружжя не може звертатися до суду з позовом про розірвання шлюбу протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини, має ряд виключень. Закон допускає звернення до суду кожного із подружжя, якщо:

• один із подружжя вчинив протиправну поведінку, яка містить ознаки злочину, щодо другого з подружжя або дитини (ч. 2 ст. 11 °CК України);

• батьківство щодо зачатої або народженої дитини визнане іншою особою (ч. ч. 3, 4 ст. 11 °CК України);

• за рішенням суду відомості про чоловіка як батька дитини виключено із актового запису про народження дитини (ч. 4 ст. 11 °CК України).

5. Першою з названих умов є вчинення одним з подружжя протиправної поведінки, яка містить ознаки злочину, щодо другого з подружжя або дитини. Очевидно маються на увазі випадки, коли чоловік ображає або б'є дружину, загрожує їй, принижує її честь і гідність. Уявити собі зворотну ситуацію, коли такі дії робить жінка, яка має на руках маленьку дитину, досить складно. Тому можна говорити, що ця норма закону спрямована на захист інтересів жінки, якій надається можливість розірвати шлюб.

Потрібно визнати, що вживане в законі поняття «протиправна поведінка, що містить ознаки злочину», у юридичному сенсі є вкрай неточним. Вирішити питання про те, містить або не містить поведінка особи ознаки злочину, може лише суд, а не позивач, що звертається до суду з позовом про розірвання шлюбу. Тому ця вказівка закону є досить умовною і розрахована на побутове, а не юридичне розуміння ситуації. Очевидно, що при зверненні до суду позивачеві не потрібно буде надавати копію вироку, у якому дії другого з подружжя будуть визнані злочинними. Досить буде вказати в позові, що відповідач у справі б'є або ображає позивача, влаштовує в будинку скандали тощо.

6. Другою умовою, яка надає можливість кожному з подружжя звертатися до суду з позовом про розірвання шлюбу протягом вагітності дружини або після народження дитини, є визнання іншою особою батьківства відносно: а) зачатої дитини (ч. 3 ст. 11 °CК України); б) народженої дитини (ч. 4 ст. 11 °CК України).

Загальна заборона подружжю вимагати розірвання шлюбу в період вагітності дружини та після народження дитини пов'язана з презумпцією (припущенням), що чоловік жінки є батьком або майбутнім батьком її дитини. З урахуванням цієї обставини з метою збереження сім'ї, в якій народиться або проживає дитина, закон і забороняє подружжю звертатися з позовом до суду. Проте, якщо така обставина відпаде, то встановлена заборона втрачає свій сенс. Іншими словами, якщо дружина повідомляє, що її чоловік не є батьком її дитини (майбутньої дитини) і є інший чоловік, який визнає себе батьком цієї дитини, то заборона на пред'явлення позову про розірвання шлюбу подружжя не діє. У цьому випадку як дружина, так і чоловік можуть звернутися до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу.

7. В ч. 3 коментованої статті сказано, що чоловік, дружина мають право пред'явити позов про розірвання шлюбу протягом вагітності дружини, якщо батьківство зачатої дитини визнане іншою особою. З цієї норми випливає, що може мати місце сукупність таких обставин:

• жінка перебуває у зареєстрованому шлюбі;

• жінка перебуває у стані вагітності;

• чоловік, з яким жінка перебуває у зареєстрованому шлюбі, не визнає себе батьком зачатої дитини;

• інший чоловік визнає своє батьківство щодо зачатої дитини. Проблема полягає у співвідношенні вказаної норми з іншими положеннями

СК України. Виходячи зі змісту ч. 3 ст. 122 СК України, дружина та чоловік можуть подати заяву про невизнання чоловіка батьком дитини лише після народження дитини. Натомість, згідно із ч. 3 ст. 11 °CК України чоловік, який не перебуває з матір'ю дитини у шлюбі, може подати заяву про визнання свого батьківства щодо зачатої дитини. Виникає парадокс. З одного боку, подружжя протягом вагітності дружини позбавлені права подати до органу РАЦС заяву про невизнання чоловіка батьком дитини, з іншого — жінка може подати до органу РАЦС спільну заяву з іншим чоловіком, з яким вона у шлюбі не перебуває, про визнання ним батьківства щодо зачатої дитини.

Такий очевидний незбіг норм СК України може спричинити негативні наслідки і призвести до порушення прав учасників сімейних відносин. Крім того, виникають питання суто процедурного плану, оскільки не зовсім зрозуміло, як саме має реагувати орган РАЦС на заяву чоловіка, який хоче визнати батьківство щодо майбутньої дитини жінки, з якою він у шлюбі не перебуває і яка перебуває у шлюбі з іншою особою у той час, як ця особа (чоловік цієї жінки) не має права на невизнання свого батьківства. Це питання залишається відкритим.

8. Згідно із ч. 4 коментованої статті кожен з подружжя має право пред'явити позов про розірвання шлюбу до досягнення дитиною одного року, якщо батьківство щодо неї визнане іншою особою. На відміну від ч. 3 ст. 11 °CК України в цьому випадку мова йде про визнання батьківства іншою особою щодо народженої дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 122 СК України дружина та чоловік мають право подати до державного органу РАЦС спільну заяву про невизнання чоловіка батьком дитини. Це можливо лише за умови одночасного подання іншою особою та матір'ю дитини заяви про визнання батьківства.

Цей момент безпосередньо пов'язаний із питанням про розірвання шлюбу. Для того, щоб чоловік або дружина могли звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу протягом одного року після народження дитини, необхідно, щоб: а) чоловік разом із дружиною подав заяву про невизнання себе батьком дитини; б) інший чоловік подав разом з жінкою заяву про визнання ним батьківства відносно народженої дитини. Зазначені заяви подаються до органу РАЦС.

На підставі заяви жінки та чоловіка, які не перебувають між собою у шлюбі, державний орган РАЦС вносить відповідні зміни в Книгу реєстрації народжень і видає нове Свідоцтво про народження (ст. 134 СК України). Таке свідоцтво буде підтвердженням того, що чоловік і жінка не мають спільної дитини, і батьком народженої у шлюбі дитини є не чоловік матері, а інша особа. З врахуванням цього виникає можливість для звернення дружини або чоловіка до суду з позовом про розірвання шлюбу.

9. Аналогічні наслідки виникають і у випадку судового оспорювання батьківства (ст. 136 СК України). Якщо за рішенням суду відомості про чоловіка як батька дитини виключено із актового запису про народження дитини, вважається, що чоловік не є батьком дитини (ч. 4 ст. 11 °CК України). У зв'язку із цим кожен з подружжя може звертатися до суду з позовом про розірвання шлюбу.

10. Ініціатором розірвання шлюбу в переважній більшості випадків є один з подружжя. Однак до суду може звернутися і опікун особи, яка була визнана недієздатною. Відповідно до ч. 5 ст. 11 °CК України опікун має право пред'явити позов про розірвання шлюбу, якщо цього вимагають інтереси того з подружжя, хто визнаний недієздатним.

Ця норма певною мірою співвідноситься із п. 2 ч. 1 ст. 107 СК України. В ній, зокрема, передбачається, що шлюб з особою, визнаною судом недієздатною, розривається державним органом РАЦС. Такий адміністративний (несудовий) порядок застосовується лише до випадків, коли шлюб розривається на вимогу того з подружжя, який є дієздатним. Якщо ж розірвання шлюбу ініціює опікун недієздатної особи, то розірвання шлюбу здійснюється виключно судом в порядку позовного провадження.

Стаття 111. Заходи суду щодо примирення подружжя

Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

1. В коментованій статті вказано, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя. Це правило застосовується лише у тому випадку, коли розірвання шлюбу здійснюється в порядку позовного провадження (за позовом одного з подружжя). Суд не застосовує таких заходів у випадку розірвання шлюбу за спільною заявою подружжя, яке здійснюється в порядку окремого провадження (див. ст. 109 СК України та коментар до неї).

2. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, і це не випадково, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно в процесі розгляду конкретної справи.

Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може відкласти розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК України). В новому ЦПК України не встановлюється максимального строку, який суд може надати подружжю. Свого часу процесуальне законодавство встановлювало, що строк для примирення не може перевищувати шести місяців (ч. 4 ст. 176 ЦПК України). Можна сказати, що суди зберігають у цьому питанні традиції і, як правило, надають дружині та чоловікові строк для примирення в межах шести місяців. Залежно від конкретних обставин це може бути строк у два, три, чотири місяця. У переважній більшості випадків строк для примирення надається судом тоді, коли відповідач у справі категорично виступає проти розірвання шлюбу, стверджуючи, що сім'ю можна зберегти і розлад між подружжям має тимчасовий характер. Якщо ж обидві сторони погоджуються на розірвання шлюбу і суд встановлює, що сімейні відносини зруйновані остаточно, він може винести рішення про розірвання шлюбу і без відкладення розгляду справи і призначення строку для примирення.

3. В коментованій статті вказано, що примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Так, суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов'язків особистого характеру тощо.

Стаття 112. Підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя

1. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

2. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

1. В коментованій статті визначаються підстави для розірвання шлюбу судом за позовом одного з подружжя. В процесі підготовки справи до судового розгляду судом з'ясовується характер спірного правовідношення, фактичні обставини, які мають значення для правильного розгляду справи, визначається склад учасників, коло доказів, необхідних для рішення справи, та інші питання. У процесі судового розгляду справи про розірвання шлюбу суд та інші учасники здійснюють ряд процесуальних дій, які спрямовані на всебічний розгляд справи та вирішення спору.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень (ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (ч. 3 ст. 60 ЦПК України). Однак обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч. 1 ст. 61 ЦПК України). У справах про розірвання шлюбу факти, викладені позивачем у позовній заяві, як правило, не оспорюються другою стороною. Позивач може вказувати на те, що відповідач не цікавиться життям сім'ї, не бере участі у вихованні дитини та не надає засобів на її утримання, сторони не підтримують подружніх відносин, відповідач фактично має іншу сім'ю тощо. Якщо ж відповідач заперечує ту або іншу обставину, на яку посилається позивач, то вона підлягає доказуванню.

У процесі розгляду справи про розірвання шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя і дійсні причини позову про розірвання шлюбу. При цьому суд бере до уваги наявність у подружжя малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

У ст. 213 ЦПК України сказано, що рішення суду повинне бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу відповідно до закону. Обґрунтованим є рішення, прийняте на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

3. Судовий розгляд справи завершується винесенням судом рішення. При ухваленні рішення про розірвання шлюбу суд встановлює: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення сторін, і якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи; чи треба позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати та інше.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Новий СК України підставою для розірвання шлюбу називає порушення інтересів одного з подружжя або їхніх дітей, що мають істотне значення. Питання про порушення (або не порушення) таких інтересів і ступінь їхньої значимості для дружини, чоловіка та їхньої дитини суд установлює з урахуванням всіх обставин справи.

Треба зазначити, що законодавство, яке діяло раніше, передбачало інші підстави для розірвання шлюбу. Зокрема у ч. 2 ст. 40 КпШС України було вказано, що шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження сім'ї стали неможливими. У новому СК України основний акцент робиться на тому, наскільки збереження шлюбу суперечить інтересам одного з подружжя або інтересам їхніх дітей, а не можливості збереження сім'ї. Обґрунтованість нового підходу викликає сумніви. Відомо, що розірвання шлюбу може суперечити інтересам одного з подружжя і одночасно відповідати інтересам іншого. Внаслідок цього при винесенні рішення суд буде змушений надавати пріоритет інтересам того з подружжя, який наполягає на розірванні шлюбу на шкоду інтересам другого з подружжя, який бажає зберегти шлюб. Що ж стосується інтересів дитини, то вони, як правило, страждають при розірванні шлюбу батьків. З урахуванням цього важко визнати, що зміна законодавчих правил призвела до поліпшення нормативних приписів. Проте діють нові положення закону, з урахуванням яких суд і повинен виносити рішення про розірвання шлюбу.

Стаття 113. Право на вибір прізвища після розірвання шлюбу

Особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

1. Згідно з сімейним законом особа має право на вибір прізвища при реєстрації шлюбу (ст. 35 СК України), в процесі існування шлюбу (ст. 53 СК України), а також у зв'язку з розірванням шлюбу (ст. 113 СК України).

Змінити прізвище в процесі розірвання шлюбу може лише та особа, яка змінила своє дошлюбне прізвище на шлюбне при реєстрації шлюбу або за час його існування. Особа, яка зберегла своє дошлюбне прізвище, такого права не набуває, оскільки за таких обставин у зміні прізвища потреби немає.

2. В коментованій статті вказано, що особа має право після розірвання шлюбу: а) надалі іменуватися прізвищем, яке вона одержала у зв'язку з реєстрацією шлюбу; б) відновити своє дошлюбне прізвище.

Вирішення питання щодо прізвища, яким особа буде іменуватися після розірвання шлюбу, залежить винятково від бажання особи, яка змінила своє прізвище. Думка другого з подружжя, навіть того, прізвище якого було обране як шлюбне прізвище, до уваги не береться.

3. Зміна прізвища, яким сторона бажає іменуватися після розірвання шлюбу, пов'язана з необхідністю відображення цього моменту в документах, що посвідчують особу. Якщо особа, у паспорті або паспортному документі якої робиться відмітка про розірвання шлюбу, змінила прізвище на дошлюбне, то одночасно вказується, що у зв'язку зі зміною прізвища паспорт або паспортний документ підлягає обміну в місячний строк (п. 5.21 Правил реєстрації актів цивільного стану).

Стаття 114. Момент припинення шлюбу у разі його розірвання

1. У разі розірвання шлюбу державним органом реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу.

2. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

1. Розірвання шлюбу спричиняє важливі юридичні наслідки, тому суттєвим є визначення моменту, з якого шлюб вважається розірваним. Сімейне законодавство передбачає розірвання шлюбу в адміністративному (ст. ст. 106, 107 СК України) та судовому порядку (ст. ст. 109–112 СК України). Порядок розірвання шлюбу безпосередньо впливає на визначення моменту припинення шлюбу.

2. У ч. 1 ст. 114 СК України встановлено, що у випадку розірвання шлюбу державним органом РАЦС (адміністративний порядок) шлюб припиняється в день реєстрації розірвання шлюбу. Ця стаття закону зазнала певних змін. В первісній редакції ч. 1 ст. 114 СК України вказувалося, що шлюб припиняється у день винесення органом РАЦС постанови про розірвання шлюбу. Законом України від 22.12.2006 p. № 524-V «Про внесення змін до Сімейного та Цивільного кодексів України»' винесення органами РАЦС постанов про розірвання шлюбу було скасоване. У зв'язку з цим органи РАЦС одразу реєструють розірвання шлюбу. Саме з цим моментом і пов'язане його припинення.

3. Розірвання шлюбу в судовому порядку має свої особливості (ч. 2 ст. 114 СК України). Важливими в цьому плані є два моменти: а) винесення судом рішення про розірвання шлюбу; б) набрання чинності рішенням суду.

Винесення судом рішення про розірвання шлюбу за спільною заявою подружжя або за позовом одного з них не є останнім етапом судової частини процедури розірвання шлюбу. Це пов'язане з тим, що після того, як суд винесе таке рішення, сторони мають право його оскаржити. У цьому випадку рішення не набирає чинності і справа направляється на розгляд до апеляційного суду.

Сторона, яка хоче оскаржити рішення суду про розірвання шлюбу, може подати спочатку заяву про апеляційне оскарження, а потім і саму апеляційну скаргу. Заява про апеляційне оскарження може бути подана протягом десяти днів від дня проголошення рішення. Апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів після подачі заяви про апеляційне оскарження (ч. 1 ст. 294 ЦПК України). Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження (ч. 4 ст. 295 ЦПК України). У якому порядку, через який суд і у який строк може бути подана апеляційна скарга, суд вказує у своєму рішенні про розірвання шлюбу.

Якщо рішення суду не було оскаржено у встановлений законом строк, то воно набирає законної сили. Саме з цього моменту судове рішення стає загальнообов'язковим. Після цього сторони, а також їхні правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих саме підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (ч. 2 ст. 223 ЦПК України).

Згідно із ч. 2 коментованої статті саме день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу вважається днем припинення шлюбу. Із цим днем і пов'язані для сторін всі наслідки розірвання шлюбу.

4. Проблема визначення моменту припинення шлюбу у разі його розірвання вкрай гостро постала у зв'язку з прийняттям нового СК України та неспівпадінням з цього питання норм старого та нового законодавства.

Справа в тому, що за новим СК днем розірвання шлюбу вважається день набрання чинності рішенням суду (ч. 2 ст. 114 СК України) у той час, як згідно із законодавством, що діяло раніше, шлюб припинявся у день, коли подружжя (один з них) на підставі рішення суду реєстрували розірвання шлюбу в органах РАЦС (ст. 44 КпШС України). Таким чином, рішення суду щодо розірвання шлюбу не мало вирішального значення. Вважалося, що і після набрання ним чинності сторони можуть змінити свою думку та прийняти рішення про збереження сім'ї. Час «на роздуми» подружжя не обмежувався, сторони мали право звернутися до органів РАЦС незалежно від того, скільки часу спливло після винесення судом рішення про розірвання шлюбу.

Після набрання чинності новим СК України на практиці виникло питання щодо юридичної долі шлюбів, які за рішенням суду були розірвані до 1.01.2004 p., якщо факт розірвання шлюбу не був зареєстрований в органах РАЦС. Чи потрібно після набрання чинності новим СК України подружжю звертатися до органів РАЦС, чи їхній шлюб автоматично після 1.01.2004 р. вважається розірваним, оскільки новий закон пов'язує розірвання шлюбу саме з рішенням суду, а не його реєстрацією в органах РАЦС?

З аналізу норм сімейного законодавства можна зробити висновок про те, що в даному випадку має місце ультра активна форма дії закону у часі. До відносин, що виникли, необхідно застосовувати ст. 44 КпШС України навіть після 1.01.2004 р. Це означає наступне. Якщо суд виніс рішення про розірвання шлюбу, яке набрало чинності до 1.01.2004 р., то сторони мають діяти за правилами КпШС України і після набрання чинності новим СК України. Коли сторони зверталися до суду з позовом про розірвання шлюбу і суд виносив відповідне рішення, він пояснював сторонам, що до моменту реєстрації розірвання шлюбу органах РАЦС їх шлюб ще не вважається розірваним. З урахуванням цього сторони і діяли. Якщо вони не знайшли підстав для звернення до органу РАЦС, то це може свідчити про їхнє бажання зберегти свій шлюб.

В іншому випадку виникають питання, на які важко відповісти. Уявімо собі наступну ситуацію. Суд виніс рішення про розірвання шлюбу у 1998 р. Подружжя не зверталося за розлученням до органів РАЦС. Лише у 2005 р. до органів РАЦС звернулася дружина, яка бажає оформити розірвання шлюбу. Якщо вважати, що тут діють норми нового СК, то виникає питання, з якого моменту шлюб буде вважатися розірваним? З часу набрання чинності рішенням суду, як цього вимагає новий СК? Однак це неможливо. Шлюб розірвано судом у 1998 p., а норми СК не мають зворотної дії і не можуть регулювати відносини, що виникли до 1.01.2004 р. Не можна пов'язати момент розірвання шлюбу і з часом набрання чинності СК України (1.01.2004 p.), оскільки при цьому незрозуміло, які норми будуть регулювати відносини подружжя, що існували з часу набрання чинності рішенням суду (1998 р.) до набрання чинності новим СК України (1.01.2004 p.). Очевидно, що існує один вихід: у випадку набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу до 1.01.2004 р. (до початку дії нового СК України), відносини, що виникли, регулюються нормами КпШС України. При цьому сторони повинні зареєструвати розірвання шлюбу у державному органі РАЦС відповідно до вимог ст. 44 КпШС України незалежно від часу їх звернення. При цьому орган РАЦС повинен здійснити реєстрацію розірвання шлюбу, як це передбачалося нормами старого законодавства.

Стаття 115. Державна реєстрація розірвання шлюбу

1. Розірвання шлюбу, здійснене в порядку, передбаченому статтями 106 і 107 цього Кодексу, повинно бути зареєстроване в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

2. Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

3. Розірвання шлюбу, здійснене органами державної реєстрації актів цивільного стану, засвідчується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України.

Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Стаття 116. Право на повторний шлюб після розірвання шлюбу

Після розірвання шлюбу та одержання Свідоцтва про розірвання шлюбу або рішення суду, яке набрало законної сили особа має право на повторний шлюб.

1. Розірвання шлюбу є юридичним фактом, з яким закон пов'язує важливі правові наслідки. Такі наслідки стосуються як особистих, так і майнових відносин дружини та чоловіка. Розірвання шлюбу є підставою припинення всіх особистих прав та обов'язків, які відповідно до закону мають дружина та чоловік. В особистому плані кожен з подружжя вважається вільною людиною, яка може укладати новий шлюб.

2. У коментованій статті вказано, що особа має право на повторний шлюб після розірвання шлюбу та одержання свідоцтва про розірвання шлюбу. Вбачається, що ця норма закону є неточною. Особа має право на повторний шлюб незалежно від одержання свідоцтва про розірвання попереднього шлюбу. Таке свідоцтво має обліковий характер, у той час як право на шлюб має будь-яка дієздатна особа, яка не перебуває у зареєстрованому шлюбі. Право на шлюб — це елемент сімейної правоздатності особи, і це право не може залежати від факту одержання чи неодержання свідоцтва про розірвання шлюбу.

У ч. 2 ст. 25 СК України сказано, що жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу. У свою чергу, припинення шлюбу пов'язується в законі (ст. 114 СК України) з двома моментами:

а) набранням чинності рішенням суду про розірвання шлюбу (при судовому розірванні шлюбу);

б) реєстрацією розірвання шлюбу державним органом РАЦС (при розірванні шлюбу органом РАЦС).

Саме з цього моменту і виникають всі наслідки припинення шлюбу, а не з моменту одержання свідоцтва про розірвання шлюбу. Якщо рішення суду про розірвання шлюбу набрало чинності, сторони здобувають статус колишнього подружжя з усіма наслідками, що випливають з цього. Здійснити ж реєстрацію розірвання шлюбу в органах РАЦС сторони можуть пізніше, причому незалежно від часу припинення шлюбу. З моменту набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу і до його реєстрації органом РАЦС сторони вже вважаються неодруженими особами.

Зрозуміло, що для того, щоб кожен з колишнього подружжя міг зареєструвати повторний шлюб, він повинен одержати свідоцтво про розірвання попереднього шлюбу. Втім, реєстрація розірвання шлюбу та одержання відповідного свідоцтва не можуть визначати момент виникнення права на повторний шлюб. Таке право виникає відразу після розірвання попереднього шлюбу. При одержанні ж свідоцтва виникає можливість реалізації права на шлюб, тобто реєстрації шлюбу органом РАЦС.

Стаття 118. Поновлення шлюбу у разі з'явлення особи, яка була оголошена померлою або визнана безвісно відсутньою

1. Якщо особа, яка була оголошена померлою, з'явилася, і відповідне рішення суду скасовано та актовий запис про смерть анульовано, її шлюб з іншою особою поновлюється за умови, що ніхто з них не перебуває у повторному шлюбі.

2. Якщо особа, яка була визнана безвісно відсутньою, з'явилася, і відповідне рішення суду скасоване, її шлюб з іншою особою може бути поновлений за їхньою заявою, за умови, що ніхто з них не перебуває у повторному шлюбі.

3. У випадку, передбаченому частиною другою цієї статті, державний орган реєстрації актів цивільного стану анулює актовий запис про розірвання шлюбу та відповідне свідоцтво, видане на його підставі.

1. В коментованій статті визначається порядок поновлення шлюбу, який було припинено внаслідок:

а) оголошення особи померлою (ч. 1 ст. 104 СК України);

б) розірвання шлюбу в адміністративному порядку за заявою одного з подружжя у зв'язку з оголошенням другого з подружжя безвісно відсутнім (п.2 ч. 1 ст. 107 СК України).

Як у першому, так і у другому випадку шлюб в юридичному сенсі вважається припиненим. На підтвердження цього факту відповідними органами видаються спеціальні документи (свідоцтво про смерть особи або свідоцтво про розірвання шлюбу на підставі рішення суду про розірвання шлюбу з безвісно відсутньою особою).

Проте як при оголошенні особи померлою, так і при визнанні її безвісно відсутньою закон дозволяє певний «зворотний рух» відносин подружжя, а саме — поновлення шлюбу, який припинився.

2. Фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, — протягом шести місяців. Фізична особа, яка пропала безвісти у зв'язку з воєнними діями, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій (ч. ч. 1, 2 ст. 46 ЦК України).

Правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які виникають у випадку смерті людини (ч. 1 ст. 47 ЦК України). Зокрема оголошення фізичної особи померлою слугує підставою для припинення шлюбу (див. ч. 1 ст. 104 СК України та коментар до неї). Втім, на відміну від смерті, оголошення особи померлою є лише правовою презумпцією, тобто припущенням про смерть людини. У зв'язку із цим не можна повністю виключити можливість повернення особи, оголошеної померлою. Закон передбачає наслідки появи такої особи.

Якщо фізична особа, яка була оголошена померлою, з'явилася або якщо одержано відомості про місце її перебування, суд за місцем перебування цієї особи або суд, що постановив рішення про оголошення її померлою, за заявою цієї особи або іншої заінтересованої особи скасовує рішення суду про оголошення фізичної особи померлою (ч. 1 ст. 48 ЦК України).

Якщо особа, яка була оголошена померлою, з'явилася і відповідне рішення суду скасоване, в області сімейних відносин настають важливі правові наслідки. Шлюб особи, яка з'явилася; з іншою особою відновлюється за умови, що ніхто з них не перебуває у повторному шлюбі.

Таким чином, шлюб з особою, яка була оголошена померлою, відновлюється, якщо мають місце наступні обставини:

• рішення суду про оголошення особи померлою скасоване судом за заявою особи, яка була оголошена померлою, або іншої заінтересованої особи;

• на підставі рішення суду державним органом РАЦС анульовано актовий запис про смерть особи;

• ніхто із подружжя не зареєстрував повторний шлюб.

Поновлення шлюбу в цих випадках відбувається автоматично. Подання спільної заяви подружжя не вимагається. Це пояснюється тим, що після анулювання актового запису про смерть особи, яка була визнана померлою, у юридичному плані вважається, що людина є живою. Відповідно, вона має сімейні права, аналогічні тим, які вона мала за життя.

Якщо за час відсутності такої особи наміри дружини або чоловіка щодо збереження шлюбу змінилися і сторони або одна з них не бажають надалі проживати однією сім'єю, то шлюб між ними може бути розірваний на загальних підставах.

3. Фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування (ч. 1 ст. 43 ЦК України).

Причини відсутності особи можуть бути різними (важка хвороба, сварки з родичами, небажання підтримувати відносини з другим із подружжя тощо). Проте згодом такі причини можуть зникнути і особа може повернутися додому. Законодавство закріплює норми, які регулюють відносини, пов'язані з поверненням відсутньої особи. Відповідно до ст. 45 ЦК України, якщо фізична особа, визнана безвісно відсутньою, з'явилася або якщо одержано відомості про місце її перебування, суд за місцем її перебування або суд, що постановив рішення про визнання цієї особи безвісно відсутньою, за заявою цієї особи або іншої заінтересованої особи скасовує рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою.

Скасування судового рішення має значення і для розвитку сімейних відносин сторін. Якщо особа, визнана безвісно відсутньою, з'явилася, її шлюб з іншою особою може бути поновлений. Для поновлення шлюбу в цьому випадку необхідно з'ясувати волю сторін. Поновлення шлюбу здійснюється відділом реєстрації актів цивільного стану лише за спільною заявою дружини та чоловіка. В цьому суттєва відмінність поновлення шлюбу з особою, яка була визнана безвісно відсутньою, від поновлення шлюбу з особою, оголошеною померлою. В останньому випадку шлюб припиняється автоматично і другий з подружжя не висловлює свого бажання припинити шлюб. На відміну від цього припинення шлюбу з особою, яка була визнана безвісно відсутньою, можливе лише при розірванні шлюбу судом за заявою другого з подружжя. Таким чином, тут другий з подружжя висловив своє бажання розірвати шлюб і цей факт не можна ігнорувати. Шлюб може бути поновлений лише за умов, що обидві сторони (у першу чергу, той з подружжя, хто розірвав шлюб у судовому порядку), підтвердять своє бажання поновити шлюб.

Таким чином, для поновлення шлюбу з особою, яка була безвісно відсутньою, а потім з’явилася, необхідна сукупність наступних обставин:

— рішення суду про оголошення особи безвісно відсутньою скасовано судом;

— дружина та чоловік не перебувають у повторному шлюбі;

— сторони подали до органу РАЦС спільну заяву про поновлення шлюбу. При поновленні шлюбу з особою, яка була визнана безвісно відсутньою, державний орган реєстрації актів цивільного стану анулює актовий запис про розірвання шлюбу та відповідне свідоцтво, видане на його підставі (ч. 3 коментованої статті). В правилах реєстрації актів цивільного стану вказується, що анулювання актового запису провадиться відділом реєстрації актів цивільного стану, у якому зберігається актовий запис, тільки за наявності рішення суду про скасування попереднього рішення суду про визнання цієї особи безвісно відсутньою (п. 5.24).

Якщо другий з подружжя особи, визнаної безвісно відсутньою, вступив у новий шлюб, то шлюб не може бути поновлений. У цьому разі той з подружжя, який з'явився, вправі одержати або витребувати свідоцтво про розірвання шлюбу з відділу реєстрації акті в цивільного стану, у якому було зареєстровано розірвання шлюбу. При цьому актовий запис про розірвання шлюбу доповнюється тими відомостями, яких бракує (п. 5.24 Правил реєстрації актів цивільного стану).

Стаття 119. Встановлення режиму окремого проживання подружжя

1. За заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно.

2. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

1. Новий СК України вперше запроваджує інститут окремого проживання подружжя (ст. ст. 119, 12 °CК України). Це поняття одержало також назву «сепарація». Згідно з законом режим окремого проживання може бути встановлено судом:

а) за взаємною заявою подружжя, коли дружина та чоловік не можуть проживати разом і згодні на встановлення такого режиму;

б) за позовом одного з подружжя у разі небажання дружини або чоловіка проживати спільно, коли ініціатором роздільного проживання виступає лише один із подружжя.

Сімейне законодавство, що діяло раніше (КпШС України 1969 р.), не містило спеціальних норм про роздільне проживання подружжя. Втім, воно не ігнорувало такий аспект подружнього життя, як фактичне припинення шлюбу. Зокрема у ч. 2 ст. 28 КпШС України було вказано, що суд може визнати майно, нажите кожним з подружжя за час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. У цьому випадку суд визнавав, що, хоча дружина та чоловік формально і були одружені, реально однією сім'єю не проживали. На цій підставі майно, набуте кожним з подружжя у період роздільного проживання, могло бути визнане судом роздільним. Таким чином, суди виходили не з формальних ознак наявності шлюбу, а із суті сімейних відносин.

Нові норми щодо окремого проживання дружини та чоловіка (ст. ст. 119, 12 °CК України) істотно відрізняються від попередніх правил. У першу чергу це стосується часу окремого проживання сторін. Якщо раніше суд установлював, що дружина та чоловік проживають окремо лише постфактум, то новий закон надає сторонам можливість встановити режим роздільного проживання на майбутнє. Крім того, фактичне припинення шлюбних відносин за старим законом викликало виключно майнові наслідки, у той час як новий СК України пов'язує окреме проживання і з питаннями визначення походження дитини (п. 2 ч. 2 ст. 12 °CК України).

У цілому важко уявити собі більш-менш широке застосування норм щодо окремого проживання дружини та чоловіка на практиці. Якщо між сторонами сімейні відносини фактично припинені, то навряд чи можна чекати, що вони звернуться до суду за встановленням режиму окремого проживання. Такий режим є більш актуальним для країн, в яких заборонено розірвання шлюбу або встановлені для нього суттєві обмеження. У таких випадках режим окремого проживання застосовується як альтернатива розірванню шлюбу. Ця ідея в цілому не притаманна вітчизняному законодавству, яке багато десятиліть базується на принципі свободи розірвання шлюбу. Введення правил щодо окремого проживання подружжя в законодавство України можна вважати скоріш теоретичним експериментом, ніж відповіддю на виклик практики.

2. Режим окремого проживання подружжя встановлюється виключно судом. Порядок його встановлення залежить від того, як ставляться дружина та чоловік до факту роздільного проживання. Якщо на встановлення режиму сепарації є згода обох сторін, вони можуть подати до суду спільну заяву. У цьому випадку справа розглядатиметься в порядку окремого провадження (ч. 3 ст. 234 ЦПК України). Якщо ж між сторонами існує спір і на встановленні режиму окремого проживання наполягає лише один з подружжя, він може подати до суду відповідну позовну заяву. У цьому випадку справа буде розглядатися за правилами позовного провадження.

3. В ч. 2 коментованої статті визначається порядок припинення режиму окремого проживання. Такі наслідки виникають у випадку:

а) відновлення сторонами сімейних відносин;

б) за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

Вказані положення закону важко визнати вдалими. Поняття «відновлення подружніх відносин» є вкрай невизначеним. У ньому відсутній необхідний формальний момент. Сторони фактично можуть відновити свої сімейні відносини і це, згідно з коментованою статтею, буде свідчити про припинення режиму окремого проживання. Втім, одночасно буде зберігати чинність рішення суду про встановлення режиму окремого проживання, оскільки сторони або одна з них звільнені від необхідності звернення до суду. Внаслідок цього фактично такий режим буде припинено, а юридично він зберігатиметься. Така ситуація створює юридичну невизначеність та суперечливість правового статусу осіб та набутого ними за цей час майна. У разі спору момент відновлення подружжям сімейних відносин вкрай складно підтвердити. Це створює можливості для зловживань і порушення прав дружини та чоловіка.

Друга підстава припинення режиму окремого проживання подружжя — за рішенням суду за заявою одного з подружжя також викликає запитання. У першу чергу незрозуміло, у якому порядку (окремого або позовного провадження) має розглядатися судом справа про припинення режиму роздільного проживання дружини та чоловіка? Неясно також, про яку саме заяву вказано в статті і чому достатньо заяви лише одного з подружжя? Можна припустити, що заяви одного з подружжя достатньо у тому випадку, коли суд постановив рішення про встановлення режиму окремого проживання за заявою саме цієї особи. Втім, за заявою одного з подружжя режим окремого проживання встановлюється при розгляді судом справи в порядку позовного, а не окремого провадження. Тому заяви лише одного з подружжя для відміни рішення суду недостатньо. Якщо режим окремого проживання було встановлено за спільною заявою подружжя, то очевидно, що знов-таки заява лише одного з подружжя не надає можливості визначити волю другого з подружжя, який свого часу звертався до суду з заявою про встановлення режиму окремого проживання.

У цілому можна сказати, що норми СК України щодо режиму роздільного проживання подружжя є вкрай невизначеними. Основна проблема полягає навіть не в тому, що встановлені в законі правила мають штучний характер, а в тому, що вони в юридичному аспекті недостатньо чітко прописані і залишають без відповіді цілу низку питань як в сфері матеріального, так і процесуального права.

Стаття 120. Правові наслідки встановлення режиму окремого проживання подружжя

1. Встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов'язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов'язків, які встановлені шлюбним договором.

2. У разі встановлення режиму окремого проживання:

1) майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі;

2) дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка.

1. В коментованій статті закріплюються правові наслідки режиму окремого проживання подружжя. Після набрання чинності Законом України від 22.12.2006 p. № 524-V «Про внесення змін до Сімейного та Цивільного кодексів України»' таких наслідків в ст. 12 °CК України залишилося лише двоє. Вони стосуються як майнових, так і особистих відносин подружжя. В законі зокрема встановлено, що: а) майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; б) дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. В первісній редакції передбачалося, що в період існування режиму окремого проживання подружжя кожен з них міг усиновити дитину без згоди другого з подружжя. Останнє правило викликало заперечення і в цілому не узгоджувалося з нормами про усиновлення, тому воно було виключено з закону.

2. Внаслідок встановлення режиму окремого проживання подружжя майно, набуте дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі. Очевидно, закон передбачає, що таке майно буде належати до роздільного майна подружжя, а відносини щодо нього підпорядковуватися загальним правилам закону щодо роздільного майна подружжя (ст. ст. 57–59 СК України).

При реалізації цієї норми можуть виникнути певні складнощі. Справа в тому, що режим окремого проживання може бути припинено не лише за рішенням суду, а й шляхом фактичного поновлення сімейних відносин подружжя (ч. 2 ст. 119 СК України). Закріплення в законі такого невизначеного поняття як «поновлення сімейних відносин», з яким пов'язана ціла низка важливіших наслідків, і створює складнощі. Відомо, що сторони, які мають проблеми в сім'ї, можуть багато разів намагатися поновити свої сімейні відносини. Неможна відкидати можливість набуття ними за цей час певного майна, у тому числі і нерухомого. Зрозуміло, що за таких обставин встановити режим такого майна буде вкрай важко. Неясно, з додержанням яких норм СК України має також відбуватися укладення договорів за такий час. Формально буде продовжувати діяти встановлений судом режим окремого проживання, реально — сторони можуть перебувати у поновленому шлюбі.

Якщо, наприклад, до нотаріуса звернеться особа, яка перебуває у режимі окремого проживання (при наявності копії рішення суду про встановлення такого режиму) і яка стверджує, що вона продає квартиру, яку вона набула за час існування цього режиму, в розумінні ч. 2 ст. 12 °CК України нотаріус не повинен вимагати підтвердження згоди другого з подружжя на вчинення такого правочину. Однак той факт, що подружжя може поновити свої сімейні відносини фактичним шляхом (ч. 2 ст. 119 СК України), створює юридичну невизначеність режиму такого майна. Очевидно, що нотаріусу буде недостатньо встановити наявність рішення суду, яке набрало чинність, про встановлення режиму окремого проживання подружжя. Необхідно буде з'ясувати і відзначити в договорі, що дружина та чоловік фактично не поновили свої сімейні відносини. Навіть якщо заявитель буде стверджувати, що подружжя не поновило свої відносини, нотаріус буде вимушений запросити другого з подружжя для остаточного підтвердження цього факту. Інакше можуть виникнути проблеми, пов'язані з порушенням майнових прав другого з подружжя, який може заявити, що сторони поновили свої відносини і розпорядження майном потребувало його згоди.

3. Режим сепарації має певні межі і не припиняє усіх прав та обов'язків дружини та чоловіка. Деякі правові зв'язки між сторонами все ж таки зберігаються. Відповідно до ч. 1 ст. 12 °CК України режим роздільного проживання не припиняє тих прав і обов'язків подружжя, які:

• встановлені СК України і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму;

• встановлені шлюбним договором.

Очевидно, мова йде про збереження прав та обов'язків, що встановлені законом і які сторони набули у зв'язку із своїм подружнім статусом. Це може стосуватися обов'язку щодо надання утримання (аліментів) одним з подружжя на користь другого з подружжя. Якщо такий обов'язок виник за час шлюбу, він існуватиме і після встановлення судом режиму сепарації. Крім того, між сторонами зберігатиметься режим спільності майна, набутого до встановлення такого режиму. Відносно цього майна будуть діяти правила, що встановлені законом для подружжя (ст. ст. 60–74 СК України).

Встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов'язків подружжя, які встановлені також шлюбним договором. Якщо сторони передбачили в договорі певні умови, вони не звільняються від їх виконання і у разі встановлення судом режиму окремого проживання подружжя.

4. Виходячи із загального принципу сімейного права, закріпленого у ч. 2 ст. 7 СК України про те, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за договором між його учасниками, можна вважати за можливе укладення різних варіантів шлюбних договорів, спрямованих на «обслуговування» режиму окремого проживання подружжя. Як уявляється, це можуть бути договори, укладені як до, так і під час дії режиму окремого проживання дружини і чоловіка. Не випадково, за кордоном однією з форм шлюбних договорів є саме договори на випадок окремого проживання подружжя.

Не можна виключити можливість того, що подружжя звернеться до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання та одночасно — до нотаріуса про посвідчення шлюбного договору, в якому будуть встановлені правила щодо правового режиму їхнього майна на цей період. В договорі сторони можуть, наприклад, вказати, що окремі речі, які вони набуватимуть за час окремого проживання, будуть складати їх спільну (сумісну або часткову) власність; спільне майно, набуте за час шлюбу та продане в період окремого проживання, буде належати одному з подружжя; передбачити інші умови договору.

З урахуванням вітчизняної практики можна передбачити, що, якщо в сім'ї виникають проблеми і сторони бажають визначити свої майнові відносини на майбутнє, вони можуть у першу чергу врегулювати їх шляхом укладення шлюбного договору. При цьому, зрозуміло, немає потреби в судовому встановленні режиму окремого проживання подружжя.

5. Режим сепарації торкається не лише майнових, а й особистих відносин подружжя. Це стосується встановлення походження дитини, народженої у період дії режиму окремого проживання подружжя. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 12 °CК України дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка.

Ця норма деталізована в п. 2.13 Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні. У ньому зазначено, що у разі встановлення режиму окремого проживання подружжя при пред'явленні дружиною копії рішення суду про встановлення для подружжя режиму окремого проживання реєстрація народження дитини провадиться за заявою матері в порядку, передбаченому для реєстрації народження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі, та коли немає спільної заяви батьків, заяви батька про визнання батьківства або рішення суду. За таких обставин за заявою матері прізвище батька дитини зазначається за прізвищем матері, а ім'я та по батькові — за бажанням матері (п. 2.17 Правил).

З аналізу законодавства можна зробити і зворотний висновок: якщо дитина народиться до спливу 10 місяців від дня набрання чинності рішенням суду про встановлення режиму окремого проживання подружжя, запис про народження буде здійснено за загальними правилами, встановленими для запису народження дитини, батько і мати якої перебувають у шлюбі. В такому випадку дружина та чоловік записуються батьками дитини в книзі реєстрації актів про народження за заявою будь-кого з них.

Розділ III. ПРАВА ТА ОБОВ'ЯЗКИ МАТЕРІ, БАТЬКА ТА ДИТИНИ

Глава 12. ВИЗНАЧЕННЯ ПОХОДЖЕННЯ ДИТИНИ

Стаття 121. Загальні підстави виникнення прав та обов'язків матері, батька і дитини

1. Права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

1. Згідно зі ст. 7 Конвенції про права дитини дитина має бути зареєстрована відразу ж після народження, чим підтверджується її походження. Цей принцип дотримується і в законодавстві України. Піклуючись про стабільність та ясність відносин між батьками та дітьми, законодавство України визнає батьками лише тих осіб, походження дітей від яких підтверджене відповідними документами або встановлене у визначеному порядку і зареєстроване у державних органах реєстрації актів цивільного стану. Материнство й батьківство є основою усієї системи родинних відносин, від встановлення яких залежить можливість встановлення будь-якого іншого ступеня спорідненості (наприклад, між братом і сестрою, дідом та внуком), і оскільки факти материнства й батьківства є самим близьким ступенем родинних відносин, з яким найчастіше пов'язане виникнення сімейних, цивільних та інших прав та обов'язків, вони фіксуються у книзі записів народжень і у Свідоцтві про народження у вигляді відомостей про батьків'. З цього моменту виникає юридичний зв'язок між батьками та дітьми, і запис батьків дитини у книзі реєстрації народжень є доказом походження дитини від цих осіб.

2. Відповідно походження дітей, не засвідчене у встановленому законом порядку, не може бути підставою виникнення взаємних прав та обов'язків батьків та дітей, і тому, наприклад, релігійні обряди з приводу народження та видані на їх підтвердження документи не мають правового значення.

3. Правовою підставою виникнення батьківських правовідносин між дитиною та її батьками є юридичний склад, який поєднує два юридичні факти:

1) народження дитини — події, яка не пов'язана з вольовими діями матері дитини;

2) реєстрації народження державним органом РАЦС — дії.

4. При народженні близнюків щодо кожного з них складається окремий актовий запис у Книзі реєстрації народжень і видається окреме Свідоцтво про народження.

5. Державна реєстрація народження дитини відбувається за місцем її народження або за місцем проживання батьків чи одного з них за їх усною чи письмовою заявою, а в разі хвороби, смерті батьків або з інших причин неможливості зареєструвати народження — за заявою родичів, інших осіб, уповноваженого представника закладу охорони здоров'я, в якому народилася дитина або в якому на цей час вона перебуває. При цьому якщо реєстрація народження дитини провадиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то місцем народження дитини в записі акта про народження, на бажання батьків, може бути зазначено фактичне місце народження дитини, яке підтверджується документом, що посвідчує факт її народження або місце проживання батьків. Під час реєстрації народження дитини за місцем її народження у записі акта вказується фактичне місце народження

6. Народження дітей, які народилися у місцях, де немає органів РАЦС (в експедиціях, у літаках тощо), реєструється за бажанням батьків — за їх місцем постійного проживання (одного з них) чи у найближчому до фактичного місця народження дитини органі РАЦС. При цьому у Свідоцтві про народження місцем народження вказується місце державної реєстрації народження дитини.

Таким же чином розв'язується питання реєстрації народження дитини, яка народилася за кордоном і її народження не було зареєстроване в консульській установі, дипломатичному представництві України чи в компетентному органі іноземної держави. У цих випадках документ, який підтверджує народження дитини, повинен бути відповідним чином легалізований, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

7. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я і без надання медичної допомоги при пологах народження зареєструється на підставі медичної довідки про перебування дитини під наглядом лікувального закладу, а також показах двох свідків, присутніх при пологах.

8. Реєстрація народження знайденої дитини, батьки якої невідомі, провадиться за письмовою заявою представника органів опіки і піклування, адміністрації дитячого лікувального закладу, куди влаштована дитина, органів внутрішніх справ або особи, у якої перебуває дитина.

9. Дитина, яка народилася мертвою, записується в книзі реєстрації актів про народження на підставі лікарського свідоцтва про перинатальну смерть. Свідоцтво про народження в цьому разі не видається. На прохання батьків (одного з них) видається документ, що посвідчує факт державної реєстрації народження мертвої дитини.

Державна реєстрація смерті дитини, народженої мертвою, не здійснюється. Якщо смерть дитини настала відразу після її народження — на першому тижні життя (навіть, якщо вона прожила лише декілька хвилин), складаються два записи: про народження та про смерть, на підставі документів встановленої форми про народження та перинатальну смерть. Однак у цих випадках батькам видається лише свідоцтво про смерть дитини. У цьому разі підставою для реєстрації народження є медичне свідоцтво про народження, а для реєстрації смерті — лікарське свідоцтво про перинатальну смерть.

Стаття 122. Визначення походження дитини від матері та батька, які перебувають у шлюбі між собою

1. Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя.

Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров'я про народження дружиною дитини.

2. Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя.

3. Подружжя, а також дружина та чоловік, шлюб між якими припинено, у разі народження дитини до спливу десяти місяців після припинення їх шлюбу, мають право подати до державного органу реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини. Така вимога може бути задоволена лише у разі подання іншою особою та матір'ю дитини заяви про визнання батьківства.

Якщо дитина народилася до спливу десяти місяців від дня припинення шлюбу внаслідок смерті чоловіка, походження дитини від батька може бути визнане за спільною заявою матері та чоловіка, який вважає себе батьком.

1. У ч. 1 ст. 122 СК закріплено презумпцію шлюбного походження дитини, вона складається з двох частин: презумпції материнства дружини та презумпції батьківства чоловіка.

2. Згідно презумпції шлюбного материнства матір'ю вважається жінка-дружина, і саме матір'ю тієї дитини, яку вона забрала з пологового медичного закладу.

Походження дитини від матері (материнство) встановлюється не медичним закладом, а державним органом РАЦС на підставі довідки чи іншого документа, виданого лікувальним закладом, в якому народилася дитина. Якщо пологи відбувалися не у пологовому будинку чи іншому закладі охорони здоров'я (вдома, на вулиці, у транспорті і т. д.), походження дитини від жінки може бути підтверджено медичними документами, якщо на допомогу викликався лікар, показами свідків, які були присутніми при пологах, чи іншими доказами, які засвідчують народження саме цією жінкою саме цієї дитини (медичний огляд жінки щодо з'ясування, чи були у неї нещодавно пологи: експертиза крові, генна дактилоскопія та інші докази, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України).

Походження дитини від матері (материнство) може бути встановлене і у судовому порядку, якщо з певних причин реєстрація народження дитини не була здійснена своєчасно і органи РАЦС відмовляють у такій реєстрації або якщо документи про народження дитини втрачені і поновити їх неможливо.

3. Відповідно до презумпції батьківства, сформульованої ще римськими юристами, — pateris est quernnuptiae demonstrant — батьком дитини вважається той, хто перебуває у шлюбі з матір'ю. Як відзначає З.В. Ромовська, ця презумпція заснована на повазі до дружини як жінки і є законодавчим відбитком моральності її поведінки у шлюбі як морально-етичного стандарту. У зв'язку з цим дружина не має обов'язку доводити, хто є батьком її дитини, і згода її чоловіка на запис його батьком дитини не потрібна. Відповідно дружина не має права заперечувати проти запису свого чоловіка батьком дитини, яка була зачата і (або) народжена у шлюбі, і одностороння заява про батьківство іншої особи не має достатнього правового значення, якщо чоловік наполягає на реєстрації себе батьком дитини. Презумпція батьківства не поширюється на дитину, яка була народжена до шлюбу, навіть якщо батьком дитини є теперішній чоловік її матері. Запис його батьком дитини може бути здійснений відповідно до статей 125, 126 СК

4. Презумпція шлюбного батьківства (материнства) поширюється на три групи дітей: 1) тих, які були зачаті і народжені у шлюбі; 2) тих, які були зачаті до шлюбу, але народжені у шлюбі; 3) тих, які були зачаті у шлюбі, але народжені протягом 10 місяців після його припинення чи визнання його недійсним.

5. Походження дитини від батьків, які перебувають у шлюбі між собою, засвідчується Свідоцтвом про шлюб між батьками та документом закладу охорони здоров'я про народження дружиною дитини. Закон надає запису про шлюб значення достатнього та безспірного доказу походження дитини від вказаних у ньому батьків, і саме тому права та обов'язки дружини та чоловіка як батьків дитини не потребують будь-якого документального підтвердження.

6. Згідно зі ст. 47 СК недійсність шлюбу не впливає на обсяг взаємних прав та обов'язків батьків і дитини, яка народилася у цьому шлюбі. У зв'язку з цим, у ч. 2 ст. 122 СК закріплено правило, що батьком дитини, яка народжена до спливу 10 місяців після визнання шлюбу недійсним, визнається колишній чоловік матері цієї дитини. Виходячи з пріоритету шлюбних відносин і відповідно до шлюбного материнства та батьківства, аналогічний порядок встановлення батьківства застосовується і у випадку припинення шлюбу (внаслідок його розірвання чи смерті (оголошення померлим) чоловіка матері дитини).

Як відзначається в юридичній літературі, у таких випадках виникає певний «квазішлюб», який породжує права та обов'язки батьків та дітей за межами законного подружнього життя. Законно укладеного шлюбу вже немає, але правовий зв'язок, заснований на колишньому або недійсному шлюбі, немов зберігає правовий режим щодо народжених у той період часу дітей.

Визнання батьком дитини колишнього чоловіка її матері має перш за все реєстраційне значення і не завжди відображає констатацію істинного факту. Законодавець констатує: незважаючи на припинення шлюбу (визнання його недійсним), батьком дитини буде визнано колишнього чоловіка, якщо раніше їхній шлюб було укладено і з моменту його припинення або визнання недійсним сплинуло не більше 10 місяців. Але заінтересовані особи мають право (вже не в органах РАЦС, а у суді) довести протилежне і потім змінити актовий запис.

7. Винятком з цих правил є народження дитини матір'ю, яка вступила до сплину зазначеного строку у новий шлюб, — якщо дитина народилася після реєстрації цього повторного шлюбу, то батьком дитини визнається новий чоловік матері.

8. На відміну від правових наслідків недійсності шлюбу при народженні дитини від неукладеного шлюбу, тобто шлюбу, укладеного у відсутності нареченої і (або) нареченого (див. ст. 48 СК і коментар до неї), визнаючи недійсним запис про шлюб, суд повинен анулювати також запис про батька дитини, а батьківство може бути встановлене на правилами ст. 125 СК.

9. Правило щодо презумпції шлюбного материнства (батьківства) не поширюється й на випадки народження дитини жінкою за час дії встановленого судовим рішенням режиму окремого проживання подружжя, який передбачає формальне збереження шлюбу, але змінює правовідносини між подружжям. У подібних випадках дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважається такою, що походить від її чоловіка. У цьому випадку при пред'явленні дружиною копії рішення суду про встановлення для подружжя режиму окремого проживання реєстрація народження дитини провадиться за заявою матері (п. 2 ч. 2 ст. 102 СК).

Якщо ж чоловік та дружина фактично проживають окремо, але не оформили це у встановленому порядку, презумпція батьківства одруженого чоловіка при народженні його дружиною дитини зберігається.

10. При народженні дитини у зареєстрованому шлюбі, а також при припиненні шлюбу між чоловіком та дружиною у разі народження дитини до спливу 10 місяців після припинення їх шлюбу, мають право подати до державного органу РАЦС спільну заяву про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини. При цьому вважається, що дитина народилася від батьків, які не перебувають у шлюбі між собою. Якщо шлюб припинено внаслідок смерті чоловіка (оголошення його померлим), таку заяву має право подати мати дитини. Однак така вимога може бути задоволена лише у разі подання іншою особою та матір'ю дитини заяви про визнання батьківства.

11. Згідно з п. 2.13 Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні батько й мати, які перебувають у шлюбі, записуються батьками дитини в книзі реєстрації актів про народження за заявою будь-кого з них.

Стаття 123. Визначення походження дитини від батька, матері при штучному заплідненні та імплантації зародка

1. У разі народження дружиною дитини, зачатої в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій, здійснених за письмовою згодою її чоловіка, він записується батьком дитини.

2. У разі перенесення в організм іншої жінки ембріона людини, зачатого подружжям в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій, батьками дитини є подружжя.

3. Подружжя визнається батьками дитини, народженої дружиною після перенесення в її організм ембріона людини, зачатого її чоловіком та іншою жінкою в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій.

1. Як відзначалося, юридичним фактом, на підставі якого виникають правовідносини між батьками та дітьми, є походження дитини від батьків, зареєстроване у встановленому законом порядку. Однак широке застосування сучасних медичних технологій більше не дозволяє пов'язувати походження дитини, якому надається юридичного значення, лише з біологічним походженням (кровною спорідненістю).

2. У ст. 123 СК України закріплено порядок встановлення походження дитини, яка народилася у результаті трьох різновидів репродуктивних технологій: штучного запліднення, сурогатного материнства та імплантації ембріону. Такий вид медичної допомоги регулюється ст. 48 Основ законодавства України про охорону здоров'я, згідно якої кожна дієздатна жінка має право на застосування штучного запліднення та імплантацію ембріона.

При застосуванні штучних методів репродукції людини штучне запліднення може бути здійснене спермою чоловіка матері дитини або при імплантації може бути використаний ембріон, який генетично походить від даного подружжя. У цьому випадку існує біологічна спорідненість між дитиною та обома батьками. Крім цього, можливе штучне запліднення донорською спермою або імплантація ембріона, який генетично пов'язаний лише з одним з батьків або взагалі не має з ними генетичного зв'язку (донорський ембріон). У цьому випадку біологічна спорідненість з одним з батьків або навіть з обома з них відсутня.

Подібні операції здійснюються у закладах, які мають відповідну ліцензію на вказаний вид діяльності, за наявності письмової згоди подружжя чи одинокої жінки. Відомості про застосування штучного запліднення та імплантацію ембріона, а також про особу донора є лікарською таємницею.

3. Правила ст. 123 СК ґрунтуються на принципі визнання, згідно з яким правового значення набуває не біологічний момент народження дитини, а соціальний — намір особи визнати дитину своєю. При цьому визнання відбувається до народження дитини — у момент надання згоди на застосування тієї чи іншої репродуктивної технології. Особа, яка завідомо знає, що народжена дитина не буде мати з нею генетичного зв'язку, тим не менш висловлює бажання встановити батьківські правовідносини з цією дитиною. Донори навпаки, незважаючи на наявність генетичного зв'язку з дитиною, не мають права вимагати встановлення правового зв'язку з ними, і генетична спорідненість не визнається законом достатньою підставою для цього.

4. Частина 2 ст. 123 СК регулює так зване сурогатне материнство, яке є винятком з загального здавна відомого правила «mater est gestation demonstrat» (матір'ю є та, яка народила дитину на світ).

Із правової точки зору під сурогатним материнством розуміють «запліднення жінки шляхом імплантації ембріона з використанням генетичного матеріалу подружжя з метою виношування і народження дитини, яка в подальшому буде визнана такою, що походить від подружжя, як правило, на комерційній основі на підставі відповідного договору між подружжям та сурогатною матір'ю. Тобто сутність сурогатного материнства полягає у тому, що запліднена яйцеклітина пересаджується до організму генетично сторонньої жінки, яка виношує і народжує дитину не для себе, а для бездітного подружжя.

Згідно р п. 1.4 Наказу Міністерства охорони здоров'я України № 24 від 04.02.97 р. «Про затвердження умов та порядку штучного запліднення та імплантації ембріона (ембріонів) та методів їх проведення» вік жінки, якій здійснюється штучне запліднення, не повинен перевищувати 40 років. Відповідно ця жінка одержує певне утримання у вигляді грошей, ліків, посиленого харчування тощо. Але їй не передається право вирішувати долю імплантованого їй ембріона — ці питання має вирішувати подружжя, оскільки «сама по собі згода дружини та чоловіка на імплантацію ембріона з використанням їхнього генетичного матеріалу у організм іншої жінки має розглядатися як дія, спрямована на виконання їхньої репродуктивної функції, тобто як здійснення однієї з правомочностей, яка складає зміст суб'єктивного права на материнство (батьківство)».

5. Конститутивною ознакою сурогатного материнства, як відзначає М.В. Антокольська, є укладення до моменту зачаття дитини договору про виношування дитини сурогатною матір'ю з метою подальшого встановлення батьківських правовідносин між цією дитиною та особами, які уклали даний договір з сурогатною матір'ю. При цьому істотне значення має те, що такий договір повинен укладатися саме до моменту зачаття дитини, оскільки, безумовно, договір про уступку вже зачатої або народженої дитини повинен визнаватися нікчемним як такий, що суперечить моральним засадам суспільства.

Спеціальних вимог до договору про сурогатне материнство чинне законодавство України не встановлює. Умовами такого договору можуть бути: умови щодо компенсації витрат на медичне обслуговування сурогатної матері; заклад, у якому буде здійснюватися запліднення та прийматимуться пологи; наслідки народження дитини з фізичними чи психічними недоліками; наслідки відмови сурогатної матері надати згоду на запис подружжя батьками дитини; умови та строки оплати послуг сурогатної матері; підстави для зміни та розірвання договору тощо.

Слід відзначити, що на відміну від законодавства Російської Федерації Сімейний кодекс України не вимагає отримання повторної згоди сурогатної матері на запис подружжя батьками після народження дитини.

6. Суб'єктами правовідносин щодо імплантації ембріона дитини жінці із генетичного матеріалу подружжя можуть бути і особи, які перебувають у фактичних шлюбних відносинах (ст. 74 СК). Проте, як відзначається у літературі, на цих осіб після народження дитини сурогатною матір'ю законодавець має покласти обов'язок зареєструвати шлюб.

Стаття 124. Визначення походження дитини від батька у разі реєстрації повторного шлюбу з її матір'ю

1. Якщо дитина народилася до спливу десяти місяців від дня припинення шлюбу або визнання шлюбу недійсним, але після реєстрації повторного шлюбу її матері з іншою особою, вважається, що батьком дитини є чоловік її матері у повторному шлюбі.

Батьківство попереднього чоловіка може бути визначене на підставі його спільної заяви з чоловіком у повторному шлюбі або за рішенням суду.

1. Стаття 124 СК поширює презумпцію батьківства чоловіка матері дитини на випадки, коли дитина народилася до спливу десяти місяців від дня припинення шлюбу або визнання шлюбу недійсним, але після реєстрації повторного шлюбу її матері з іншою особою. Батьком дитини у такому випадку вважається чоловік матері у повторному шлюбі.

2. Батьківство попереднього чоловіка може бути встановлене на підставі його спільної заяви з чоловіком матері у повторному шлюбі або на підставі рішення суду. При цьому, як слушно відзначається деякими науковцями, для встановлення батьківства попереднього чоловіка необхідно отримати й згоду на це матері дитини.

Виходячи із змісту ст. 126 СК, така заява про визнання батьківства попереднього чоловіка матері батьком народженої нею у повторному шлюбі дитини повинна подаватися до органу РАЦС, який на підставі поданої спільної заяви матері дитини та її попереднього та нового чоловіків вносить зміни до Книги реєстрації народжень і видає нове Свідоцтво про народження дитини, в якому батьком дитини буде записаний чоловік матері у попередньому шлюбі.

Стаття 125. Визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою

1. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров'я про народження нею дитини.

2. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається:

1) за заявою матері та батька дитини;

3) за рішенням суду.

1. У ст. 125 СК регламентується порядок визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою. Так, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров'я про народження нею дитини.

2. Якщо дитина народилася від батьків, які не перебувають у шлюбі між собою, її походження може бути встановлене у двох порядках: реєстраційному (добровільному) та судовому.

3. Реєстраційний порядок встановлення батьківства (материнства) застосовується у випадках, коли походження дитини визначається за спільною заявою матері та батька дитини.

Подання спільної заяви про визнання батьківства є найпростішим способом встановлення батьківства, який передбачає добровільне визнання батьківства і виключає можливі колізії й суперечки між батьками дитини щодо її походження.

Встановивши порядок подання спільної заяви про визнання батьківства, законодавець мав на увазі походження дитини лише від батька. Чоловік визнає, що він є біологічним батьком дитини і просить про те, щоб йому були надані права та обов'язки батька щодо цієї дитини. Мати дитини при підписанні спільної заяви для визнання батьківства підтверджує, що заявник дійсно є батьком її дитини і надає згоду на те, щоб дана особа набула батьківських прав та обов'язків.

4. Встановлення батьківства у судовому порядку можливе як у порядку позовного, так і окремого провадження.

Встановлення батьківства у позовному порядку можливе, коли дитина народилася від осіб, які не перебувають у шлюбі, і батько (мати) дитини відмовляється визнати батьківство у добровільному порядку.

5. Якщо мати дитини померла (оголошена померлою), визнана недієздатною, безвісно відсутньою, позбавлена батьківських прав або якщо мати дитини не проживає з нею не менш як шість місяців і не проявляє про неї материнської турботи та піклування, батьківство може бути встановлене судом за правилами окремого провадження за індивідуальною заявою батька, який не перебував у шлюбі з матір'ю на момент народження дитини.

Стаття 126. Визначення походження дитини від батька за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою

1. Походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до державного органу реєстрації актів цивільного стану.

2. Якщо заява про визнання себе батьком дитини подана неповнолітнім, державний орган реєстрації актів цивільного стану повідомляє батьків, опікуна, піклувальника неповнолітнього про запис його батьком дитини. У разі, якщо повідомити батьків, опікуна, піклувальника неповнолітнього неможливо, державний орган реєстрації актів цивільного стану повинен повідомити орган опіки та піклування про запис неповнолітнього батьком дитини.

3. Якщо заява про визнання батьківства не може бути подана особисто, вона може бути подана через представника або надіслана поштою, за умови її нотаріального засвідчення. Повноваження представника мають бути нотаріально засвідчені.

1. Стаття 126 СК регулює реєстраційний порядок встановлення батьківства, при якому походження дитини визначається за спільною заявою матері та батька дитини, які не перебувають у шлюбі між собою.

В юридичній літературі під добровільним визнанням батьківства зазвичай розуміють односторонній безповоротний юридичний акт батька дитини, який не перебуває у шлюбі з її матір'ю, вчинений у РАЦСі, спрямований на виникнення правовідносин між батьком та дитиною. Щодо правової природи цього акту в юридичній науці існують різні точки зору. Так, М.В. Антокольська вважає його одностороннім правочином, і відповідно, як і будь-який правочин, цей акт може бути визнаний недійсним з усіх підстав, встановлених для визнання правочинів недійсними. Інші правознавці виключають можливість застосування категорії правочину в сімейному праві і вважають добровільне визнання батьківства специфічним сімейно-правовим актом, оскільки воля осіб у цьому випадку спрямована не на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, а на виникнення правовідносин батьківства.

2. Саме по собі волевиявлення особи, яка визнає своє батьківство, не викликає правових наслідків. Для отримання правового результату у даному випадку необхідна сукупність юридичних фактів — волевиявлення батька та матері. Але спрямованість і значення їх є різними. На встановлення батьківського правовідношення спрямоване лише волевиявлення особи, яка визнає себе батьком. Мати дитини висловлює лише згоду на те, щоб цей чоловік визнав себе батьком її дитини. Така згода матері на визнання батьківства чоловіком дозволяє запобігти визнанню батьком дитини особу, яка не має до неї ніякого відношення. Крім того, як відзначає М.В. Антокольська, мати може захистити інтереси дитини і не допустити визнання батьківства біологічним батьком, який може заподіяти дитині істотної шкоди. Тому відсутність згоди жінки-матері виключає визнання батьківства у добровільному порядку. Однак відмова матері від подачі спільної заяви про визнання батьківства не є перешкодою для звернення чоловіка, який вважає себе батьком дитини, до суду з позовом про визнання свого батьківства за правилами ст. 128 СК України.

3. Щодо добровільного визнання батьківства закон встановлює мінімальну кількість заборон та обмежень. Так, чоловік, який перебуває у шлюбі, не повинен отримувати згоду своєї дружини на визнання батьківства дитини, народженої іншою жінкою. Крім цього, до функцій органу РАЦС не входить встановлення факту кровної спорідненості між батьком та дитиною, оскільки воно не має правового значення для визнання батьківства у добровільному порядку. Але якщо добровільне батьківство визнається чоловіком, який у момент здійснення відповідного запису знав, що він не є батьком дитини, то у майбутньому він не зможе оспорити запис про батьківство, посилаючись на цю обставину (див. ст. 136 СК та коментар до неї).

4. Чоловік та жінка можуть подати заяву про добровільне визнання батьківства у будь-який час — як до, так і після народження дитини (під час вагітності матері). Найчастіше така заява подається після народження дитини, і реєстрація батьківства відбувається одночасно з реєстрацією народження дитини. При цьому згідно з п. 2.1 Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, якщо батьки дитини не перебувають у шлюбі, то народження дитини може бути зареєстроване за місцем проживання особи, яка визнає себе батьком дитини, якщо із заявою про реєстрацію народження вона одночасно подає заяву про визнання батьківства.

Враховуючи важливе значення правових наслідків визнання батьківства, заява про добровільне визнання батьківства, подана після народження дитини, має безвідзивний характер і не може бути відкликана, навіть якщо цього бажає мати дитини.

5. При поданні спільної заяви про визнання батьківства ще до народження дитини — під час вагітності матері, то слід відзначити, що хоча закон не висуває особливих умов для подачі заяви про визнання батьківства ще до народження дитини (під час вагітності жінки), очевидно, така заява може бути прийнята лише за наявності обставин, які свідчать, що надалі подача заяви про визнання батьківства буде ускладнена чи неможлива (наприклад, чоловік буде призваний до лав Збройних Сил чи перебуватиме у довготривалому відрядженні). Крім цього, перешкодою можуть бути й особливості характеру чоловіка та жінки, ситуація, що склалася, ставлення до неї членів сім'ї та інші обставини, які впливають на мотиваційну сферу діяльності людини. Одночасно з подачею заяви до РАЦС повинен бути наданий документ, що підтверджує вагітність матері, виданий закладом охорони здоров'я. Строку вагітності закон не надає правового значення, а отже, така заява може бути подана на будь-якому строку вагітності майбутньої матері.

На відміну від заяви про добровільне визнання батьківства, поданої після народження дитини, заява, подана під час вагітності жінки, може бути відкликана до народження дитини, оскільки правові наслідки подання такої заяви виникають лише з моменту народження дитини. Але, якщо цього не буде зроблено, при наявності такої заяви державна реєстрація визнання батьківства відбувається одночасно з державною реєстрацією народження дитини (незалежно від того, живий цей чоловік на момент народження дитини, чи ні), і нової заяви про визнання батьківства не потрібно.

6. За своєю суттю добровільне встановлення батьківства є юридичним актом батька дитини, який не перебуває у шлюбі з її матір'ю, спрямованим на виникнення правовідносин між батьком та дитиною. Як і будь-який юридичний акт, встановлення батьківства передбачає наявність у суб'єкта, що його вчиняє, відповідного рівня свідомості та волі. Виходячи з цього, особа, визнана судом недієздатною, не може визнати своє батьківство. Не допускається встановлення батьківства й за заявою опікуна недієздатного, оскільки визнання батьківства є волевиявленням особистого характеру. Недієздатна особа як батько може бути суб'єктом лише тих прав та обов'язків, для здійснення яких не потрібно здійснювати особистих юридичних дій.

Однак слід відзначити, що подібне правило не поширюється на інших осіб, які не мають дієздатності у повному обсязі — осіб, визнаних обмежено дієздатними у судовому порядку та неповнолітніх.

7. У ч. 2 ст. 126 СК передбачається право неповнолітніх осіб на подання заяви про визнання себе батьком дитини. Таке правило ґрунтується на тому, що закон не встановлює віку, з досягненням якого виникають батьківські права та обов'язки, і відповідно будь-який фактичний батько може без обмежень подати спільну заяву з матір'ю дитини про визнання свого батьківства. А отже, батьківські права та обов'язки можуть виникнути незалежно від віку батьків, і оскільки саме по собі визнання батьківства засноване на факті зачаття дитини даною особою, то така особа має право визнавати своє батьківство з того ж віку, коли біологічно вона може стати батьком.

Але при цьому, безумовно, враховуючи недостатній рівень свідомості та життєвого досвіду неповнолітніх осіб, як відзначалося в юридичній літературі, слід встановити певну систему охорони прав такого неповнолітнього батька; вимагати, щоб його волеутворення, спрямоване на визнання батьківства, було невимушеним, незалежним від зовнішнього впливу.

8. Згідно з ч. 2 ст. 126 СК, якщо заява про визнання себе батьком дитини подана неповнолітнім, державний орган РАЦС повідомляє батьків, опікуна, піклувальника неповнолітнього про запис його батьком дитини, а у разі, якщо повідомити батьків, опікуна, піклувальника неповнолітнього неможливо, орган РАЦС повинен повідомити орган опіки та піклування про запис неповнолітнього батьком дитини. Однак на сьогодні органи РАЦС не вправі відмовити у реєстрації визнання батьківства у випадку заперечення зазначених осіб проти запису їх сина (підопічного) батьком дитини.

У зв'язку з цим у літературі висловлювалася пропозиція, що у випадку визнання батьківства неповнолітньою особою недостатньо простого повідомлення про це батьків, піклувальника неповнолітнього та ін., а необхідно отримати їхню згоду, оскільки неповнолітня особа може не повністю усвідомлювати усі наслідки добровільного визнання батьківства. Крім того, внаслідок цього права та обов'язки виникають не лише у батьків дитини, а й, наприклад, у діда, баби. Однак така пропозиція викликає певні сумніви, оскільки згода батьків (піклувальників, органу опіки та піклування) в якості умови для визнання батьківства порушуватиме батьківські права неповнолітніх батьків. Зокрема відмова батьків надати згоду на визнання батьківства фактично була б спрямована на послаблення захисту законних інтересів дитини та його неповнолітнього батька і не мала б виховного значення. Крім цього, досить часто на практиці саме батьки неповнолітнього, навіть якщо він сам визнає своє батьківство, вважають, що дитина не його, остерігаючись зобов'язання до сплати аліментів, людського осуду тощо. Очевидно, що повідомлення батьків, піклувальника неповнолітнього саме по собі й має на меті надати їм можливість вжити заходів у випадку їхньої незгоди для більш детального з'ясування ситуації. Тому більш доцільним видається надання батькам неповнолітнього батька дитини права на звернення до суду з позовом про оспорювання батьківства за правилами ст. 136 СК.

9. Певні сумніви викликає й включення до переліку осіб, які повинні бути повідомлені про визнання неповнолітнім батьківства його опікуна. Як відомо, опіка встановлюється над малолітніми особами, які не досягли 14-річного віку (ст. 58 ЦК). Тим самим закон опосередковано дозволяє добровільно визнавати своє батьківство й особам, які не досягли 14-річного віку (малолітнім). Однак навряд чи можна стверджувати, що особа, яка не досягла 14 років, має достатній ступінь психічної та вольової зрілості для оформлення батьківства та усвідомлення його наслідків. Безумовно, на практиці такі випадки зустрічаються надзвичайно рідко. Але і у тих випадках, коли батьківство малолітнього біологічно не виключається, очевидно, що його воля на добровільне визнання батьківства не повинна враховуватися, оскільки складно говорити про повне усвідомлення особою, яка не досягла 14 років, усіх наслідків такого акту. Тому видається слушною позиція тих науковців, які вважають, що для визнання батьківства воля малолітньої особи не може мати правового значення. У подібних випадках батьківство малолітньої особи, як і особи, визнаної недієздатною, повинно встановлюватися лише у судовому порядку за правилами ст. 128 СК.

10. Особи, визнані судом обмежено дієздатними, не позбавлені права на добровільне визнання свого батьківства і можуть самостійно подавати відповідну заяву без згоди піклувальника на це. Пояснюється це тим, що обмеження дієздатності стосується лише сфери майнових прав особи, але не її прав у сфері особистих немайнових відносин, у тому числі й сімейних. Тим не менш заслуговує підтримки пропозиція щодо того, що органи РАЦС, отримавши заяву про визнання батьківства від особи, обмеженої у дієздатності, повинні повідомити про це орган опіки та піклування для прийняття останнім заходів для недопущення чи здійснення контролю за вихованням дитини такою особою

11. На відміну від чоловіка, вік матері для подання спільної заяви про добровільне визнання батьківства не має правового значення. Своєю згодою, як відзначалося, мати лише підтверджує факт спорідненості між дитиною та чоловіком, який визнає своє батьківство. Відносини між матір'ю та дитиною засвідчуються у Свідоцтві про народження незалежно від встановлення батьківства. Тому орган РАЦС зобов'язаний зареєструвати добровільне визнання батьківства при будь-якому віці матері.

12. Оскільки встановлення батьківства має на меті не лише досягнення надання дитині належного виховання, а й породжує усі права та обов'язки, заява про добровільне визнання батьківства може бути подана і по досягненню дитиною повноліття. Однак у цьому випадку орган РАЦС, очевидно, повинен отримати згоду повнолітньої дитини.

13. Визнання батьківства вважається здійсненим з моменту складення актового запису про встановлення батьківства на підставі спільної заяви матері дитини та чоловіка, який визнає своє батьківство. Але водночас воно викликає зворотні наслідки, тобто між дитиною, з однієї сторони, та її батьком і його родичами, з іншої, права та обов'язки виникають не з моменту визнання дитини чи оформлення запису про батьківство, а з моменту народження дитини.

14. Згідно з ч. 3 ст. 126 СК, якщо заява про визнання батьківства не може бути подана особисто, вона може бути подана через представника або надіслана поштою, за умови її нотаріального засвідчення. Повноваження представника також мають бути нотаріально засвідчені.

Стаття 128. Визнання батьківства за рішенням суду

1. За відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

2. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

3. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.

Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

4. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

1. Стаття 128 СК встановлює необхідну умову для визнання батьківства у судовому порядку: батьки дитини не повинні перебувати у зареєстрованому шлюбі між собою (реєстрація народження дитини в органах РАЦС і Свідоцтво про її народження підтверджують, що вона народилася не в зареєстрованому шлюбі).

2. На відміну від КпШС УРСР, який при розгляді подібних справ орієнтував суди на визнання чітких груп доказів, які повинні були свідчити про визнання відповідачем батьківства (спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини або спільне виховання чи утримання ними дитини, чи інші докази, що з достовірністю підтверджували б визнання відповідачем батьківства), чинний СК України усунув суперечності, які існували у КпШС України, і переніс центр ваги з проблеми отримання доказів визнання відповідачем батьківства у сферу походження дитини від даних батьків. Для введення подібної новели значним стимулом стали сучасні досягнення генетичної науки, а також практика судів загальної юрисдикції, яка свідчила про значне відставання правил, встановлених КпШС від можливостей сучасних засобів доказування.

Згідно ч. 2 ст. 128 СК підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Наприклад, доказами батьківства конкретного чоловіка можуть бути різноманітні документи (листи, заяви за місцем роботи про надання матеріальної допомоги тощо), усні заяви та поведінка відповідача під час вагітності матері та після народження дитини (турбота про матір, вітання з новонародженим, обрання імені дитині та ін.). Усе це може прямо чи опосередковано свідчити про те, що батьком дитини є саме відповідач. Крім цього, на сьогодні існує багато видів різноманітних експертиз, які дозволяють встановити батьківство з великою мірою точності. Такими є, наприклад, генетична дактилоскопія (по ДНК, де міститься генетичний код, індивідуальний для кожної особи, при цьому ДНК дитини завжди поєднує ознаки ДНК матері та батька), експертиза по амніотичній рідині (води при вагітності).

Але висновок експертизи з питання походження дитини є одним з доказів, які повинні бути оцінені судом у сукупності з іншими доказами у справі, оскільки ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Відповідно до ст. ст. 213, 215 ЦПК рішення щодо визнання батьківства має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина — містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства в органах РАЦС (прізвище, ім'я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Тобто у залежності від конкретних обставин суд може як прийняти до уваги, так і відхилити будь-які надані сторонами докази, але при цьому ні один з них не може мати пріоритетного характеру стосовно інших доказів.

Крім цього, слід відзначити, що неявка сторони на експертизу у справах про визнання батьківства або відмова надати експертам необхідних предметів дослідження самі по собі не є безумовною підставою для визнання встановленим чи спростованим факту, для з'ясування якого експертиза була призначена. Це питання має вирішуватися судом у кожному конкретному випадку у залежності від того, яка із сторін з яких причин не з'явилася на експертизу чи не надала експертам необхідні предмети, а також яке значення має для неї висновок експертизи тощо.

У разі, коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст. 146 ЦПК може визнати факт, для з'ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити ухвалу про його примусовий привід (п. 9 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).

3. Слід зауважити, що обставини, передбачені ст. 53 КпШС України, й зараз можуть служити підставами для визнання батьківства — зокрема спільне проживання матір'ю дитини та чоловіком та ведення ними спільного господарства тощо.

У зв'язку з цим заслуговує підтримки пропозиція М.В. Антокольської про поширення на фактичні шлюбні відносини, передбачені ст. 74 СК України, враховуючи їх тривалий та стабільний характер, правил про презумпцію батьківства фактичного чоловіка, аналогічні тим, які застосовуються щодо осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі.

4. Крім цього, згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідні норми Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності (спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини тощо), повинні застосовуватися при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 p., тобто до набрання чинності Сімейним кодексом України. А справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 р., суд має вирішувати відповідно до норм чинного Сімейного кодексу України.

Однак поширення дії правил ст. 128 СК України лише на дітей, народжених після 1 січня 2004 року, видається неправильним, оскільки подібна вказівка не лише не враховує того, що батьківські правовідносини мають тривалий характер, а й суперечить загальним засадам регулювання сімейних відносин, однією з яких є регулювання сімейних відносин з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (див. ст. 7 СК та коментар до неї).

5. Справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні. Закон встановлює вичерпний перелік осіб, які можуть звертатися до суду з позовами про визнання батьківства.

Найчастіше ініціатором визнання батьківства у судовому порядку стає мати дитини, яка при цьому виступає на захист як власних інтересів, так і інтересів дитини. Щодо останнього слід відзначити, що, оскільки на момент подачі позову про визнання батьківства між дитиною та особою, яка вважається її батьком, ніяких правовідносин ще не існує, відповідно, підставою для заявлення позову у цьому випадку є не суб'єктивне право, а інтерес дитини, що охороняється законом. Цей інтерес полягає у тому, щоб знати свого батька і набувати з ним правовий зв'язок.

Відповідно, звернутися до суду з позовом про визнання батьківства може й сама дитина, яка досягла повноліття. У цьому випадку, як слушно відзначається у правознавстві, подібне правило повинне надаватися й «емансипованим» неповнолітнім особам, які набули повної дієздатності до повноліття за правилами ст. 35 ЦК України.

Законом передбачена можливість подачі заяви до суду й іншими особами. Зокрема суд приймає відповідні позови, подані опікуном чи піклувальником дитини, які є законними представниками інтересів підопічного.

Право на звернення до суду з відповідним позовом мають і особи, які утримують та виховують дитину (тітка, дядько, двоюрідні сестра, брат, а також сусіди чи інші сторонні особи). При цьому у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вказано, що при зверненні до суду осіб, які утримують та виховують дитину, до участі у справі повинен бути залучений представник органу опіки та піклування.

Крім цього, позов про визнання батьківства може бути пред'явлений чоловіком, який вважає себе батьком дитини. На практиці останні випадки виникають найчастіше у випадках, коли мати дитини відмовляється подати до РАЦС спільну заяву з батьком дитини про визнання батьківства.

Із позовом про визнання батьківства чи материнства можуть звертатися до суду лише вищеозначені особи. У разі пред'явлення такого позову іншими особами, як сказано у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суддя відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 121 ЦПК повинен відмовити у відкритті провадження у справі, оскільки в таких випадках позивач не має права представляти інтереси дитини. Однак така позиція Пленуму Верховного Суду України очевидно потребує уточнення. У випадках, коли, наприклад, мати дитини залякана негативними наслідками і сама боїться звернутися з таким позовом до суду, заявити позов про визнання батьківства може й прокурор.

6. У справах про визнання батьківства позови вищеозначених осіб приймаються до судового розгляду за наявності однієї з встановлених законом умов: а) дитина народжена матір'ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім'я та по батькові дитини записано за вказівкою матері (ч. 1 ст. 135 СК); б) у разі смерті матері, а також за неможливості встановити місце її проживання запис про неї та про батька дитини вчинено за заявою родичів, інших осіб або уповноваженого представника закладу охорони здоров'я, в якому народилася дитина (ч. 1 ст. 135 СК); в) батьки дитини невідомі, і запис про них у Книзі реєстрації народжень вчинено за рішенням органу опіки та піклування (ч. 2 ст. 135 СК).

7. Одночасно з вимогою про визнання батьківства, як правило, пред'являються вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини. У таких випадках аліменти стягуються із дня подачі позову, а не з моменту народження дитини (ст. 191 СК).

8. Для вимог про визнання батьківства строк давності не встановлено, тому такий позов може бути заявлений у будь-який момент після народження дитини.

Стаття 129. Спір про батьківство між чоловіком матері дитини та особою, яка вважає себе батьком дитини

1. Особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред'явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства.

2. До вимоги про витання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

1. Особа, котра вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала в шлюбі з іншим чоловіком, має право пред'явити до останнього, якщо того записано батьком, позов про визнання свого батьківства.

2. Як слушно відзначається в юридичній літературі, у ч. 1 ст. 129 СК допущена неточність. Відповідачем по даним справам має визнаватися не чоловік матері, а дитина, оскільки у випадку задоволення позову сімейні правовідносини виникатимуть саме між дитиною та чоловіком, який вважає себе її батьком, а чоловік матері, записаний батьком дитини, виступатиме як її законний представник.

3. При розгляді зазначених справ вимоги про оспорювання батьківства мають розглядатись одночасно з вимогами про виключення відомостей про чоловіка матері як батька з актового запису про народження дитини.

4. Згідно з ч. 2 ст. 129 СК зазначена особа може звернутися з подібними вимогами у межах строку позовної давності — одного року, — перебіг якого починається з дня, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

Встановлення скороченого строку позовної давності, як відзначається правознавцями, забезпечує недопустимість необґрунтованого розхитування сімейно-правового статусу дитини. Це повинно стимулювати заінтересовану особу до найшвидшого реагування на інформацію щодо свого батьківства, а його пропуск може свідчити про неготовність особи до статусу батька, наявність сумнівів щодо походження дитини від нього тощо.

Особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред'явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства.

Стаття 130. Встановлення факту батьківства за рішенням суду

1. У разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір'ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду.

Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

2. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій статті 128 цього Кодексу.

1. У разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір'ю дитини, і за життя з будь-яких причин не подавав до органів РАЦС заяви про добровільне визнання свого батьківства, суд за заявою заінтересованих осіб згідно зі ст. 13 °CК може встановити факт батьківства цього чоловіка.

2. На відміну від визнання батьківства у судовому порядку, встановлення факту батьківства після смерті чоловіка має на меті встановлення не батьківських, а інших відносин — можливість отримання аліментів від родичів батька, виникнення спадкових, пенсійних, житлових прав тощо.

3. Наслідки встановлення факту батьківства майже рівнозначні констатації наявності родинних відносин, заснованих на походженні. Цей юридичний факт діє із зворотною силою: правовідносини між батьком та його дитиною виникають з моменту народження дитини.

4. Оскільки у даних справах немає спору про право, розгляд цих справ здійснюється за правилами не позовного, а окремого провадження: заявник подає заяву про встановлення факту батьківства і надає необхідні докази. Якщо суд визнає їх достатніми, батьківство вважається встановленим.

При цьому слід відзначити, що закон не встановлює конкретного переліку цих доказів. Підставою для встановлення факту батьківства, як і для визнання батьківства у судовому порядку, можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані у відповідності до вимог Цивільного процесуального кодексу України. Так, доказами для встановлення факту батьківства можуть бути дії, вчинені особою за життя, в яких проявлялося визнання нею батьківства (виховання, навчання дитини, надання їй матеріальної допомоги тощо). Такі дії могли отримати підтвердження в особистих листах, офіційних анкетах, заявах тощо.

5. На відміну від КпШС УРСР чинне сімейне законодавство України передбачає можливість встановлення факту батьківства незалежно від того, визнавала особа своє батьківство за життя чи взагалі не знала про народження у неї дитини. Тому сам по собі, наприклад, факт визнання свого батьківства померлим не завжди пов'язується з наданням дитині регулярної та достатньої для її існування матеріальної допомоги, оскільки особа могла й взагалі не знати за життя про своє батьківство.

6. Якщо при розгляді заяви про встановлення факту батьківства з'ясується, що між заінтересованими особами виник спір про право, наприклад, щодо спадщини, то суд зобов'язаний залишити заяву без розгляду і роз'яснити сторонам їхнє право на звернення з відповідною заявою, при розгляді якої буде встановлено факт батьківства і одночасно розглянута цивільно-правова суперечка.

7. Хоча у ч. 1 ст. 13 °CК передумовою звернення до суду про встановлення факту батьківства названа лише смерть чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір'ю дитини, очевидно, таке ж правило за аналогією закону повинно діяти й при оголошенні особи померлою чи визнанні її безвісно відсутньою.

8. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом до розгляду при реєстрації народження дитини з використанням юридичної фікції, передбаченої частиною 1 ст. 135 СК, тобто якщо жодна конкретна особа не записана батьком дитини відповідно до ст. ст. 126–128 СК.9. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у ч. 3 ст. 128 СК, тобто мати дитини, її опікун (піклувальник), інші особи, які утримують та виховують дитину, або сама дитина, яка досягла повноліття (див. ст. 128 СК та коментар до неї).

Стаття 131. Визнання материнства за рішенням суду

1. Особа, яка вважає себе матір'ю дитини, може подати до суду заяву про визнання свого материнства, якщо запис про матір дитини вчинено відповідно до частини другої статті 135 цього Кодексу.

1. Стаття 131 СК регулює ситуації, коли у Книзі реєстрації народжень батьками дитини записані вигадані особи, оскільки жінка, яка народила дитину, підкинула її або залишила у пологовому будинку, де перебувала під чужим прізвищем. У подібних випадках, жінка, яка вважає себе матір'ю дитини, може звернутися до суду з позовом про визнання свого материнства.

Однак за аналогією зі ст. 128 СК заяву про визнання материнства може подати не лише особа, яка вважає себе матір'ю дитини, а й опікун, піклувальник дитини, особа, яка утримує та виховує дитину, а також сама дитина, яка досягла повноліття (див. ст. 128 СК та коментар до неї).

Підстави для задоволення зазначеного позову такі ж, як для визнання батьківства у судовому порядку, тобто підтвердженням позовних вимог можуть бути будь-які докази, зібрані у встановленому законом порядку — покази свідків, письмові документи (заяви, листи тощо), висновки різноманітних експертиз тощо.

2. Справи про визнання материнства розглядаються у позовному порядку, оскільки при цьому існує суперечка про право, а не встановлюється факт материнства, можливість встановлення якого передбачена у ст. 132 СК. Відповідачем у даних справах є дитина як можливий суб'єкт майбутніх сімейних правовідносин з особою, яка вважає себе її матір'ю. Жінка, яка записана матір'ю дитини, виступає у справі як законний представник неповнолітнього відповідача. Якщо ж позов подається опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття, то відповідачем визнається особа, яку позивачі вимагають визнати матір'ю дитини.

3. Як слушно відзначає З.В. Ромовська, виходячи з найвищих інтересів дитини, необхідності надання їй сімейного виховання, заява про визнання материнства не може бути задоволена у разі усиновлення дитини, і сама лише наявність судового рішення про визнання материнства не є абсолютною підставою для відібрання дитини від осіб, з якими вона проживає.

4. У разі визнання материнства до актового запису про народження вносяться відповідні зміни: матір'ю записується жінка, материнство якої визнане судом, прізвище дитини змінюється за прізвищем цієї жінки, а також на її вимогу може бути змінене ім'я та по батькові дитини. При цьому слід зауважити, що, хоча для визнання материнства заперечення дитини правового значення не мають, при зміні імені дитини необхідно отримати її згоду за аналогією з правилами ст. 231 СК.

Стаття 132. Встановлення факту материнства за рішенням суду

1. У разі смерті жінки, яка вважала себе матір'ю дитини, факт її материнства може бути встановлений за рішенням суду.

Заява про встановлення факту материнства приймається судом, якщо запис про матір дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини другої статті 135 цього Кодексу.

2. Заява про встановлення факту материнства може бути подана батьком, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.

1. У ст. 132 СК встановлені умови встановлення факту материнства. Так, у разі смерті жінки, яка вважала себе матір'ю дитини, факт її материнства може бути встановлений за рішенням суду, якщо:

1) мати дитини померла;

2) за життя ця жінка вважала себе матір'ю дитини;

3) відсутність суперечності інтересу щодо материнства цієї жінки з інтересом іншої особи;

4) запис про матір дитини у Книзі реєстрації народжень здійснено за заявою родичів, інших осіб або уповноваженого представника закладу охорони здоров'я, в якому народилася дитина.

При встановленні факту материнства не має значення, чи перебувала жінка, факт материнства якої встановлюється, у шлюбі, чи ні.

2. На відміну від позовного порядку визнання материнства (див. ст. 131 СК та коментар до неї) справи про встановлення факту материнства розглядаються у порядку окремого провадження, оскільки тут немає спору про право, а метою судового розгляду є встановлення певного юридичного факту.

3. Заява про встановлення факту материнства може бути подана батьком дитини, її опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.

4. Заява про встановлення факту материнства приймається судом, якщо матір'ю дитини у книзі реєстрації народжень була записана вигадана особа відповідно до правил ч. 2 ст. 135 СК.

Стаття 133. Запис подружжя батьками дитини

1. Якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір'ю, а чоловік — батьком дитини.

1. Презумпція походження дитини від осіб, які перебувають у шлюбі між собою, дає підставу записувати їх батьками дитини за письмовою заявою будь-кого з подружжя до органу РАЦС. При цьому ніяких додаткових доказів походження дитини, крім запису про шлюб батьків, закон не вимагає, і заперечення чоловіка чи дружини щодо запису себе чи іншого з подружжя батьками дитини не мають значення. Тому, як відзначає З.В. Ромовська, заява дружини до органу РАЦС про невизнання чоловіка батьком дитини не є перешкодою для запису його батьком дитини. Якщо дружина вважає, що батьком дитини не є її чоловік, вона може оспорити його батьківство за правилами ст. 138 СК.

2. Одночасно з поданням заяви про реєстрацію народження дитини до органу РАЦС повинен бути представлений відповідний документ, який посвідчує факт народження дитини даною матір'ю, а також документи, що посвідчують особи батьків, і Свідоцтво про укладення шлюбу між ними.

3. У такому ж порядку записуються відомості про батьків дитини у випадках, коли шлюб між ними припинений або визнаний недійсним і з моменту припинення цього шлюбу або визнання його недійсним спливло не більше 10 місяців (див. ст. 122 та коментар до неї). Відомості про батька дитини записуються до Книги реєстрації народжень на підставі наданого Свідоцтва про шлюб чи іншого документа, що підтверджує факт державної реєстрації шлюбу, а також документа, який підтверджує факт і час припинення шлюбу (свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про визнання шлюбу недійсним, яке набрало чинності, свідоцтво про смерть чоловіка).

4. Аналогічні правила застосовуються при реєстрації походження дитини від подружжя при застосуванні репродуктивних технологій, зокрема при сурогатному материнстві (ст. 123 СК). Так, у разі народження дитини жінкою, якій було імплантовано зародок, зачатий подружжям, реєстрація народження провадиться за заявою подружжя, яке дало згоду на імплантацію. У цьому разі одночасно з документом, що підтверджує факт народження дитини цією жінкою, подається засвідчена нотаріусом її письмова згода на запис подружжя батьками дитини.

Стаття 134. Внесення змін до актового запису про народження у разі визнання батьківства, материнства

1. На підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.

Стаття 135. Запис про батьків дитини, якщо батьківство, материнство не встановлене

1. При народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

У разі смерті матері, а також за неможливості встановити місце її проживання чи перебування запис про матір та батька дитини провадиться відповідно до цієї статті, за заявою родичів, інших осіб або уповноваженого представника закладу охорони здоров'я, в якому народилася дитина.

2. Якщо батьки дитини невідомі, державна реєстрація її народження проводиться за рішенням органу опіки та піклування, яким визначається прізвище, власне ім'я, по батькові дитини і відомості про батьків.

Коментована стаття регулює порядок здійснення запису про батьків дитини, якщо батьківство, материнство не встановлене. Передбачається три можливих варіанти запису про батьків дитини, якщо батьківство не встановлено:

1. При народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Причому матір вправі здійснити запис про батька на власний розсуд, вказавши як справжнє його ім'я та по батькові, так і вигадане. Такий запис є нічим іншим як юридичною фікцією, однак для дитини він має неабияке значення, оскільки вказує, що у її основному документі значиться батько.

2. У разі смерті матері, а також за неможливості встановити місце її проживання чи перебування запис про матір та батька дитини провадиться за заявою родичів, інших осіб або уповноваженого представника закладу охорони здоров'я, в якому народилася дитина.

Місцем проживання матері дитини є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої вона проживає строком понад шість місяців на рік. Місце перебування матері дитини — це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік (ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"). Місце проживання та місце перебування матері дитини може бути як офіційно зареєстрованим, так і фактичним. Для можливості запису про матір та батька дитини за заявою родичів або інших осіб, вказаних у абзаці 2 ч. 1 коментованої статті, невідомими мають бути як офіційне (зареєстроване), так і фактичне місце проживання або перебування матері дитини.

Постанова Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" визначає основні дефініції, що у ній застосовуються. Поняттям "родичі", яке вживається в СК, охоплюються такі особи: баба, дід, прабаба, прадід, повнорідні брат і сестра. "Членами сім'ї" є мачуха, вітчим, які проживають однією сім'єю з малолітніми або неповнолітніми пасинком, падчеркою. "Інші особи" — це особи, в сім'ї яких виховується дитина. Ними можуть бути тітка, дядько, двоюрідні сестра, брат, а також сусіди чи інші сторонні особи.

3. Якщо батьки дитини невідомі, запис про них у Книзі реєстрації народжень провадиться за рішенням органу опіки та піклування. Дана правова норма визначає, що запису про батьків дитини, якщо такі невідомі має передувати відповідне рішення органу опіки та піклування з цього приводу.

Процедура запису про батьків дитини, якщо батьківство, материнство не встановлене, регулюється наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5 "Про затвердження Правил реєстрації актів громадянського стану в Україні" (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 22 листопада 2007 р. № 1154/5).

Стаття 136. Оспорювання батьківства особою, яка записана батьком дитини

1. Особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред'явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини.

2. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.

3. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття.

4. Оспорювання батьківства неможливе у разі смерті дитини.

5. Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу.

6. До вимоги чоловіка про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини позовна давність не застосовується.

1. Оскільки встановлення батьківства у силу презумпції шлюбного батьківства (ст. ст. 122, 124 СК України) не може створювати абсолютної впевненості у тому, що чоловік матері завжди є батьком народженої нею дитини, чинне сімейне законодавство передбачає можливість цьому чоловікові оспорювати встановлене на підставі такої презумпції батьківство. Крім цього, оспорити своє батьківство може й чоловік, який добровільно визнав своє батьківство шляхом подання спільної заяви з матір'ю дитини (ст. 126 СК) чи шляхом подання заяви про визнання свого батьківства до органу РАЦС у випадку смерті матері або оголошення її померлою, визнання матері недієздатною, безвісно відсутньою, позбавлення її батьківських прав або якщо мати дитини не проживає з нею не менше шести місяців і не виявляє про неї материнської турботи та піклування, а також при неможливості встановити її місцезнаходження (ст. 127 СК).

2. Матеріальною підставою для оспорювання презумпції батьківства є невідповідність встановленого батьківства факту біологічного походження. Оскільки визнання батьківства є волевиявленням особи, то воно може бути оспорено при наявності вад волі цієї особи, наприклад, коли визнання батьківства було здійснене під впливом обману, помилки чи загроз тощо.

3. Оспорити батьківство має право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень, шляхом пред'явлення позову до суду про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини.

При розгляді справи про оспорювання батьківства суд зобов'язаний притягнути до участі у справі особу, яка записана батьком дитини, оскільки у разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.

Заінтересованими особами при оспорюванні батьківства також може бути визнана як мати дитини (у випадках, наприклад, коли запис про батька зроблено без її відома та згоди у період, коли вона з тих чи інших причин була визнана безвісно відсутньою) та її чоловік, так і сама дитина. При цьому слід відзначити, що закон не надає дитині самостійного права на оспорювання зазначеного запису, хоча, очевидно, таке право повинно їй надаватися після досягнення нею повноліття.

4. Відповідно до ст. 136 СК оспорювання батьківства можливе тільки після реєстрації народження дитини і до досягнення нею повноліття, а у разі її смерті не допускається.

5. У ч. 5 ст. 136 СК закріплене правило, згідно з яким, якщо особа визнала своє батьківство, завідомо знаючи, що вона не є батьком дитини, то оспорювати такий запис вона не може, оскільки ніякого порушення її прав не було — подаючи заяву про визнання свого батьківства, вона сама бажала, щоб такий запис був здійснений органами РАЦС.

Зазначена норма спрямована на захист законних інтересів дитини. Вважається, що при прийнятті рішення про «оформлення» свого батьківства чоловік враховував усі можливі правові наслідки для себе, навіть з урахуванням того, що фактично батьком дитини є інша особа. Саме тому довільна зміна ним у майбутньому початкового рішення чи відзив поданої заяви до органу РАЦС про встановлення батьківства після його державної реєстрації не допускається (див. ст. 126 СК та коментар до неї).

Разом з тим законодавець не виключає право особи, записаної батьком дитини за її заявою про встановлення батьківства, оспорювати здійснений органом РАЦС запис за мотивами порушення волевиявлення (наприклад, якщо заява про встановлення батьківства була подана під впливом погрози, насильства тощо).

6. При наданні чоловіком згоди на застосування методів штучного запліднення також діє загальна заборона на оспорювання батьківства особами, які дали згоду на народження дитини в результаті допоміжних репродуктивних технологій. Однак законність такої згоди може бути оспорена у судовому порядку, якщо, наприклад, чоловік дав згоду на запліднення своєї дружини донорською спермою, а у дійсності вагітність настала не від цього, а від зв'язку зі стороннім чоловіком, або коли згода на застосування допоміжних репродуктивних технологій була надана під впливом погрози, насильства тощо чи особи були введені в оману щодо генетичних властивостей донора. Тобто закон не дозволяє сумніватися у законності самих методів застосування репродуктивних технологій, роблячи їх предметом судового розгляду.

7. Для вимог чоловіка про виключення відомостей про нього як батька з актового запису про народження дитини строку позовної давності не встановлено.

Стаття 137. Оспорювання батьківства після смерті особи, яка записана батьком дитини

1. Якщо той, хто записаний батьком дитини, помер до народження дитини, оспорити його батьківство мають право його спадкоємці, за умови подання ним за життя до нотаріуса заяви про невизнання свого батьківства.

2. Якщо той, хто записаний батьком дитини, помер після пред'явлення ним позову про виключення свого імені як батька з актового запису про народження дитини, позовну заяву можуть підтримати в суді його спадкоємці.

3. Якщо через поважні причини особа не знала про те, що записана батьком дитини, і померла, оспорити батьківство можуть її спадкоємці: дружина, батьки та діти.

4. До вимоги про виключення запису про особу як батька дитини з актового запису про народження дитини позовна давність не застосовується.

1. Стаття 137 СК встановлює випадки, коли батьківство особи може бути оспорено після її смерті. Так, оспорення батьківства після смерті того, хто записаний батьком дитини, можливе у випадках, коли чоловік ще під час вагітності жінки подав до нотаріуса заяву про невизнання свого батьківства. Якщо на момент народження дитини цей чоловік помре, оспорити його батьківство на підставі цієї заяви зможуть його спадкоємці.

Подібна ситуація виникає й у випадках, коли чоловік за життя подав позов до суду про виключення запису про нього як батька дитини. У цьому разі його спадкоємці можуть підтримати позовну заяву відповідно до положень ст. 37 ЦПК про процесуальне правонаступництво в цивільних справах.

Третій випадок оспорення батьківства після смерті особи стосується випадків, коли через поважні причини особа не знала про те, що записана батьком дитини, і померла. Однак на відміну від перших двох ситуацій право на оспорення батьківства мають не будь-які спадкоємці померлого, а лише його дружина, батьки та діти, тобто лише спадкоємці першої черги.

2. У зазначених випадках батьківство оспорюється шляхом пред'явлення позову про виключення відомостей про померлу особу як батька з актового запису про народження дитини. Для вимог про оспорювання батьківства після смерті особи, яка записана батьком дитини, строку позовної давності не існує.

Стаття 138. Право матері дитини на оспорювання батьківства свого чоловіка

1. Жінка, яка народила дитину у шлюбі, має право оспорити батьківство свого чоловіка, пред'явивши позов про виключення запису про нього як батька дитини з актового запису про народження дитини.

2. Вимога матері про виключення запису про її чоловіка як батька дитини з актового запису про народження дитини може бути задоволена лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство.

3. До вимоги матері про внесення змін до актового запису про народження дитини встановлюється позовна давність в один рік, яка починається від дня реєстрації народження дитини.

1. Стаття 138 СК України містить нове правило, яке передбачає можливість подання до суду матір'ю дитини позову про виключення запису щодо батьківства свого чоловіка з актового запису про народження дитини.

Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини.

2. Умовами подання такого позову є факт перебування матері у шлюбі з батьком дитини або народження дитини протягом 10 місяців після припинення шлюбу чи визнання його недійсним.

3. Частина 2 ст. 138 СК передбачає, що вимога матері про виключення запису про її чоловіка як батька дитини з актового запису про народження дитини може бути задоволена лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство. Однак така позиція законодавця викликає певні сумніви, оскільки у випадку надання матір'ю дитини беззаперечних доказів батьківства іншого чоловіка пріоритет повинен отримати факт біологічного батьківства хоча б тому, що запис чоловіка матері батьком дитини зроблений на підставі юридичної презумпції, яка по своїй суті є лише припущенням і, відповідно, має меншу силу, ніж факт.

4. На відміну від вимоги чоловіка про виключення відомостей про нього як батька з актового запису про народження дитини, для якої позовної давності не встановлено, для вимог жінки про виключення з цього запису відомостей про її чоловіка як батька позовна давність становить один рік і її перебіг починається з дня реєстрації дитини.

Стаття 139. Спір про материнство

1. Жінка, яка записана матір'ю дитини, може оспорити своє материнство.

2. Жінка, яка вважає себе матір'ю дитини, має право пред'явити позов до жінки, яка записана матір'ю дитини, про визнання свого материнства. Оспорювання материнства не допускається у випадках, передбачених частинами другою та третьою статті 123 цього Кодексу.

3. До вимоги про визнання материнства встановлюється позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися, що є матір'ю дитини.

1. У ст. 139 СК врегульовано дві ситуації, при яких можливе оспорювання материнства. Так, жінка, яка записана матір'ю дитини, може звернутися до суду із заявою про невизнання себе матір'ю дитини. При цьому позовна давність щодо подібних вимог не застосовується.

Крім того, оспорити материнство може інша жінка, яка вважає себе матір'ю дитини. У позовній заяві до суду позивачка повинна висувати одночасно дві вимоги: 1) про невизнання материнства жінки, яка була записана матір'ю дитини, і 2) вимогу про визнання свого материнства.

2. Предметом доказування у цих справах є відповідно відсутність кровної спорідненості між дитиною і жінкою, записаною як матір в актовому записі про народження дитини, та наявність такої спорідненості між дитиною й жінкою, яка вважає себе її матір'ю.

3. Для вимог про оспорювання материнства жінкою, котра записана як матір дитини, позовної давності не встановлено, а для вимог жінки про визнання її материнства позовна давність становить один рік і її перебіг починається із дня, коли жінка дізналася або могла дізнатися, що є матір'ю дитини.

4. У разі народження дитини в результаті імплантації зародка, зачатого подружжям, в організм іншої жінки або зародка, зачатого чоловіком, який перебуває у шлюбі та іншою жінкою, — в організм його дружини (ч. ч. 2, 3 ст. 123 СК) материнство оспорено бути не може.

Стаття 140. Оспорювання батьківства, материнства особи, яка сплачує аліменти за рішенням суду

1. Стягнення з особи, яка записана батьком, матір'ю, аліментів на дитину не є перешкодою для звернення до суду з позовом про виключення відомостей про неї як батька, матері дитини з актового запису про її народження.

1. Відповідно до ст. 14 °CК стягнення за рішенням суду з особи, записаної батьком або матір'ю, аліментів на дитину не є перешкодою для звернення до суду з позовом про виключення відомостей про них як батька або матері з актового запису про народження цієї дитини.

2. Слід відзначити, що зазначена норма змінила існуюче раніше правило про те, що за наявності рішення суду про стягнення аліментів на дитину, яке набрало законної сили, заява про оспорювання батьківства щодо цієї дитини могла бути розглянута лише після скасування цього рішення (п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 р. № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України»). Безумовно, правила ст. 14 °CК є більш прогресивними, і на сьогодні при наданні позову про оспорювання батьківства (материнства) суд повинен скасувати раніше прийняте рішення про стягнення аліментів, адже на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) повинні бути внесені відповідні зміни до актового запису про народження, на підставі яких було прийняте рішення про стягнення аліментів. Вимога ж щодо надання утримання дитині повинна розглядатися у порядку позовного провадження разом із зустрічним позовом про оспорювання батьківства чи материнства.

3. У випадку задоволення позову про визнання батьківства (материнства) рішення суду про стягнення з особи, записаної батьком (матір'ю) дитини, може бути підставою для перегляду рішення у зв'язку із нововиявленими обставинами відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 361 ЦПК.

Глава 13. ОСОБИСТІ НЕМАЙНОВІ ПРАВА І ОБОВ'ЯЗКИ БАТЬКІВ ТА ДІТЕЙ

Стаття 141. Рівність прав та обов'язків батьків щодо дитини

1. Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

2. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

1. Положення коментованої статті мають глибоке історичне коріння. Принцип рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини став результатом розвитку суспільства та ґрунтується на загальнодемократичному принципі рівності усіх людей за їх гідністю та правами, який проголошений статтею 1 Загальної декларації прав людини.

Історія права знає й інші способи розподілу прав та обов'язків між батьками дитини. Так, протягом всієї римської історії відносини між батьками і дітьми визначалися ідеєю patriapotestas, патріархальної і односторонньої влади батька. Мати по відношенню до своїх дітей від того ж шлюбу ніяких батьківських прав не мала — не тільки за життя чоловіка, але і після його смерті. Але patriapotestas протягом століть міняла свій зміст.

В найдавніший час це була абсолютна влада патріархального володаря, самодержця в своїй сім'ї. Вона охоплювала як саму особу дітей, так і всі їхні майнові придбання. В особистому відношенні від волі paterfamilias залежало перш за все, зберегти життя своїй новонародженій дитині чи ні: він міг навіть викинути її. Батько мав право продавати своїх дітей або в повне рабство transTiberim, або усередині держави inmancipium (jusvendendi). Він мав, нарешті, юридично необмежене «право життя і смерті» (jusvitae ас necis). Подальший розвиток полягає в поступовому послабленні цієї абсолютної влади в обох напрямах, як особистому, так і майновому.

Право викидати новонароджених дітей (juxexponendi), було заборонено (крім виродків) вже Ромулом; Jusexponendi існувало ще в більш пізню епоху і остаточно воно було знищене тільки в період імперії. JusvendenditransTiberim зникло дуже рано, але навіть і продаж дітей inmancipium (в кабалу) в законах XII таблиць піддався серйозному обмеженню. Вони обмежували це право тільки триразовим його здійсненням: після віддачі inmancipium утретє син звільнявся від батьківської влади. Нарешті низкою імператорських указів віднімається у батька і jusvitae ас necis: останній в цьому ряду указ Костянтина прирівнює вбивство власної дитини до parricilium взагалі. Завдяки всім цим обмеженнями patriapotestas над особою дітей втратила майже всю свою патріархальну гостроту.

Для законодавства імперської Росії та тогочасної України був властивий такий самий процес: трансформація абсолютної влади батька над дитиною у батьківську опіку. Батьківські права починають розглядатися як зворотний бік батьківських обов'язків. Батько визнається лише природним опікуном своїх дітей, а його права-лише засобом для виконання ним опікунських обов'язків, які лежать на ньому. Дореволюційне законодавство Росії, а разом з ним і України, містило вже термін не «влада батька», а «батьківська влада» (в значенні влади батьків, а не тільки батька як абсолютного володаря). Мати в той час також мала такі ж саме права, як і батько щодо дітей, але під час існування шлюбу, через принцип зверхності чоловіка у загальносімейних справах ці права матері знаходяться у прихованому стані. В разі смерті чоловіка чи настання його недієздатності мати займає стан батька.

2. Принцип рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини ґрунтується на нормах Конституції України, які проголошують, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах (ст. 21), громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст. 24). Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї (ст. 51). Вказані положення знайшли своє втілення також і у нормах СК України. Так, відповідно до ч. ч. 5 та 6 ст. 7 СК учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками. Жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Крім того, ч. 2 ст. 54 СК надає жінці та чоловікові право усі найважливіші питання життя сім'ї вирішувати спільно, на засадах рівності, а також право противитися усуненню їх від вирішення питань життя сім'ї.

Норми ст. 54 СК стосуються тільки подружжя, але на рівний розподіл прав та обов'язків між батьком та матір'ю дитини не впливає факт перебування їх у шлюбі. Не впливають на розподіл прав та обов'язків між батьками дитини факти, коли:

— батьки перебувають у шлюбі між собою і у момент зачаття, і у момент народження дитини;

— батьки перебували у шлюбі між собою у момент зачаття дитини, а на момент народження дитини шлюб між ними розірвано;

— батьки на момент зачаття дитини не перебували між собою у шлюбі, а на момент народження дитини уклали шлюб між собою. Шлюб між батьками може бути укладений також після народження дитини, але до її реєстрації у державному органі РАЦС або навіть після її реєстрації;

— батьки не перебували у шлюбі між собою ні на момент зачаття, ні на момент народження дитини.

Не впливатиме також на обсяг прав та обов'язків батька чи матері порядок встановлення батьківства (материнства) — добровільний чи судовий.

Крім того, не дивлячись на те, що коментована стаття знаходиться у главі, яка закріплює особисті немайнові права та обов'язки батьків та дітей, батьки мають також рівні майнові права та обов'язки щодо власної дитини.

3. Рівність прав та обов'язків батьків щодо дитини полягає у тому, що всі питання, які стосуються дитини, вирішуються за їх згодою. Закон особливо регулює деякі відносини, у яких батько та мати дитини мають досягти згоди:

— відносини щодо визначення прізвища дитини, якщо мати, батько мають різні прізвища (ст. 145 СК);

— відносини щодо визначення імені дитини (ст. 146 СК);

— відносини щодо зміни прізвища дитини, у разі зміни прізвища одного з батьків (ст. 148 СК);

— відносини щодо виховання дитини (ст. 157 СК).

Спори між батьками при недосягненні згоди з вказаних питань можуть вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

4. Батьки дитини мають як рівні права щодо неї, так і несуть рівною мірою відповідальність за протиправну поведінку дитини. У разі притягнення батьків до відповідальності за шкоду, завдану їхньою малолітньою (ст. 1178 ЦК України) чи неповнолітньою (ст. 1179 ЦК України) дитиною, до відповідальності повинні притягуватися обидва батьки дитини, незалежно від того, проживають вони спільно чи окремо від дитини, перебувають у шлюбі чи шлюб батьків розірваний. Але, оскільки кожний з батьків несе відповідальність за наслідки власної винної поведінки, їхня відповідальність носить частковий характер.

Виключенням з даного правила буде той випадок, коли один з батьків дитини, яка завдала шкоду, позбавлений батьківських прав. Відповідно до ст. 1183 ЦК України батьки зобов'язані відшкодувати шкоду, завдану дитиною, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав, протягом трьох років після позбавлення їх батьківських прав, якщо вони не доведуть, що ця шкода не є наслідком невиконання ними своїх батьківських обов'язків. Таким чином, якщо один з батьків позбавлений батьківських прав більше ніж три роки тому і не поновлений у них, інший з батьків буде нести відповідальність за поведінку дитини самостійно. На обов'язок утримувати дитину факт позбавлення когось з батьків батьківських прав не впливає (ч. 2 ст. 166 СК).

5. Рівність прав та обов'язків матері та батька дитини не припиняється внаслідок розірвання шлюбу між ними після народження дитини. Питання про те, з ким із подружжя, що розриває шлюб, будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей, має вирішуватися подружжям за їх спільною згодою у письмовому договорі, який подружжя подає до суду разом із заявою про розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 109 СК).

6. На обсяг прав та обов'язків матері та батька дитини не впливає також вік матері чи батька дитини. Відповідно до ст. 156 СК України неповнолітні батьки мають такі ж права та обов'язки щодо дитини, як і повнолітні батьки, і можуть їх здійснювати самостійно. Крім того, з метою найефективнішої реалізації неповнолітніми батьками своїх батьківських прав та виконання обов'язків, ст. 35 ЦК України надає неповнолітній особі, яка записана матір'ю або батьком дитини, право на набуття повної цивільної дієздатності до досягнення нею вісімнадцяти років. Надання повної цивільної дієздатності провадиться за рішенням органу опіки та піклування за заявою неповнолітньої особи за письмовою згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальника, а у разі відсутності такої згоди повна цивільна дієздатність може бути надана за рішенням суду. Неповнолітнім матері, батькові дитини баба, дід дитини з боку того з батьків, хто є неповнолітнім, зобов'язані надавати допомогу у здійсненні батьківських прав та виконанні батьківських обов'язків (ст. 16 СК України).

7. На обсяг прав та обов'язків батьків щодо дитини може вплинути стан їхнього фізичного здоров'я. За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 272 ЦК України, фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно. В інтересах повнолітніх фізичних осіб, які за віком або за станом здоров'я не можуть самостійно здійснювати свої особисті немайнові права, їхні права здійснюють батьки (усиновлювачі), опікуни, піклувальники. У випадках, коли батьки понад шість місяців не можуть займатись вихованням своїх дітей за станом здоров'я (інваліди І — II групи), над дитиною може бути встановлено опіку чи піклування (п. 2.2 Правил опіки та піклування, затверджених Наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26.05.99 р. № 34/166/131/88), але для таких батьків немає підстав для позбавлення їх батьківських прав.

Стаття 142. Рівність прав та обов'язків дітей щодо батьків

1. Діти мають рівні права та обов'язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою.

1. Коментована стаття декларує принцип рівності прав та обов'язків дітей щодо батьків незалежно від походження дитини. Закріплення вказаного принципу як у міжнародних правових актах, так і національних законодавствах стало результатом розвитку уявлень людства про правове положення дитини у суспільстві та усвідомленні того, що дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження без будь-якої дискримінації незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров'я і народження дитини, її батьків чи законних опікунів або яких-небудь інших обставин (ст. 2 Конвенції про права дитини).

2. Аж до XX сторіччя «незаконнонароджені» діти не визнавалися родичами ні свого батька, ні своєї матері.

Відносини між батьками та дітьми у Давній Русі, як і скрізь у цей період, будувалися на владі батька. Законність походження у цей час ще не мала визначального значення. При наявності у деяких слов'янських племен полігамії головним було визнання дитини власним батьком. З прийняттям християнства поступово починає надаватися значення тільки законному спорідненню. В Утюженні 1648 року заборонялося узаконення позашлюбних дітей навіть в разі взяття шлюбу батьками. Діти не знаходилися у правовому зв'язку з батьком і визнавалися тільки родичами своєї матері.

У XVIII ст. «незаконнонароджені» діти слідували стану своєї матері, але діти дворянок не отримували дворянства. Вся батьківська влада щодо такої дитини належала матері (ст. 132 Законів цивільних). Батько був зобов'язаний тільки утримувати «незаконнонароджену» дитину в разі її нужденності і у відповідності з суспільним станом матері (ст. 132 Законів цивільних). Це утримання розглядалося не як аліменти, а в якості компенсації шкоди. Узаконення дітей у цей час здійснювалося тільки з найвищого веління, кожного разу у індивідуальному порядку.

Тільки за законом 1902 року термін «незаконнонароджені» діти був замінений на «позашлюбні», і діти набули деяких прав щодо матері'. Прізвище дитині надавалося за прізвищем матері, але тільки якщо вона давала на це згоду. По батькові записувалося за ім'ям хрещеного. Позашлюбні діти могли спадкувати тільки набуте майно матері. Спадкування за законом її родового майна та спадкування після батька не допускалося.

Після Революції 1917 року поряд зі змінами у суспільному житті Росії та України сталися і докорінні зміни у сімейно-шлюбному законодавстві. Одразу ж після здобуття влади 18 та 19 грудня 1917 року ВЦВК і РНК РРФСР видали декрети «Про громадянський шлюб, дітей і про введення книг актів громадянського стану» та «Про розлучення». Декрет «Про громадянський шлюб, дітей і про введення книг актів громадянського стану» урівняв позашлюбних дітей із шлюбними не тільки у майнових, але й у особистих правах, допускаючи можливість судового встановлення батьківства і стягнення з особи, визнаної батьком, аліментів.

В Україні аналогічні декрети були прийняті у 1919 році. Хоча українське сімейне законодавство розвивалося за зразком законодавства РРФСР, однак між декретом ВЦВК і РНК РРФСР від 18 грудня 1917 року «Про громадянський шлюб, дітей і про введення книг актів громадянського стану» та декретом Раднаркому України «Про «Про громадянський шлюб і ведення книг запису актів громадянського стану» від 20 лютого 1919 року були суттєві відмінності. Зокрема декрет УРСР нічого не зазначав про правове становище позашлюбних дітей. Але судова і адміністративна практика УРСР стали одразу ж орієнтуватися на положення декрету РРФСР про те, що батько і мати записуються як такі при реєстрації народження дитини згідно з їх заявою, а якщо батько позашлюбної дитини ухиляється від подання такої заяви, то матері дитини або опікуну дозволяється встановити батьківство у судовому порядку.

Повністю урівняв позашлюбних дітей із шлюбними Кодекс законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР, прийнятий 30 травня 1926 року. Він досить детально регламентував порядок встановлення батьківства щодо позашлюбних дітей. Встановлений Кодексом 1926 року порядок встановлення батьківства проіснував з деякими змінами до прийняття Президією Верховної Ради СРСР 8 липня 1944 року Указу «Про збільшення державної допомоги вагітним жінкам, багатодітним і одиноким матерям, посилення охорони материнства і дитинства і заснування ордена «Материнська слава» і «Медаль материнства». Указ анульовував будь-який правовий зв'язок позашлюбної дитини з батьком, зберігши його тільки по лінії матері, а також вперше провівши межу між дітьми шлюбними і позашлюбними, скасувавши правило, яке існувало раніше, що одинока мати може звернутися до суду щодо встановлення батьківства і стягнення аліментів на позашлюбну дитину. Як зазначається у сімейно-правовій літературі, «положення Указу про анулювання правового зв'язку між позашлюбною дитиною і її батьком було кроком назад у розвитку шлюбно-сімейного законодавства, бо фактично позашлюбні діти були поставлені в напівбезправне і принизливе становище порівняно з шлюбними дітьми, крім цього все ж таки батьки повинні здійснювати виховання і утримання своїх дітей незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі, чи ні.

Остаточно принцип рівності прав та обов'язків шлюбних та позашлюбних дітей був закріплений в українському шлюбно-сімейному законодавстві з прийняттям Основ законодавства Союзу РСР і союзних республік про шлюб і сім'ю, які стали базою для прийняття 20 червня 1969 року Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР.

3. Принцип рівності прав дитини незалежно від походження закріплюється на конституційному рівні (ст. 52 Конституції України). Походження дитини від батьків засвідчується державним органом реєстрації актів цивільного стану. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров'я про народження дружиною дитини(ст. 122 СК). Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров’я про народження нею дитини, а від батька:

1) за заявою матері та батька дитини;

2) за заявою чоловіка, який вважає себе батьком дитини;

3) за рішенням суду (ст. 125 СК).

Незалежно від порядку встановлення походження дитини від того чи іншого з батьків кожен з дітей має право одержувати однакову турботу з боку кожного з них.

4. Діти мають щодо батьків також рівні майнові права. Так, якщо з батьків стягуються аліменти на двох і більше дітей, то кожна дитина має одержати рівну частину тієї частки заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину (це випливає зі змісту ст. 183 СК). Крім того, при спадкуванні дітьми після батьків частки у спадщині кожної дитини є рівними (ст. 1267 ЦК України) тощо.

5. Діти мають щодо батька, матері також рівні обов'язки немайнового та майнового характеру, які закріплені статтями 172 та главою 17 (див. коментар до ст. 172 та глави 17).

Стаття 143. Обов'язок батьків забрати дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров'я

1. Мати, батько дитини, які перебувають у шлюбі, зобов'язані забрати дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я.

2. Мати, яка не перебуває у шлюбі, зобов'язана забрати дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я.

3. Дитина може бути залишена батьками у пологовому будинку або в іншому закладі охорони здоров'я, якщо вона має істотні вади фізичного і (або) психічного розвитку, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

4. Якщо батьки не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я, забрати дитину мають право її баба, дід, інші родичі з дозволу органу опіки та піклування.

1. Обов'язок батьків забрати дитину з пологового будинку є необхідною передумовою для здійснення ними всіх інших особистих немайнових прав щодо дитини. Вказаному обов'язку батька, матері дитини кореспондує право дитини на сім'ю, яке в даному випадку полягає у її праві на проживання в сім'ї (ч. 3 ст. 4 СК України).

Під закладами охорони здоров'я ст. 3 Основ законодавства України про охорону здоров'я розуміє підприємства, установи та організації, завданням яких є забезпечення різноманітних потреб населення в галузі охорони здоров'я шляхом подання медико-санітарної допомоги, включаючи широкий спектр профілактичних і лікувальних заходів або послуг медичного характеру, а також виконання інших функцій на основі професійної діяльності медичних працівників. З цього визначення можна зробити висновок про те, що мати, батько дитини зобов'язані не тільки забрати дитину з пологового будинку після її народження, а щоразу забирати її з будь-якого закладу охорони здоров'я, у якому дитині надається медико-санітарна допомога. Тому не можна погодитись з висловленою у літературі думкою, що вказаний обов'язок батьків має разовий характер. Вказаний обов'язок так само, як і всі інші батьківські права та обов'язки, має триваючий характер і припиняється з досягненням дитиною повноліття, оскільки протягом свого життя дитина неодноразово може знаходитися у будь-якому закладі охорони здоров'я.

2. Оскільки під правом на сім'ю перш за все слід розуміти право дитини жити та виховуватися у власній родині, то обов'язок забрати дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я покладається на її родичів. Ними відповідно до змісту коментованої статті можуть бути:

1) мати, батько дитини, які перебувають у шлюбі;

2) мати, яка не перебуває у шлюбі. В даній ситуації вбачається значне обмеження рівності обов'язків батька та матері дитини тому, що законом на нього не покладається обов'язок забрати дитину із пологового будинку чи з іншого закладу охорони здоров'я в тому разі, якщо він не перебуває у шлюбі з матір'ю дитини;

3) баба, дід дитини, інші родичі дитини з дозволу органу опіки та піклування.

Але вказані особи не зобов'язані, а мають право забрати дитину з вказаних закладів. Закон містить відкритий перелік тих осіб, які мають право забрати дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров'я. Такими особами можуть бути крім вказаних у коментованій статті також повнолітні рідні сестри та брати дитини, мачуха, вітчим, тітки, дядьки, як з боку матері, так і з боку батька тощо. Ці особи мають право забрати дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я навіть в тому разі, коли батьки вирішили її там залишити через істотні вади фізичного і (або) психічного розвитку, а також за наявності інших обставин, які мають істотне значення, або відмовились забрати дитину без поважних причин. При наявності обставин, вказаних у ст. 243 та 244 СК, особи, які забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я можуть бути призначені її опікунами чи піклувальниками. Такі особи також мають право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав (ст. 165 СК).

3. Коментована стаття вказує на ті юридичні факти, які можуть звільнити батьків від обов'язку забрати дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров'я. Такими обставинами є, по-перше, наявність у дитини істотних вад фізичного і (або) психічного розвитку, а, по-друге, наявність інших обставин, які мають істотне значення. Вказані обставини можуть бути у наявності як разом, так і окремо.

Відповідно до Основ законодавства України про охорону здоров'я діти з дефектами фізичного або психічного розвитку, які потребують медико-соціальної допомоги і спеціального догляду, за бажанням батьків або осіб, які їх замінюють, можуть утримуватися в будинках дитини, дитячих будинках та інших спеціалізованих дитячих закладах за державний рахунок (ст. 63). Такі діти отримують у встановленому законодавством України порядку статус дитини, позбавленої батьківського піклування (ст. 1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» від 13 січня 2005 року).

Щодо поняття вад фізичного та психічного розвитку, то в даному разі законодавець застосовує медичний критерій в якості підстави для виникнення у батьків відповідного права — права залишити дитину у пологовому будинку або у іншому закладі охорони здоров'я. Чинне законодавство не містить чіткого визначення понять «вади фізичного розвитку» та «вади психічного розвитку».

Вада — фізичне або розумове порушення, яке обмежує соціальну діяльність, підтверджене законодавством України в порядку, розробленому Міністерством освіти і науки України за погодженням з Міністерством охорони здоров'я України. Тяжка вада — підтверджена в установленому порядку фізична чи психічна вада, виражена такою мірою, що навчання відповідно до державних стандартів освіти (втому числі і спеціальних) є недоступним і можливості навчання обмежуються здобуттям елементарних знань про оточуючий світ, придбанням навичок самообслуговування та елементарних трудових навичок або отриманням елементарної допрофесійної підготовки. Складна вада — поєднання двох або більше порушень фізичного та (або) розумового розвитку у однієї особи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000 р. психічні розлади — розлади психічної діяльності, визнані такими згідно з чинною в Україні Міжнародною статистичною класифікацією хвороб, травм і причин смерті; тяжкий психічний розлад — розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

Наведені визначення є приблизними орієнтирами для батьків при прийнятті рішення про залишення дитини у пологовому будинку або іншому закладі охорони здоров'я. Але вказані стани мають діагностуватися медичними працівниками при народженні дитини або у інший час і тільки на підставі медичного висновку, а не суб'єктивної думки батьків, має бути прийнято рішення про те, чи потребує дитина медико-соціальної допомоги і спеціального догляду.

4. Наступний факт, який є підставою для виникнення права батьків не забирати дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров'я, має суб'єктивний характер і дозволяє поширено тлумачити дану норму, оскільки перелік цих обставин передбачити не можна. Більше того, одні й ті самі обставини можуть для когось мати істотне значення, а для когось ні, а у ч. 3 коментованої статті не вказується, хто саме вирішує питання про істотність чи неістотність вказаних обставин. До обставин, які мають істотне значення, законодавство зокрема відносить: хворобу годувальника, тривале відрядження, навчання, відбування покарання, пересування під вартою в період слідства; тяжкі матеріально-побутові умови тощо.

5. Частина 3 коментованої статті не містить вказівки нате, на який час дитина може бути залишена батьками у пологовому будинку або іншому закладі охорони здоров'я: чи є це тимчасовим заходом для надання хворій дитині медико-соціальної допомоги і здійснення за нею спеціального догляду, чи дитина передається на постійне повне державне утримання. Тривалість перебування дитини у закладі охорони здоров'я залежатиме від причин, які викликали необхідність залишити там дитину.

Діти з істотними вадами фізичного і (або) психічного розвитку, як правило, залишаються у спеціалізованих закладах для таких дітей постійно. Якщо дитина була залишена у пологовому будинку або у іншому закладі охорони здоров'я з інших обставин, які мають істотне значення, то вона має бути взята звідти після припинення цих обставин.

6. Правове значення відмови матері, батька взяти дитину з пологового будинку чи іншого закладу охорони здоров'я також залежить від причин такого вчинку. Якщо батьки не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування, то вказана відмова є однією з підстав для позбавлення їх батьківських прав (ч. 1 ст. 164 СК України). Залишення дитини батьками у пологовому будинку або в іншому закладі охорони здоров'я, якщо вона має істотні вади фізичного і (або) психічного розвитку, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, само по собі не є підставою для позбавлення батьків батьківських прав, але й не припиняє батьківські обов'язки. Навіть якщо дитина знаходиться у будинках дитини, дитячих будинках та інших спеціалізованих дитячих закладах, — не усуває їх від здійснення особистих немайнових та майнових батьківських прав та виконання обов'язків щодо дитини. Якщо батьки понад шість місяців без поважних причин не проявляють щодо неї батьківської турботи та піклування, не виховують та не утримують її, може бути проведене усиновлення такої дитини без згоди повнолітніх батьків (ч. 2 ст. 219 СК України). Крім того, істотні вади фізичного і (або) психічного розвитку дають таким дітям право бути всиновленими без дотримання строків їх перебування на обліку в Центрі з усиновлення дітей при Міністерстві освіти і науки України

Стаття 144. Обов'язок батьків зареєструвати народження дитини в державному органі реєстрації актів цивільного стану

1. Батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Невиконання цього обов'язку є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

2. У разі смерті батьків або неможливості для них з інших причин зареєструвати народження дитини реєстрація провадиться за заявою родичів, інших осіб, уповноваженого представника закладу охорони здоров'я, в якому народилася дитина або в якому на цей час вона перебуває.

3. Реєстрація народження дитини провадиться державним органом реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові.

4. Реєстрація народження дитини засвідчується Свідоцтвом про народження, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України.

1. Факт народження дитини — це юридичний факт, якому закон надає правове значення. Так, з моменту народження виникає правовий зв'язок між дитиною та її батьками. З моменту народження особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням відповідно до ст. 7 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 p., є громадянином України. Реєстрація народження дитини провадиться державним органом реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові. Ім'я дитини в свою чергу слугує основним способом її індивідуалізації. Саме тому реєстрація народження дитини у державному органі реєстрації актів цивільного стану (далі РАЦС) є обов'язковою.

Несвоєчасна без поважної причини реєстрація батьками народження дитини в державних органах реєстрації актів цивільного стану тягне за собою відповідно до ч. 2 ст. 212-1 Кодексу про адміністративні правопорушення України накладення штрафу від одного до трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

2. Реєстрація народження провадиться відповідно до Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні при пред'явленні:

а) медичного свідоцтва про народження. У разі народження дитини вдома чи в іншому місці без надання медичної допомоги факт і час її народження підтверджуються підписами двох свідків, присутніх при пологах, а також медичною довідкою про перебування дитини під наглядом лікувального закладу. Медична довідка заповнюється лікарем-педіатром, під наглядом якого перебуває новонароджений, і засвідчується підписом керівника лікувального закладу та печаткою. При неможливості свідків з'явитися до органів реєстрації актів цивільного стану справжність їхніх підписів під письмовим підтвердженням факту народження дитини даною жінкою повинен бути засвідчений нотаріусом, керівником відділу реєстрації актів цивільного стану за місцем їх проживання або уповноваженим представником підприємства, установи, організації, у якій працює або навчається зазначена особа. Якщо ж ця особа перебуває на лікуванні в стаціонарному лікувально-профілактичному закладі, справжність її підпису засвідчується адміністрацією цього закладу;

б) паспорта або паспортних документів, що посвідчують особи батьків (одного з них). Якщо документ, який посвідчує особу одного з батьків, з поважних причин не може бути пред'явлений, то орган реєстрації актів цивільного стану не вправі відмовити в реєстрації народження дитини. Відомості про другого з батьків у цьому разі зазначаються на підставі свідоцтва про шлюб. Якщо реєстрація народження провадиться не батьками, а іншою особою, то заявник повинен подати паспорт або паспортний документ, що посвідчує особу заявника;

в) документа, який є підставою для внесення відомостей про батька дитини (свідоцтво про шлюб, заява матері, спільна заява матері та батька дитини, заява батька про визнання батьківства). За відсутності свідоцтва про шлюб підтвердженням зареєстрованого шлюбу може бути відмітка про його реєстрацію в паспортах або паспортних документах матері та батька дитини.

Якщо батьки чи один з них не досягли 18-річного віку, то народження дитини реєструється у звичайному порядку. Згода батьків (опікунів) неповнолітніх батьків або матері на реєстрацію народження дитини при цьому не потрібна.

Заяву про реєстрацію народження дитини батьки зобов'язані подати невідкладно, але не пізніше одного місяця з дня народження дитини.

Реєстрація народження дитини провадиться за місцем народження дитини або за місцем проживання її батьків чи одного з них за їхньою усною чи письмовою заявою, а в разі хвороби, смерті батьків або з інших причин неможливості зареєструвати народження — за заявою родичів, інших осіб, уповноваженого представника закладу охорони здоров'я, у якому народилася дитина або в якому на цей час вона перебуває. Якщо батьки дитини не перебувають у шлюбі, то народження дитини може бути зареєстроване за місцем проживання особи, яка визнає себе батьком дитини, якщо із заявою про реєстрацію народження ця особа одночасно подає заяву про визнання батьківства.

Державний орган реєстрації актів цивільного стану не вправі відмовити в реєстрації народження, мотивуючи відмову доцільністю провести її в іншому державному органі реєстрації актів цивільного стану.

На прохання батьків до їхніх паспортів або паспортних документів уносять відомості про дітей: їхнє прізвище, ім'я, по батькові, число, місяць і рік народження. При реєстрації народження близнят про кожного з них складається окремий запис акта про народження і видається окреме свідоцтво про народження.

3. Крім батьків обов'язок зареєструвати народження дитини покладається на: родичів дитини (бабу, діда, рідних повнолітніх сестер, братів тощо); інших осіб (представників органу опіки та піклування, органів внутрішніх справ, адміністрації виправно-трудової установи чи слідчого ізолятору або особу, у якої перебуває дитина); уповноваженого представника закладу охорони здоров'я, в якому народилася дитина або в якому на цей час вона перебуває.

Вказані особи зобов'язані зареєструвати народження дитини в тому разі, якщо: батьки дитини померли; дитина знайдена і батьки її невідомі; дитина народжена жінкою, яка утримується у виправно-трудовій установі чи слідчому ізоляторі; мати, яка не перебуває в шлюбі з батьком дитини, померла або передала дитину на утримання і виховання за рахунок держави, тобто відмовилась узяти дитину з пологового будинку, або місце її проживання невідоме, а батьківство не встановлене.

Документом, що підтверджує факт реєстрації народження дитини є Свідоцтво про народження. На сьогоднішній день Положення про свідоцтво про народження затверджене Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 р. № 2503-ХІІ.

Свідоцтво про народження також підтверджує громадянство України особи віком до 16 років на підставі запису про громадянство її батьків. Свідоцтво про народження видається безоплатно на дитину, яка відповідно до Закону України «Про громадянство України» є громадянином України або набула громадянства України, за місцем народження дитини або за місцем проживання її батьків (одного з батьків).

Стаття 145. Визначення прізвища дитини

1. Прізвище дитини визначається за прізвищем батьків.

Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою.

2. Батьки, які мають різні прізвища, можуть присвоїти дитині подвійне прізвище, утворене шляхом з'єднання їхніх прізвищ.

3. Спір між батьками щодо прізвища дитини може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

1. Будь-яка фізична особа набуває прав та обов'язків і здійснює їх під своїм ім'ям. Стаття 7 Конвенції про права дитини визнає за дитиною право на ім'я. Чинне законодавство України також визнає за кожною фізичною особою незалежно від віку право на ім'я (ч. 1 ст. 294 ЦК України). Присвоєння імені дитині має здійснюватись одночасно з реєстрацією її народження у державному органі реєстрації актів цивільного стану невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини (ст. 144 СК України).

2. Ім'я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить. Ім'я фізичній особі надається відповідно до закону (ст. 28 ЦК України).

Коментована стаття містить правила щодо порядку визначення прізвища дитини її батьками. Якщо батьки мають спільне прізвище, то це прізвище присвоюється і дітям.

При різних прізвищах за письмовою згодою батьків дитині присвоюється прізвище батька чи матері або подвійне прізвище, утворене шляхом з'єднання їхніх прізвищ. У заяві про присвоєння дитині подвійного прізвища батьки зазначають, з якого прізвища — батька чи матері — повинне починатися прізвище дитини. За відсутності згоди дитині присвоюється прізвище на підставі рішення органів опіки й піклування або суду.

3. У випадках, передбачених ч. 3 ст. 144 СК України право визначати прізвище дитини надано також:

— родичам дитини (бабі, діду, рідним повнолітнім сестрам, братам тощо);

- іншим особам (представникам органу опіки та піклування, органів внутрішніх справ, адміністрації виправно-трудової установи чи слідчого ізолятору або особі, у якої перебуває дитина);

— уповноваженому представнику закладу охорони здоров'я, в якому народилася дитина або в якому на цей час вона перебуває.

4. Прізвище знайденої дитини записується згідно з даними, зазначеними в рішенні органу опіки та піклування. У графі «Для відміток» зазначається «Дитина знайдена, батьки невідомі, відомості про них унесені згідно з рішенням органу опіки та піклування», а також указуються назва та адреса дитячого закладу, де перебуває дитина, або прізвище, ім'я, по батькові та адреса особи, яка взяла дитину на виховання (п. 2.12 Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні).

5. У тих випадках, коли мати, яка не перебуває в шлюбі з батьком дитини, померла або передала дитину на утримання і виховання за рахунок держави, тобто відмовилась узяти дитину з пологового будинку, або місце її проживання невідоме, а батьківство не встановлене, прізвище дитини записується за прізвищем матері (п. 2.31 Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні).

6. Коментована стаття передбачає альтернативну підвідомчість спорів між батьками щодо прізвища дитини. Хоча не виключена можливість звернення батьками спочатку до органу опіки та піклування, а потім вже й до суду, оскільки звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду (ст. 19 СК).

Стаття 146. Визначення імені дитини

1. Ім'я дитини визначається за згодою батьків.

Ім'я дитини, народженої жінкою, яка не перебуває у шлюбі, у разі відсутності добровільного визнання батьківства визначається матір'ю дитини.

2. Дитині може бути дано не більше двох імен, якщо інше не випливає із звичаю національної меншини, до якої належать мати і (або) батько.

3. Спір між батьками щодо імені дитини може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

1. Слово «ім'я» має декілька значень. Як нематеріальне благо воно означає особисту назву людини, що дається їй при народженні. Ще одне значення цього слова — популярність, та (або) інша репутація — є схожим до понять честі і гідності особи, відображає думку оточуючих людей про конкретного індивіда. Відповідно до ст. 294 ЦК України фізична особа має право на ім'я. Ім'я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить (ст. 28 ЦК України).

Право на ім'я — це найважливіше право, оскільки всі цивільні права особа має право набувати тільки під своїм ім'ям. Набуття прав і обов'язків під ім'ям іншої особи не допускається. Крім того, що стосується дитини, ім'я важливе і остільки, оскільки воно справляє вплив на соціалізацію дитини. Ст. 7 Конвенції про права дитини свідчить, що дитина реєструється відразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я.

Будучи суб'єктивним правом особи, право на ім'я свідчить про сімейну приналежність даної особи і наявність у неї у зв'язку з цим встановлених законом можливостей. Правовідносини, що складаються з приводу імені, складні і багатогранні. Дитина, що народилася, має право на присвоєння їй імені. Зобов'язаними перед нею є батьки. Дитина, що з народження залишилася без батьків, також має право отримати ім'я, і за цим повинні прослідкувати відповідні державні органи. Право вибору імені дитині належить батькам, і всі інші зобов'язані утримуватися від порушення даного права. Батьки тут — суб'єкти абсолютного правовідношення. Отримавши ім'я, громадянин стає його довічним володарем, уповноваженим суб'єктом іншого самостійного правовідношення, що носить також абсолютний характер. Право на ім'я в значенні присвоєння імені належить будь-якій людині з моменту її народження.

2. У коментованій статті мова йде про власне ім'я дитини. Особисте ім'я (грецькою — онома, староруською — рекло, назвище, прізвисько, назва, прозвання, пройменуванння) — це спеціальне слово, що служить для позначення окремої людини.

Положення про визначення імені дитини за згодою батьків означає, що органи РАЦС не мають права при реєстрації народження дітей надавати їм ім'я всупереч бажанню батьків. Батьки є вільними у виборі власного імені своїй дитині. При реєстрації народження за заявою одного з них передбачається, що інший згоден з обраним ім'ям (ч. 3 ст. 54 СК України). Органи РАЦС не мають права відмовити в наданні дитині обраного батьками імені на тій підставі, що дане ім'я не вказано в довіднику особистих імен або є скороченим, пестливим. Але з цього не випливає, що батьки мають нічим не обмежене право наректи дитину будь-яким вигаданим ім'ям. Право вибору імені своїй дитині, як і будь-яке право, має межі здійснення.

Батьки не можуть, використовуючи права, що їм належать, всупереч інтересам дитини, дати дитині ганебне ім'я або ім'я, здатне викликати у неї або оточуючих неприємні асоціації. Ім'я не повинне бути схожим на прізвисько. Батьки мають інше суб'єктивне право: право вибору імені своїй дитині. З реалізацією цього права воно припиняє своє існування. Тоді ж, коли порушується право батьків на вибір імені дитині, воно підлягає захисту шляхом звернення до органів РАЦС із заявою про виправлення імені дитини, даної їй без урахування побажань батьків, а при відмові органів РАЦС у виправленні актового запису — в суд відповідно до Положення про порядок зміни, доповнення, поновлення та анулювання актових записів цивільного стану, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 26.09.2002 р. № 86/5.

3. Визначати ім'я дитини закон також надає право іншим особам (див. коментар до ст. 145 СК). Інші особи мають право визначати ім'я дитини в тому разі, якщо вони здійснюють реєстрацію народження дитини (див. коментар до ст. 144 СК). Ім'я знайденої дитини, батьки якої невідомі, записується згідно з рішенням органу опіки та піклування (п. 2.12 Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні).

У тих випадках, коли мати, яка не перебуває в шлюбі з батьком дитини, померла або передала дитину на утримання і виховання за рахунок держави, тобто відмовилась узяти дитину з пологового будинку або місце її проживання невідоме, а батьківство не встановлене, ім'я дитини записується за вказівкою заявника (п. 2.31 Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні).

4. Ім'я за дитиною закріплене довічно, і його зміна можлива лише у виключних випадках: за заявою самої дитини або за заявою усиновлювача. За заявою дитини її ім'я може бути змінене після досягненні нею 16-річного віку. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право змінити своє ім'я за згодою батьків або одного з батьків, з ким вона проживає, чи піклувальника (п. 6.2 Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні). Ім'я дитини може бути змінене за заявою усиновлювачів при наявності згоди дитини (ст. 231 СК України).

5. Традиція присвоєння дитині двох власних імен існує віддавна. Вона породжена не тільки необхідністю дотримання канонічних вимог. а походить ще з до християнських часів. Дитина, досягши певного віку та стаючи членом общини, одержувала нове ім'я, яке відповідало її характеру або тим якостям, які були бажані для її батьків. Разом з цим істинним ім'ям, яке було відоме близьким людям, дитині давалося друге — несправжнє. Несправжнє могло бути явно непривабливим для сил зла (Розпуста, Некрас, Сліпий). Хворобливій дитині ім'я могли поміняти, цим відводилася від дитини біда або навіть смерть. Говорили: «Прийде за одним, знайде іншого — і піде ні з чим». Пізніше, при хрещенні, ім'я дитині давали батьки, до нього додавалося ім'я святого, в день якого народилася дитина, а також ім'я хрещеного батька або матері.

У національній традиції окремих народів, які проживають на території України, є присвоєння дитині більше як два імені. Якщо звичаєве право цих національних меншин це дозволяє, то у свідоцтві про народження такої дитини мають бути записані всі її особисті імена, і представники державного органу РАЦС не мають права відмовити батькам у реєстрації на тій підставі, що дитині, відповідно до законодавства України може бути дано не більше двох імен.

6. Коментована стаття передбачає альтернативну підвідомчість спорів між батьками щодо імені дитини. Хоча не виключена можливість звернення батьками спочатку до органу опіки та піклування, а потім вже й до суду, оскільки звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду (ст. 19 СК).

Стаття 147. Визначення по батькові дитини

1. По батькові дитини визначається за іменем батька.

2. По батькові дитини, народженої жінкою, яка не перебуває у шлюбі, за умови, що батьківство щодо дитини не визнано, визначається за іменем особи, яку мати дитини назвала її батьком.

1. По батькові дитини є частиною її імені. Воно дозволяє визначити сімейну належність дитини, а також у деяких випадках і її національну належність. Власне ім'я особи, записаної батьком дитини, автоматично визначає по батькові дитини.

По батькові дитині присвоюється за іменем батька. Якщо батько має подвійне ім'я, то по батькові дитині присвоюється за одним із них на вибір батьків. На прохання батьків по батькові може також утворюватись згідно з національними традиціями або не присвоюватись взагалі.

У разі реєстрації народження дитини в громадян, у національній традиції яких немає звичаю зазначати по батькові, то в записі акта та свідоцтві про народження дитини мають право записати лише її прізвище та ім'я.

По батькові дитини, народженої жінкою, яка не перебуває у шлюбі, за умови, що батьківство щодо дитини не визнане, визначається за іменем особи, яку мати дитини назвала її батьком.

2. По батькові знайденої дитини записується згідно з даними, зазначеними в рішенні органу опіки та піклування (п. 2.12 Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні).

3. У тих випадках, коли мати, яка не перебуває в шлюбі з батьком дитини, померла або передала дитину на утримання і виховання за рахунок держави, тобто відмовилась узяти дитину з пологового будинку, або місце її проживання невідоме, а батьківство не встановлене, по батькові дитини записується за вказівкою заявника. При цьому по батькові дитини повинно відповідати імені батька (п. 2.31 Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні).

Стаття 148. Зміна прізвища дитини її батьками

1. У разі зміни прізвища обома батьками змінюється прізвище дитини, яка не досягла семи років.

2. У разі зміни прізвища обома батьками прізвище дитини, яка досягла семи років, змінюється за її згодою.

3. У разі зміни прізвища одного з батьків прізвище дитини може бути змінене за згодою обох батьків та за згодою дитини, яка досягла семи років.

4. За заявою батьків або одного з них, якщо другий помер, оголошений померлим, визнаний недієздатним або безвісно відсутнім, дитині, яка не досягла чотирнадцяти років та якій при реєстрації народження присвоєне прізвище одного з батьків, може бути змінено прізвище на прізвище другого з батьків.

5. У разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними щодо такої зміни може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору беруться до уваги виконання батьками своїх обов'язків щодо дитини, а також інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища інтересам дитини.

1. Коментована стаття враховує тільки деякі підстави зміни прізвища дитини батьками. До таких підстав стаття відносить:

— зміну прізвища обома батьками;

— зміну прізвища одного з батьків.

Але прізвище дитини підлягає зміні і при наявності інших підстав. До таких підстав можна віднести:

— при реєстрації народження дитині присвоєно прізвище без урахування побажань обох або одного з батьків;

— при скасуванні рішення суду про визнання батьківства, якщо прізвище дитини було змінене у зв'язку з визнанням батьківства;

— за наявності заяви матері та батька дитини про визнання батьківства, якщо актовий запис про народження було складено відповідно до статті 135 Сімейного кодексу України;

— за наявності заяви батька дитини про визнання батьківства в разі смерті матері, оголошення її померлою, визнання недієздатною, безвісно відсутньою або позбавленою батьківських прав, якщо актовий запис про народження дитини був складений відповідно до статті 135 СК України тощо.

2. Зміна прізвища дитини змінюється у порядку, встановленому Положенням про порядок зміни, доповнення, поновлення та анулювання актових записів цивільного стану, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 26.09.2002 р. № 86/5.

3. Прізвище дитини, яка досягла семи років має змінюватися тільки при наявності згоди дитини. Це положення є проявом права дитини на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї (ст. 17 °CК України). Як зазначає З.В. Ромовська, вік «сім років» вибраний не випадково. Дитина готується до школи або вже навіть навчається, саме під цим прізвищем відома у своєму середовищі, тому сама має брати участь у вирішенні питання про його зміну. Згода дитини на зміну її прізвища також відповідає закріпленому у ст. 8 Конвенції про права дитини її праву на збереження індивідуальності, яка включає громадянство, ім'я та сімейні зв'язки.

Закон не визначає, у якій саме формі має бути надана така згода. Не містить вказівок на це і Положення про порядок зміни, доповнення, поновлення та анулювання актових записів цивільного стану, затверджене Наказом Міністерства юстиції України від 26.09.2002 р. № 86/5. Така згода має бути висловлена дитиною у формі, яка відповідає рівню її розвитку. Вона може бути з'ясована представником органу опіки та піклування із складанням письмового висновку, а також висловлена дитиною безпосередньо у приміщенні державного органу РАЦС. Про одержання згоди дитини представником державного органу РАЦС у заяві батьків (одного з них) про переміну прізвища дитини має бути зроблена відповідна відмітка.

Крім того, слід мати на увазі, що з питань переміни прізвища думка дитини є вирішальною. Батьки не мають права в разі виникнення суперечки між ними та дитиною звернутися для вирішення конфлікту до органу опіки та піклування чи до суду. При відсутності на це згоди дитини батьки не мають права змінити її прізвище, оскільки у іншому випадку буде порушено право дитини на її індивідуальність. Тільки суду ч. 3 ст. 171 СК України надає право постановити рішення всупереч думці дитини, і тільки у тому разі, якщо цього вимагають інтереси дитини.

4. Спір між батьками щодо зміни прізвища дитини може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 17 °CК України. Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. Таким чином, якщо один з батьків звернувся до органу опіки та піклування для отримання дозволу на зміну прізвища дитини, в разі незгоди його з рішенням цього органу, в разі невиконання іншим з батьків цього рішення тощо, він може звернутися до суду. Крім того, той з батьків, хто бажає змінити прізвище дитини, може безпосередньо звернутися до суду, не звертаючись до органів опіки та піклування.

При розв'язанні спору між батьками щодо зміни прізвища дитини приймаються до уваги різні обставини, які мають свідчити про те, що зміна прізвища дитини відповідає її інтересам. До них відноситься:

— виконання батьками своїх обов'язків щодо дитини;

- інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища дитини її інтересам (немилозвучність прізвища, важкість його вимови; бажання носити спільне з дітьми прізвище, якщо шлюб між подружжям розірваний, а у заявника (заявниці) було дошлюбне прізвище; бажання матері (батька) надати дитині своє прізвище, якщо батько (мати) не брав участі у вихованні дитини; бажання надати прізвище, відповідне національності іншого з батьків (при різних національностях батьків тощо).

5. Припинення шлюбу між батьками не тягне зміни прізвища дітей. Проте, якщо той з батьків, у якого дитина залишилася проживати після припинення шлюбу або визнання шлюбу недійсним, змінив своє прізвище, він має право змінити і прізвище дитини. При цьому необхідно враховувати і наявність згоди іншого з батьків, оскільки припинення шлюбу або визнання його недійсним не впливає на обсяг прав батьків.

6. Зміна прізвища дитини не допускається при наявності підстав, зазначених у законодавстві: перебування особи під слідством, судом, адміністративним наглядом; при наявності у особи судимості, яку не погашено або не знято в установленому законом порядку; офіційне звернення правоохоронних органів іноземних держав про оголошення розшуку особи; подання особою неправдивих відомостей (п. 11 Порядку розгляду заяв про зміну імені (прізвища, власного імені, по батькові) фізичної особи, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2007 р. № 915). Відмова у наданні дозволу на зміну прізвища може бути в установленому порядку оскаржена у суді.

По батькові дитині присвоюється за іменем батька. Якщо батько має подвійне ім'я, то по батькові дитині присвоюється за одним із них на вибір батьків. На прохання батьків по батькові може також утворюватись згідно з національними традиціями або не присвоюватись взагалі.

У разі реєстрації народження дитини в громадян, у національній традиції яких немає звичаю зазначати по батькові, то в записі акта та свідоцтві про народження дитини мають право записати лише її прізвище та ім'я.

По батькові дитини, народженої жінкою, яка не перебуває у шлюбі, за умови, що батьківство щодо дитини не визнане, визначається за іменем особи, яку мати дитини назвала її батьком.

Стаття 149. Зміна по батькові дитини

1. У разі, якщо батько змінив своє ім'я, по батькові дитини, яка досягла чотирнадцяти років, змінюється за її згодою.

1. По батькові фізичної особи може бути змінено в разі зміни її батьком свого власного імені у порядку, встановленому Положенням про порядок зміни, доповнення, поновлення та анулювання актових записів цивільного стану, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 26.09.2002 р. № 86/5. Крім того, по батькові дитини змінюється при встановленні батьківства відносно дитини, батьки якої не знаходяться між собою у шлюбі. По батькові дитини також може змінитися, якщо анулюється запис про батьківство.

2. Коментована стаття встановлює вищий вік для одержання згоди дитини на зміну її по батькові, ніж для зміни її прізвища. Це можна пояснити тим, що для дитини більш важливе значення має все ж таки її прізвище та ім'я. А свою спорідненість з батьком вона починає відчувати вже у більш старшому віці. Але, не дивлячись на це, питання зміни прізвища дитини — це питання, яке стосується її особисто, тому при його вирішенні дитина має бути вислухана батьками навіть тоді, якщо вона не досягла чотирнадцяти років (ст. 171 СК України).

3. При досягненні дитиною чотирнадцяти років її думка при вирішенні питання про зміну її по батькові є вирішальною. У разі відсутності згоди дитини на переміну по батькові цього зробити не можна.

Закон не визначає, у якій саме формі має бути надана така згода. Згода має бути висловлена дитиною у формі, яка відповідає рівню її розвитку. Вона може бути з'ясована представником органу опіки та піклування із складанням письмового висновку, а також висловлена дитиною безпосередньо у приміщенні державного органу РАЦС. Про одержання згоди дитини представником державного органу РАЦС у заяві батьків (одного з них) про переміну по батькові дитини має бути зроблена відповідна відмітка.

Стаття 150. Обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини

1. Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

2. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

3. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

4. Батьки зобов'язані поважати дитину.

5. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї.

6. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини.

7. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

1. Найкращим середовищем для життя та виховання дитини є сім'я, а найкращими вихователями — батьки. Правове регулювання сімейного виховання відбиває політику держави в галузі зміцнення сім'ї, захисту її інтересів та підвищення відповідальності за виховання дітей і на сьогоднішній день зазнало істотних змін. В названому регулюванні держава робить спроби поєднати турботу про створення кращих умов для здійснення сім'єю її виховної та інших функцій і контролю за їх виконанням, тобто намагається одночасно й піклуватися про сім'ю, і вимогливо ставитися до неї. При цьому вона, враховуючи індивідуальний характер діяльності сім'ї, не намагається регламентувати виховний процес до найменших дрібниць, а навпаки, виходить з поваги, дбайливого ставлення до особистого життя її членів, необхідності оберігати його від зайвого втручання.

Обов'язки та права батьків щодо виховання дитини є основними серед всього комплексу батьківських прав та обов'язків, які закріплені сімейним законодавством. Всі інші права та обов'язки батьків щодо їхніх дітей покликані забезпечувати належне виконання батьками свого основного обов'язку — виховувати дитину.

У чинному кодексі одержала своє розв'язання багаторічна дискусія науковців щодо правомірності розгляду права батьків на виховання дитини одночасно і як обов'язку. Стаття 61 КпШС України 1969 р. містила положення, відповідно до якого батьки мають право і зобов'язані виховувати своїх дітей. Відповідні статті майже всіх Кодексів про шлюб та сім'ю інших союзних республік містили аналогічні норми. З приводу цього у літературі висловлювалася думка, що «законодавець необґрунтовано застосовує до одного виду суспільних відносин (відносин щодо сімейного виховання) зовсім різні юридичні моделі: право та обов'язок… Право та обов'язок — це різнополюсні поняття. Одне з них полягає у поведінці, яка дозволена, а інше — у вчинках обов'язкових». У чинному СК України проведена чітка межа між правами та обов'язками батьків щодо виховання дитини шляхом закріплення переліку обов'язків батьків щодо виховання та розвитку дитини у одній статті, а переліку їхніх прав щодо виховання у іншій. Тим самим законодавець усунув численні непорозуміння, які траплялися під час застосування на практиці норм КпШС України про батьківське виховання, а також ті різночитання, які існували при тлумаченні цих норм науковцями.

2. Виховання — це планомірний та цілеспрямований вплив на свідомість та поведінку людини з метою формування певних установок, понять, принципів, ціннісних орієнтацій, які забезпечують необхідні умови для її розвитку, підготовки до життя та праці.

В теорії права під обов'язком традиційно розуміють належну поведінку, яка відповідає суб'єктивному праву. Вона може полягати як у здійсненні певних активних дій, так і в утриманні від дій, які порушують права інших осіб, перешкоджають їх здійсненню. У сімейно-правовій літературі обов'язок батьків щодо виховання дитини визначається як «міра належної поведінки, яка виявляється у особистому впливі на дитину, порівнюючи свої дії з вимогами педагогіки, нормами моралі та моральності… та права з метою виховання її в дусі відданості Батьківщині…»

Коментована стаття закріплює мінімальні вимоги до належної поведінки батьків щодо виховання дитини. Вона містить перелік тих дій, які батьки зобов'язані вчиняти щодо дитини з метою забезпечення її права на належне виховання та розвиток. До них закон відносить: піклування про здоров'я дитини; піклування про фізичний розвиток дитини; піклування про духовний розвиток дитини; забезпечення здобуття дитиною повної середньої освіти; підготовка дитини до самостійного життя; повага до дитини.

Крім того, стаття містить також і перелік тих дій, від яких батьки зобов'язані утримуватися при здійсненні виховання дитини. Вони зобов'язані утримуватися від: будь-яких видів експлуатації дитини; неповаги до дитини; фізичних покарань; таких видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

3. Одним з головних критеріїв виховання є його мета, яка сформульована у ч. 1 коментованої статті. На батьків покладається обов'язок таким чином впливати на свідомість дитини, щоб вона зростала особистістю, яка поважає права та свободи інших людей, любить свою сім'ю та родину, свій народ, свою батьківщину. Вказана норма має здебільшого ознаки норми моралі і носить декларативний характер, вона не може бути забезпечена санкцією, оскільки не завжди формування особистості, яка є гідним членом суспільства та громадянином власної держави, залежить тільки від батьківського виховання. Особистість формується не тільки у сім'ї. На її формування впливають також інші соціальні групи, такі як: навчально-виховні заклади, які охоплюють всі ланки системи освіти, позашкільні та культурно-просвітницькі заклади, засоби масової інформації тощо. Крім того, кожна дитина має свої індивідуальні, властиві тільки їй особливості психіки, фізіології та розумових процесів, які також впливають на соціалізацію дитини та формування її особистісних якостей. Саме через це не може забезпечуватися державним примусом виховання дитини, наприклад, не в дусі патріотизму.

4. Повага до прав та свобод інших людей є одним з елементів правової культури особи, яку покликані виховати батьки дитини. Правова культура є в свою чергу результатом правового виховання, яке полягає у передачі, накопиченні та засвоєнні знань, принципів і норм права, а також у формуванні відповідного ставлення до права та практиці його реалізації, вміння використовувати свої права, дотримуватися заборон та виконувати обов'язки. Таким чином, повага до прав та свобод інших людей означає як знання своїх прав, виконання обов'язків, так і знання прав, свобод і обов'язків інших осіб, а також дотримання загально правової заборони, яка міститься у ст. 67 Конституції України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб (ч. 2 ст. 13 ЦК України). Саме на засвоєння вказаних принципів і має бути спрямоване правове виховання дитини.

5. Коментована стаття містить два схожих поняття — «сім'я» та «родина». Вказані поняття можуть вживатися у соціологічному та у правовому значенні. Стаття 3 містить вказівку на юридичні ознаки сім'ї (див. коментар до ст. 3).

Сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Кожна дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Лад у сім'ї — це запорука нормального виховання та розвитку дитини. Саме тому батьки зобов'язані виховувати у дитини повагу до всіх членів сім'ї, створювати та підтримувати у сім'ї певні традиції, на власному прикладі демонструвати дитині цінність сімейних зв'язків.

У процесі сімейного виховання дітей формується ціла низка таких етичних якостей особистості, як гуманізм, відчуття доброго, співчуття, увага, співпереживання, культура спілкування, ніжність, чуйність, обов'язковість, вдячність. Батьки та інші члени сім'ї мають використовувати з метою виховання кожний випадок, кожну сімейну традицію, бути зразком у відносинах зі своїми власними батьками, регулярно терпляче доглядати за ними, співчувати у необхідний момент, батьки мають прищеплювати правдивість, відверте ставлення до оточуючих, ввічливість тощо.

Визначення поняття «родина» закон не дає, майже не зустрічається таке визначення і у навчальній та науковій літературі. У навчальній літературі наводиться визначення поняття «родинність». Вона розглядається як родинні зв'язки між людьми, що ґрунтуються на походженні однієї особи від іншої чи кількох осіб від спільного пращура. Таким чином, родиною є об'єднання осіб, які походять один від іншого чи від спільного пращура. Для родинних зв'язків не має значення, чи проживають ці особи спільно, чи пов'язані вони спільним побутом. Але батьки зобов'язані виховувати у дітей любов та повагу і до тих родичів, які спільно з дитиною не проживають (дід, баба, повнолітні брати та сестри, тітки та дядьки тощо). Батьки зобов'язані заохочувати спілкування дитини з родичами. Спілкуванню дитини з бабою, дідом, прабабою, прадідом, братами та сестрами сприяє закріплення у законі права цих осіб на спілкування з дитиною, а також покладення на батьків дитини обов'язків не перешкоджати та сприяти цьому спілкуванню (ст. ст. 257, 259).

6. Любов до свого народу та Батьківщини є елементами більш широкого поняття — патріотизм. Він характеризується відданістю, національною гордістю, гідністю, честю, готовністю до захисту Батьківщини. Основні засади, на яких має ґрунтуватися патріотичне виховання у сім'ї, містяться у Конституції України. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів проголошується обов'язком кожного громадянина України (ст. 65 Конституції). Отже, патріотичне виховання має ґрунтуватися на розкритті для дитини значення державної символіки, ствердженні поваги до неї, вивченні і шанобливому ставленні до її історії, створенні умов для розвитку мужності, волі, рішучості та інших якостей, що сприятимуть у подальшому належному ставленню дитини до захисту власної країни, до її державних символів та інших ознак її державності; сприятимуть розвитку гордості за власну країну та за належність до її громадянства.

Патріотизм як любов до держави, громадянином якої є дитина, нерозривно пов'язаний з любов'ю до народу, який є, по-перше, населенням держави, в якій проживають дитина і її батьки, а по-друге, представником якого є батьки дитини і відповідно вона сама. Оскільки на території України проживають не тільки українці, а представники інших народів, з якими дитина може себе ідентифікувати, застосований до коментованої статті термін «народ» можна розглядати в обох його значеннях в залежності від конкретних обставин застосування даної норми. Тому основним напрямком виховання дитини є виховання в неї любові саме до свого народу, але одночасно з повагою до прав та свобод інших людей та народів. У Конституції України закладене підґрунтя рівності всіх народів, які перебувають на території України. Держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України (ст. 11). В Україні гарантується вільний розвиток, використання і захист російської, інших мов національних меншин України. Держава сприяє вивченню мов міжнародного спілкування. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом (ст. 10). Крім того, Декларація прав дитини у 10 принципі проголошує, що дитина має захищатися від практики, яка може сприяти расовій, релігійній або іншій формі дискримінації. Вона повинна виховуватися у дусі взаєморозуміння, терпимості, дружби між народами, миру і загального братства, а також в повному усвідомленні, що її енергія і здібності повинні присвячуватися служінню на користь інших людей. Батьки також зобов'язані сприяти розвиткові у дитини поваги до традицій свого народу, вивченню його історії та мови, збереженню зв'язків дитини з іншими представниками її народу.

7. Процес виховання дітей — це процес, який має здійснюватися батьками на власний розсуд з урахуванням досягнень сучасної педагогіки та психології. Але закон встановлює певні напрямки виховання дитини, які є обов'язковими для батьків. Частина 2 коментованої статті встановлює обов'язок батьків піклуватися про здоров'я дитини. Цей обов'язок відповідає праву дитини на охорону здоров'я, яке проголошене міжнародними правовими актами, закріплене у Конституції України та нормами інших законодавчих актів внутрішнього законодавства. Декларація прав дитини у 4 принципі проголошує, що дитині повинне належати право на здорове зростання і розвиток, а також право на належне медичне обслуговування.

Стаття 24 Конвенції ООН про права дитини зобов'язує держави-учасниці Конвенції визнавати та гарантувати кожній дитині право на користування найбільш І досконалими послугами системи охорони здоров'я та засобами лікування хвороб 7 і відновлення здоров'я. Держава гарантує дитині право на охорону здоров'я, без-I оплатну кваліфіковану медичну допомогу в державних і комунальних закладах 1 охорони здоров'я, сприяє створенню безпечних умов для життя і здорового розвитку, раціонального харчування, формуванню навичок здорового способу життя і (ст. 6 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 p.).

Відповідно до Основ законодавства України про охорону здоров'я, здоров'я — це І стан повного фізичного, душевного і соціального благополуччя, а не тільки відсутність хвороб і фізичних дефектів.

Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я своїх дітей, їх фізичний та духовний розвиток, ведення ними здорового способу життя. Цей обов'язок батьків полягає у забезпеченні батьками дітям: сприятливих умов життєдіяльності, тобто такого стану середовища життєдіяльності, при якому відсутній будь-який шкідливий вплив його факторів на здоров'я дитини і є можливості для забезпечення нормальних і відновлення порушених функцій організму; забезпеченні дитині умов виховання, які відповідають вимогам санітарних норм; здійсненні заходів, спрямованих на збереження і зміцнення здоров'я дітей, їхнє гігієнічне виховання та засвоєння ними основ гігієни; сприянні утвердженню у дитини здорового способу життя; сприянні наданню дитині необхідної первинної лікувально-профілактичної допомоги, що передбачає консультацію лікаря, просту діагностику і лікування основних найпоширеніших захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, а також наданню спеціалізованої і високоспеціалізованої допомоги; забезпеченні дитині проходження щорічного обов'язкового медичного огляду (дитині у віці до одного року — щомісяця) (Постанова Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1994 р. № 532 «Про обов'язкові медичні огляди деяких категорій населення»); запобіганні вживанню дитиною тютюнових виробів, алкогольних напоїв, наркотичних засобів, психотропних речовин тощо.

У разі порушення батьками свого обов'язку піклуватися про здоров'я дитини, якщо воно завдає істотної шкоди здоров'ю дитини, вони можуть бути позбавлені батьківських прав на підставі п. 2 ст. 164 СК України.

8. Батьки зобов'язані також піклуватися про фізичний розвиток дитини, який, в свою чергу, тісно пов'язаний зі здоров'ям дитини.

Фізичний розвиток — це складова життєдіяльності людини, зміна природних властивостей її організму впродовж життя, що виявляється у вигляді показників функціональних та морфологічних можливостей організму, фізичних якостей, рухових здібностей, працездатності, темпів старіння організму, термінів тривалості життя (п. 1.1 Положення про організацію фізичного виховання і масового спорту у вищих навчальних закладах, затверджене Наказом Міністерства освіти і науки України від 11.01.2006 р. № 4).

Фізичне виховання дитини має бути спрямоване на оволодіння знаннями, уміннями й навичками щодо управління своїм фізичним розвитком, різновидами рухової активності з метою виховання особистості дитини в дусі відповідального ставлення до власного здоров'я і здоров'я оточення.

Виконуючи свій обов'язок сприяти фізичному розвиткові дитини, батьки мають сприяти руховій активності дитини, розвивати показники функціональних та морфологічних можливостей її організму, фізичних якостей, рухових здібностей, працездатності, покращувати її фізичні якості як самостійно, так і шляхом залучення до цього процесу спеціалістів в галузі фізичної культури, спорту або медицини.

Крім того, батьки мають надавати дитині різноманітну інформацію щодо можливостей, закономірностей та особливостей фізичного розвитку людини, методів та способів впливу на нього з метою підтримання належного стану здоров'я.

9. Поняття духовного розвитку особистості може бути визначене через поняття духовності та духовної культури (див. коментар до ст. 52). Духовний розвиток полягає у розширенні духовного світу дитини шляхом пізнання всіх сфер оточуючої дійсності та свого внутрішнього світу всіма доступними для конкретної людини законними засобами: навчання, ставлення досвідів, спостереження, читання, малювання, створення всіх видів об'єктів інтелектуальної власності тощо. Обов'язку батьків піклуватися про духовний розвиток дитини кореспондує право дитини на духовний розвиток, яке включає в себе: право на освіту; право на прояв своїх здібностей; право на свободу світогляду і віросповідання; право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.

Таким чином, батьки мають сприяти одержанню дитиною належної освіти, прояву нею своїх здібностей, розширенню її світогляду, її самовизначенню щодо сповідання певної релігії або не сповідання ніякої, її зайняттям літературною, художньою, науковою, технічною творчістю.

Відповідно до ст. 35 Конституції України кожен має право па свободу світогляду і віросповідання. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» від 23.04.1991 р. це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання.

Батьки за взаємною згодою мають право виховувати своїх дітей відповідно до своїх власних переконань та ставлення до релігії. Але вони не мають права при визначенні дитиною свого ставлення до релігії примушувати до сповідання або відмови від сповідання релігії, до участі або неучасті в богослужіннях, релігійних обрядах і церемоніях, навчання релігії (ст. 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»). Крім того, батьки зобов'язані виховувати своїх дітей у дусі терпимості і поваги до громадян, які не сповідують релігії, та до віруючих інших віросповідань.

Під здібностями у психології розуміють такі особливості особи, які дозволяють їй успішно оволодівати тим чи іншим видом діяльності, професією, удосконалюватися в них, ефективно виконувати функціональні обов'язки у складних ситуаціях. Виходячи з цього, виконуючи свій обов'язок щодо розвитку здібностей дитини, батьки мають виявляти ці здібності, сприяти розвитку здібностей та обдарувань дитини, задоволенню їх інтересів, духовних запитів і потреб у професійному визначенні.

Стаття 54 Конституції України гарантує кожному громадянинові свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості, захист інтелектуальної власності, їхніх авторських прав, моральних і матеріальних інтересів, що виникають у зв'язку з різними видами інтелектуальної діяльності. Кожний громадянин має право на результати своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може використовувати або поширювати їх без його згоди, за винятками, встановленими законом. Держава сприяє розвиткові науки, встановленню наукових зв'язків України зі світовим співтовариством.

Під поняттям свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості слід розуміти можливість особи на власний розсуд і відповідно до своїх можливостей визначати сферу, зміст та форму творчості1. ЦК України надає малолітній дитині право здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом (ст. 31 ЦК). Але норми ЦК не наголошують на тому, що вказане право ця дитина має право здійснювати самостійно. Це означає, що її батьки як законні представники мають сприяти дитині у здійсненні її особистих немайнових та майнових прав інтелектуальної власності. Діти у віці від 14 до 18 років самостійно здійснюють свої права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом (ст. 32 ЦК України).

Однією зі сфер суспільної свідомості, яка виконує найважливішу соціальну функцію регулювання поведінки людей у всіх областях суспільного життя, є мораль. Мораль виражається в способах обґрунтовування і здійснення етичних вимог. Суспільна мораль — система етичних норм, правил поведінки, що склалися у суспільстві на основі традиційних духовних і культурних цінностей, уявлень про добро, честь, гідність, громадський обов'язок, совість, справедливість (ст. 1 Закону України «Про захист суспільної моралі» від 20 листопада 2003 року). Моральне виховання здійснюється в процесі всієї життєдіяльності особи, з урахуванням віку і того середовища, яке визначальним чином впливає на ціннісні орієнтації дитини (сім'я, друзі тощо). Воно спрямовується на формування у дитини моральної свідомості, моральних почуттів та моральної поведінки.

Моральний розвиток — розвиток моралі, процес, за допомогою якого дитина починає приймати і інтерналізує стандарти вірного і невірного у своєму суспільстві. Моральний розвиток особи включає формування моральних потреб: потреби в праці, в спілкуванні, в освоєнні культурних цінностей, в розвитку пізнавальних здібностей і т. п. Ці потреби розвиваються в реальному досвіді діяльності і відносин дітей. В процесі багатоманітної діяльності формуються соціально корисні навички поведінки, етичні звички, стійкі відносини. В цілеспрямованій, суспільно корисній діяльності дитина виконує різні функції, кожна з яких готує її до певних соціальних обов'язків. Таким чином, турбуючись про моральний розвиток своєї дитини, батьки мають спрямовувати свій виховний вплив на формування уявлення дитини про суспільні ідеали, виховання моральних якостей, активної життєвої позиції. Також батьки мають виховувати у дитини повагу до людини як найвищої цінності суспільства, розвивати почуття гордості, честі та гідності, співчуття, відвертості, готовності допомогти. Вони мають дати дитині уявлення про моральні цінності людського життя та культуру, корегувати знання дитини про мораль, які одержані з різних джерел, сприяти моральному самовихованню дитини.

Велике значення у виробленні моральних звичок у поведінці дитини відіграє загальна атмосфера у родині. Способи поведінки дитини, які формуються, мають розгалужену мережу навчальних закладів всіх форм власності, обов'язковим є здобуття тільки загальної середньої освіти. Всі інші види освіти ґрунтуються на принципі добровільності вибору типів закладів, видів діяльності.

Невиконання батьками свого обов'язку забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти може тягти за собою позбавлення їх батьківських прав на підставі п. 2 ст. 164 СК України.

11. Ще одним обов'язком батьків з виховання дитини є обов'язок готувати дитину до самостійного життя. Цей обов'язок полягає в тому, що батьки мають виробляти в дитини необхідні навички самообслуговування та трудові вміння, розвивати наполегливість, охайність, вправність, кмітливість та інші вольові та етичні якості. Вони мають сприяти формуванню у дитини високої культури, організованості, чіткості, точності, працелюбності, відповідальності, соціальної активності, ініціативності та творчих навичок. Підготовка до самостійного життя також має включати професійну орієнтацію дитини, ознайомлення її з різними професіями та спеціальностями. Батьки мають сприяти розвиткові у дитини організаторських здібностей, цілеспрямованості, вмінню планувати свою життєдіяльність, творчо оперувати отриманими знаннями, передавати їх іншим особам. Батьки також покликані розвивати технічну творчість дитини, формувати пізнавальний інтерес в тій чи іншій галузі знань. Діти мають залучатися батьками до виконання різноманітних домашніх обов'язків, до вирішення питань бюджету сім'ї та його використання тощо.

12. Частина 4 коментованої статті є ще одним прикладом закріплення у законі моральних норм. Вона покладає на батьків обов'язок поважати свою дитину. Батьки, виявляючи повагу до дитини, мають ставитися до неї як до особистості, враховуючи її бажання, інтереси, потреби.

13. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (ч. 1 ст. 151 СК України). Принцип 6 Декларації прав дитини проголошує, що дитина має, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків. Але разом з тим батьки мають право передавати дитину на виховання іншим фізичним чи юридичним особам. Відповідно до принципів Декларації про соціальні і правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо при передачі дітей на виховання і їх усиновленні на національному і міжнародному рівнях, передача дитини на виховання має на увазі виховання дитини в іншій сім'ї, яке є тимчасовим за своїм характером, може продовжуватися, у разі потреби, до досягнення дитиною повноліття, але при цьому воно не повинне виключати можливості повернення дитини до її власних батьків або її усиновлення до настання повноліття. Така передача може бути як вимушеною (внаслідок відбування батьками покарання в місцях позбавлення волі та перебуванням їх під вартою під час слідства, тривалої хвороби батьків, яка перешкоджає їм виконувати свої батьківські обов'язки тощо), так і без наявності поважних причин. Передача дітей на виховання іншим особам може бути здійснена як з належним правовим закріпленням факту такої передачі (передача дитини під опіку, піклування, до прийомної сім'ї, дитячого будинку сімейного типу, під патронат), так і без такого оформлення (фактичне виховання дитини родичами чи іншими особами). Разом з тим чинне українське законодавство передбачає передачу дитини батьками на виховання не тільки фізичним, але й юридичним особам (див. коментар до ст. 151 СК України).

Відповідно до ч. 5 коментованої статті основною умовою такої передачі є збереження батьківського піклування щодо дитини. Незалежно від причин та термінів передачі дитини на виховання іншим особам батьки зобов'язані піклуватися про дитину.

Турбота про дитину — це задоволення її моральних, фізичних та матеріальних потреб: виховання, догляд, годування, лікування, навчання тощо. З юридичної точки зору турбота про дитину — це комплекс немайнових та майнових обов'язків батьків щодо дитини. Ці обов'язки існують незалежно від того, чи проживає (перебуває) дитина разом з батьками (з одним з них). Вони не припиняються і тоді, коли батьки передають дитину на виховання іншим фізичним чи юридичним особам. Може змінюватись лише кількість цих обов'язків. За батьками, як правило, залишається повний комплекс майнових обов'язків — обов'язки щодо утримання дитини, а немайнові обов'язки виконуються батьками настільки, наскільки вони мають на це змогу, оскільки батьки мають виконувати їх особисто, а дитина більшість часу знаходиться не з батьками. Всі обов'язки батьків щодо турботи про дитину (особисті немайнові та майнові) припиняються тільки в разі усиновлення дитини (ч. 1 ст. 232 СК України). При цьому слід мати на увазі, що ці обов'язки припиняються не з моменту дачі згоди батьками на усиновлення дитини (ст. 217 СК України), а з моменту набрання чинності рішенням суду про усиновлення (ст. 225 СК України).

Таким чином, якщо батьки не позбавлені батьківських прав, то їх немайнові та майнові обов'язки припиняються тільки в єдиному випадку — в разі усиновлення дитини. В усіх інших випадках вони зберігаються за батьками, не дивлячись на те, що діти більшість часу знаходяться під наглядом інших осіб.

14. Коментована стаття містить заборону застосування до дитини будь-яких форм насильства, і тим самим вона є важливою гарантією попередження насильства у сім'ї, оскільки така заборона стосується найближчих родичів дитини — її батьків. Частина 6 забороняє застосовувати до дитини будь-які види експлуатації, а ч. 7 — фізичне та психологічне насильство.

Одним з проявів насильства над дитиною є її експлуатація. Згідно з Конвенцією про права дитини 1989 р. і Конвенцією про заборону і негайні заходи по викорінюванню якнайгірших форм дитячої праці 1999 р. експлуатація дітей включає: економічну експлуатацію (будь-яку роботу, яка може представляти небезпеку для їх здоров'я або служити перешкодою в отриманні ними освіти, або наносити шкоду їхньому здоров'ю, фізичному, розумовому, духовному, моральному і соціальному розвитку), сексуальну експлуатацію (використовування в незаконній сексуальній діяльності, проституції, дитячій порнографії), викрадення, торгівлю дітьми або їх контрабанду, будь-яку іншу форму експлуатації дітей. Як видно, поняттям експлуатація не охоплюється фізичне та психічне насильство, яке також заборонено застосовувати до дитини.

Заборона експлуатації дитини не суперечить обов'язку батьків готувати дитину до самостійного життя, що передбачає, між іншим, залучення її до суспільно-корисної праці, праці з самообслуговування, а також різних видів домашньої праці. Отже, вказана діяльність дитини стає експлуатацією тоді, коли вона представляє небезпеку для її здоров'я або служить перешкодою в отриманні нею освіти, або наносить шкоду її здоров'ю, фізичному, розумовому, духовному, моральному і соціальному розвитку. Тобто через те, що батьки покладають на дитину численні обов'язки по веденню домашнього господарства, дитина не відвідує закладу освіти, мало спить, недостатньо їсть, часто хворіє, має певні ознаки відставання розумового розвитку, обмежений світогляд тощо. Всі інші види експлуатації дитини є недопустимими при будь-яких обставинах.

Соціальними наслідками жорстокого поводження з дітьми є труднощі соціалізації, порушення зв'язків з однолітками, тому у жертв насильства з'являється пристрасть до алкоголю, наркотиків, здійснення дрібних злочинів, і часто це закінчується їх виявом в кримінальному середовищі. Діти після насильства самі виявляють гнів по відношенню до більш слабких, у них яскраво виявляється агресивність. Діти, що піддаються жорстокому ставленню з боку своїх батьків, мають особливі риси: фізичні недоліки, інвалідність або затримки в розвитку, погані манери, важкий характер, поведінкові труднощі. Є також докази того, що насильство над дітьми — циклічна проблема. Історії сімей, де діти піддаються насильству, показують поведінкові моделі, що повторюються, у відношенні до власних дітей. Діти, що пережили зловживання, схильні до того, щоб, стаючи дорослими, проявляти насильницьку батьківську поведінку в ставленні до власних дітей.

Юридичними наслідками застосування до дітей батьками будь-яких видів експлуатації є позбавлення батьків батьківських прав на підставі п. 5 ч. 1 ст. 164 СК України, а також притягнення їх до адміністративної або кримінальної відповідальності.

15. Покарання — один з найстаріших методів виховання. Покарання може здійснюватися в різних формах — від фізичного насильства над дитиною до морального приниження особи. Проблема застосування методу покарання завжди була дискусійною. З дуже давніх часів педагогами та психологами ведеться боротьба за відміну фізичних покарань і покарань, що ображали честь і гідність дитини. На необхідність врахування особливостей психіки дитини під час застосування батьками до неї заходів виховного впливу вказувалося і у юридичній літературі. «Здійснення батьківських прав не може супроводжуватись приниженням людської гідності дітей, застосування батьками заходів впливу не повинно мати характер катувань, жорстокості, фізичного чи психічного насильства»'.

Батьки є вільними у виборі засобів та методів виховання, але виховні заходи не можуть бути такими, що принижують людську гідність дитини. Людську гідність дитини зокрема принижує застосування до неї фізичних покарань, яке розглядається чинним законодавством як фізичне насильство. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про попередження насильства в сім'ї» від 15.11.2001 р. фізичне насильство в сім'ї — це умисне нанесення одним членом сім'ї іншому члену сім'ї побоїв, тілесних ушкоджень, що може призвести або призвело до смерті постраждалого, порушення фізичного чи психічного здоров'я, нанесення шкоди його честі і гідності. Воно може тягнути за собою, крім позбавлення батьків батьківських прав, притягнення їх до адміністративної, кримінальної, цивільно-правової відповідальності.

Застосування до дитини фізичних покарань є порушенням її права на особисту недоторканість, яке захищається нормами цивільного права (ст. 289 ЦК України). Під особистою недоторканістю розуміється недоторканість людської особи як такої, як живої фізичної істоти. Посягання на особисту недоторканість можуть бути найрізноманітнішими, включаючи порушення фізичної, етичної, психічної, інформаційної недоторканості. Право на особисту недоторканість покликане надати дитині можливість бути досить незалежною у суспільстві, захистити її від рабства та підневільного існування.

16. Відповідно до ст. 16 Конвенції про права дитини жодна дитина не може бути об'єктом незаконного посягання на її честь і гідність. Перше поняття про людську честь та гідність дають дитині її батьки. Вони ж грають основну роль у формуванні самооцінки дитини, а тому законом на них покладається обов'язок не порушувати честі та гідності дитини, якому кореспондує право останньої на повагу до її честі та гідності. Гідність та честь дитини є недоторканними (ст. 297 ЦК України).

Недоторканість гідності дитини — це проблема забезпечення поваги до неї, її людських прагнень і прав з боку інших людей, перш за все її батьків, та суспільства в цілому. Отже, забезпечення поваги до дитини саме по собі є повагою до її честі та гідності. Будь-які прояви неповаги до дитини є приниженням її людської честі та гідності.

Таким чином, покарання, які принижують людську гідність дитини і не пов'язані з застосуванням до дитини фізичного насильства, можуть полягати у забороні дитині займатися улюбленою справою (спортом, інтелектуальною або художньою творчістю, читати, танцювати, грати на музичних інструментах тощо), спілкуватися з однолітками, обмежувати її свободу пересування, відвідувати різні культурні заходи (цирк, театр, кінотеатр тощо) тощо. Але заборона вищевказаної поведінки не є приниженням людської гідності дитини, якщо вона встановлюється з метою захисту законних прав та інтересів дитині (див. коментар до ст. 155 СК України).

Так, відповідно до положень Конвенції ООН про права дитини дитина має право вільно шукати, одержувати і передавати інформацію та ідеї будь-якого роду незалежно від кордонів в усній, письмовій чи друкованій формі, у формі творів мистецтва чи за допомогою інших засобів на вибір дитини (ст. 13 Конвенції). Дитина повинна мати доступ до інформації і матеріалів із різних національних і міжнародних джерел, особливо до таких інформації і матеріалів, які спрямовані на сприяння соціальному, духовному і моральному благополуччю, а також здоровому фізичному і психічному розвитку дитини (ст. 17). Дитина має право на свободу думки, совісті та релігії (ст. 14).

Стаття 151. Права батьків щодо виховання дитини

1. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

2. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам.

3. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

1. Завдяки природній близькості між батьками та дітьми, тому особливому емоційно-психологічному мікроклімату, створити який можливо лише в умовах родини, інтенсивності та результативності впливу на дітей, сімейне виховання виступає необхідною умовою успішного формування особистості У зв'язку з цим кодексом вперше закріплено принцип переважного права батьків на виховання своїх дітей перед всіма іншими особами. Право на здійснення особистого виховання дітей покликане сприяти найефективнішому здійсненню батьками своїх обов'язків щодо виховання дитини. Здійснюючи право на особисте виховання своїх дітей, батьки тим самим виконують обов'язки щодо виховання дітей та забезпечують реалізацію права на одержання належного сімейного виховання. Тому сутність батьківського права на особисте виховання своїх дітей полягає перш за все в активному його здійсненні шляхом виконання батьківських обов'язків

Право на виховання дитини — це особисте немайнове право батьків. Воно є таким, що тісно пов'язане з особою, атому не може бути передане іншим особам. Батьки не можуть бути позбавлені цього права не інакше як за рішенням суду та на підставах, передбачених чинним законодавством (ст. 164 СК України). Батьки не мають передавати будь-кому свої права на виховання дитини, не можуть відмовитися від них, не припиняються вони і тоді, коли батьки разом з дитиною не проживають.

Пріоритетність батьківського виховання забезпечується наявністю у батьків цілого комплексу інших немайнових прав, які покликані забезпечити ефективне виконання батьками їхніх прав та обов'язків по вихованню дитини. Так, батьки мають право:

— на безперешкодне спілкування з дитиною (ст. ст. 153, 157, 168 СК);

— на визначення місця проживання дитини (ст. ст. 160, 163 СК);

— вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду (ст. 163 СК).

2. Коментована стаття містить відкритий перелік прав батьків щодо виховання дитини. У сімейно-правовій літературі вже неодноразово відмічалося, що «складність з'ясування суті поняття «право на виховання» обумовлена тісним переплетінням правомочностей, які включаються в нього, з іншими батьківськими правами», «багатство змісту даного поняття не дозволяє дати не тільки вичерпний, але й навіть приблизний перелік правомочностей, які його складають».

Крім того, необхідно розмежувати поняття «виховання дитини» та «право на виховання дитини». Перше поняття є категорією педагогіки. Під ним розуміють «систему виховних заходів, спрямованих на формування всебічно і гармонійно розвиненої особистості».

Поняття «право на виховання» є поняттям юридичним. У сімейно-правовій теорії право на виховання розглядається як елемент сімейної правосуб'єктності та як суб'єктивне сімейне право. На думку В.М. Лєженіна, акт народження дитини сам по собі не породжує суб'єктивного права на виховання, а породжує лише можливість набути це право на підставі батьківської правоздатності. Якщо батьки не реалізують своїми діями цю можливість, то з позиції соціальних (суспільних) відносин ми маємо справу з відмовою батьків від дитини Батьківська правоздатність виникає у громадян з моменту народження дитини, і право батьків на виховання як елемент цієї правоздатності дозволяє батькам діяти певним чином і тим самим набувати суб'єктивні права, передбачені сімейним законодавством в галузі виховання дітей. Іншими словами, батьківська правоздатність як право на дії реалізується батьками у двох напрямках: перший — дозволяє батькам спілкуватися з дитиною або вимагати спілкування з нею, а також здійснювати догляд та її годування; другий напрямок — дозволяє батькам звертатися до державних органів РАЦС чи суду по встановленню походження дитини. Перший напрямок призводить до процесу формування суб'єктивного права на виховання. Це право спирається на батьківську правоздатність як на свою загальну передумову і виникає з юридичного складу, куди входять: подія — акт народження, дія — фактична поведінка батьків щодо спілкування та догляду за дитиною. Другий напрямок призводить до засвідчення тієї обставини, що дана особа дійсно є батьком цієї дитини незалежно від віку самого батька.

Таким чином, право батьків на виховання дитини як суб'єктивне право виникає після народження дитини та її реєстрації у органах РАЦС. Зміст цього права, як вже зазначалося, визначити досить важко, але окреслити межі його правового регулювання є необхідним.

У теорії права суб'єктивне право розглядається як «юридична можливість, яка надається державою через норми об'єктивного права, визначати у межах норми права власну поведінку, обирати засоби та способи досягнення своєї мети, користуватися соціальним благом; вимагати відповідної поведінки від зобов'язаних осіб та звертатися за захистом в разі правопорушення до компетентних органів з метою задоволення інтересу уповноваженого».

У сімейно-правовій літературі були спроби дати визначення права батьків на виховання, але вони є або застарілими, або неповними, або навпаки досить широкими. На наш погляд, зміст суб'єктивного права батьків на виховання має включати в себе:1) право батьків на власну поведінку щодо дитини:2) право батьків забороняти іншим особам певну поведінку;3) право батьків на захист права на виховання в разі його порушення. До цього визначення мають входити ті права, які закріплює за батьками сімейне законодавство, інші дії батьків щодо виховання дитини, оскільки вони не одержали законодавчого закріплення, не мають правого значення, а отже не підлягають правовому регулюванню. Таким чином, право батьків на виховання дитини включає: право на особисте виховання; право залучати до виховання дитини інших осіб; право передавати дитину на виховання іншим фізичним або юридичним особам; право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства; право вимагати невтручання у здійснення батьками права на виховання дитини (ст.5 СК України); право на захист порушеного права на виховання дитини (ст. ст.18, 158, 159, 162, 163 СК України). Отже, коментована стаття містить можливі варіанти власної поведінки батьків щодо виховання дитини, а інші правомочності суб'єктивного права батьків на виховання містять інші статті СК України.

3. У сучасних умовах у зв'язку з підвищенням культурного рівня населення та великою зайнятістю батьків, у останніх виникає необхідність залучати до виховання дітей інших осіб. Крім того, необхідність залучати до виховання дитини інших осіб може бути обумовлена станом здоров'я дитини (наявність у дитини фізичних або психічних вад, які потребують додаткових реабілітаційних заходів).

Реалізація батьками права залучати до виховання дитини інших осіб полягає у тому, що батьки спонукають інших осіб взяти участь у вихованні їхніх дітей. При цьому мова не йде про передачу дитини на виховання цим особам, дитина не припиняє спільного проживання з батьками, а вказані особи не замінюють батьків у виховному процесі.

Це можуть бути як фізичні особи, так і юридичні. Фізичні особи можуть бути родичами дитини — дід, баба, брати, сестри тощо або сторонні особи. Сторонні особи теж можуть мати різну кваліфікацію. Вони можуть доглядати за дитиною на прохання батьків (сусіди), здійснювати догляд за дитиною на професійній основі (няні, гувернантки), мати спеціальну підготовку в тій чи іншій галузі (репетитори, спортивні інструктори). Вказані фізичні особи мають володіти високими моральними якостями, мати відповідну вищу педагогічну освіту, ліцензію на право надання освітніх послуг та фізичний стан здоров'я яких дозволяє виконувати обов'язки педагога (ч. 5 ст. 9 Закону України «Про дошкільну освіту» від 11.07.2001 p.).

До юридичних осіб можуть відноситись різноманітні дошкільні, шкільні та позашкільні навчальні заклади. Залучаючи до виховання дітей юридичних осіб, батьки мають право на вибір навчального закладу в залежності від потреб дитини та можливостей батьків (ст.36 Закону України «Про дошкільну освіту»; ст.29 Закону України «Про загальну середню освіту»; ст.6 Закону України «Про позашкільну освіту»). Відвідування дитиною навчального закладу не звільняє сім'ю від обов'язку виховувати, розвивати і навчати її в родинному колі…

4. Від залучення до виховання дитини інших осіб слід відрізняти передачу дитини батьками на виховання іншим особам (фізичним чи юридичним). Воно відрізняється тим, що при передачі дитини припиняється спільне проживання дитини з батьками. Відповідно до принципів Декларації про соціальні і правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо при передачі дітей на виховання і їх усиновленні на національному і міжнародному рівнях передача дитини на виховання має на увазі виховання дитини в іншій сім'ї, яке є тимчасовим за своїм характером, може продовжуватися, у разі потреби, до досягнення дитиною повноліття, але при цьому воно не повинне виключати можливості повернення дитини до її власних батьків або її усиновлення до настання повноліття. Така передача може бути як вимушеною (внаслідок відбування батьками покарання в місцях позбавлення волі та перебуванням їх під вартою на час слідства, тривалої хвороби батьків, яка перешкоджає їм виконувати свої батьківські обов'язки тощо), так і без наявності поважних причин. Передача дітей на виховання іншим особам може бути здійснена як з належним правовим закріпленням факту такої передачі (передача дитини під опіку, піклування, до прийомної сім'ї, дитячого будинку сімейного типу, під патронат), так і без такого оформлення (фактичне виховання дитини родичами чи іншими особами).

Чинне українське законодавство передбачає передачу дитини батьками на виховання не тільки фізичним, а й юридичним особам. Проте в даному випадку категорія юридичних осіб, до яких батьки мають право передавати свою дитину, є іншою, ніж тих юридичних осіб, які залучаються батьками до виховання дитини. Вказані заклади призначені для дітей, позбавлених батьківського піклування. Ними є медичні, навчальні, виховні заклади, заклади та установи праці та соціального захисту населення, в яких проживають діти-сироти і діти, позбавлені батьківського піклування. Такі заклади можуть бути у вигляді будинків дитини та інтернатних закладів.

Будинок дитини є закладом охорони здоров'я для медико-соціального захисту дітей-сиріт, дітей, які залишились без піклування батьків, а також дітей з вадами фізичного та розумового розвитку. Основними типами будинків дитини є:

а) будинок дитини загального типу — для медико-соціального захисту здорових дітей-сиріт, дітей, які залишилися без піклування батьків, віком від народження до трьох років. Крім дітей цієї категорії, тут можуть знаходитися діти, які мають сім'ю, проте утримання та виховання їх у сім'ї з поважних причин (хвороба годувальника, тривале відрядження, навчання тощо) неможливе, а також діти із затримкою розумового та фізичного розвитку внаслідок несприятливих умов виховання;

б) спеціалізований будинок дитини — для медико-соціального захисту дітей-сиріт, дітей, які залишились без піклування батьків, з вадами фізичного та розумового розвитку віком від народження до чотирьох років. У спеціалізованих будинках дитини можуть організовуватись 1–2 групи для здорових дітей.

Будинок дитини у своїй діяльності керується Типовим положенням про будинок дитини, яке затверджено Наказом МОЗ України від 18.05.98 р. № 123. До будинків дитини діти можуть прийматися за заявою про тимчасове влаштування дитини у будинок дитини одного або обох батьків (п. 3.1.6 Типового положення про будинок дитини).

Інтернатні заклади призначені для дітей, позбавлених батьківського піклування, у яких вони перебувають від трьох років до здобуття базової чи повної загальної середньої освіти, а в разі необхідності — до повноліття, на повному державному утриманні за рахунок коштів відповідних бюджетів та інших, не заборонених законодавством, джерел фінансування. Існують наступні типи інтернатних закладів: а) дитячий будинок — навчальний заклад інтернатного типу, що забезпечує розвиток, виховання, навчання та соціальну адаптацію дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, дошкільного та шкільного віку, а також тих, які перебувають у родинних стосунках; б) загальноосвітня школа-інтернат — загальноосвітній навчальний заклад, що забезпечує виховання, навчання та соціальну адаптацію дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування; в) спеціалізована школа-інтернат — загальноосвітній навчальний заклад з поглибленим вивченням окремих предметів та курсів, що забезпечує виховання, навчання та соціальну адаптацію обдарованих дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування; г) спеціальна загальноосвітня школа-інтернат — загальноосвітній навчальний заклад, що забезпечує виховання, навчання, соціальну адаптацію та корекцію дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, які потребують корекції фізичного та (або) розумового розвитку; г) загальноосвітня санаторна школа-інтернат — загальноосвітній навчальний заклад з відповідним профілем, що забезпечує виховання, навчання та лікування дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, які потребують тривалого лікування. Інтернатні заклади у своїй діяльності керуються Положенням про дитячі будинки і загальноосвітні школи-інтернати для дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, затвердженим Наказом Міністерства освіти і науки України, Міністерства України у справах сім'ї, дітей та молоді від 21.09.2004 р. № 747/460.

У заклади для дітей, позбавлених батьківського піклування, діти передаються тільки в тому разі, якщо немає змоги влаштувати їх до сім'ї — на усиновлення, під опіку або піклування, під патронат, у прийомну сім'ю або до дитячого будинку сімейного типу.

Якщо дитина передана батьками на виховання іншим особам у зв'язку з відбуванням батьками покарання в місцях позбавлення волі та перебуванням їх під вартою під час слідства, тривалою хворобою батьків, яка перешкоджає їм виконувати свої батьківські обов'язки, відповідно до ст. 5 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» від 13 січня 2005 року відповідна служба у справах дітей зобов’язана протягом двох місяців підготувати комплект документів, який підтверджує набуття дитиною статусу дитини, позбавленої батьківського піклування.

Таким чином, правові наслідки залучення батьками до виховання дитини інших осіб та передачі дитини на виховання іншим особам є різними. Але передача дітей на виховання до інтернатних закладів, залучення третіх осіб для надання допомоги у вихованні, встановлення над дітьми опіки чи піклування, коли батьки з тих чи інших причин самі не можуть виховувати дітей, не означає добровільної відмови від своїх прав та обов'язків щодо дитини. В усіх перелічених випадках батьки не звільняються від обов'язку батьківського піклування і не позбавляються своїх прав щодо дитини (див. коментар до ст. 15 °CК).

5. Сім'я зобов'язана формувати фізично і психічно здорову, етичну, інтелектуально розвинуту особистість, готову до майбутнього трудового, суспільного і сімейного життя. Виховання як цілеспрямований процес формування особистості здійснюється завдяки реалізації різноманітних виховних методів. При здійсненні права на виховання дітей батьки використовують свої методи та форми виховання, які залежать від рівня їхньої педагогічної культури, традицій, що склалися в сім'ї, індивідуальних фізичних та інтелектуальних якостей дітей та багатьох інших обставин.

Під методами виховання у педагогіці розуміються способи взаємопов'язаної діяльності вихователів та вихованців, спрямованої на формування у вихованців поглядів, переконань, навичок і звичок поведінки.

Методи виховання дітей в сім'ї — це шляхи (способи), за допомогою яких здійснюється цілеспрямований педагогічний вплив батьків на свідомість і поведінку дітей. Вони мають свою специфіку: вплив на дитину індивідуальний, заснований на конкретних вчинках і пристосований до особи; вибір методів залежить від педагогічної культури батьків (розуміння мети виховання, батьківської ролі, уявлень про цінності, стилю відносин в сім'ї тощо). Методами сімейного виховання є: переконання (пояснення, повчання, порада); особистий приклад; заохочення (похвала, подарунки, цікава для дітей перспектива); покарання (позбавлення задоволень, відмова від дружби, тілесні покарання). В деяких сім'ях за порадою педагогів створюються і використовуються ситуації, що виховують. Різноманітні засоби вирішення виховних задач в сім'ї: слово, батьківський авторитет, навчання, природа, домашній побут, національні звичаї, традиції, громадська думка, духовний і моральний клімат сім'ї, режим дня, література, спорт, свята, символи, атрибути, реліквії і т. д.

Форми та методи виховання, які використовуються батьками в процесі виховання дітей, не повинні суперечити закону, моральним засадам суспільства. Так, законом прямо забороняються застосування до дитини будь-яких форм фізичного і психічного насильства, образи, недбале і жорстоке поводження з нею, експлуатація, включаючи сексуальні зловживання, втягнення у злочинну діяльність, залучення до вживання алкоголю, наркотичних засобів і психотропних речовин, залучення до екстремістських релігійних психокультових угруповань та течій, використання її для створення та розповсюдження порнографічних матеріалів, примушування до проституції, жебрацтва, бродяжництва, втягнення до азартних ігор (ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства від 26.04.2001 p.), втягнення неповнолітніх у діяльність з організації й проведення видовищних заходів сексуального чи еротичного характеру (ст. 7 Закону України «Про захист суспільної моралі» від 20.11.2003 р.) тощо.

Моральні засади суспільства — це ті моральні норми, які прийняті у суспільстві, складають основу його уявлень про добро та зло, які слугують керівним фактором при здійсненні людиною будь-якої діяльності, в тому числі виховання дітей.

Основними моральними принципами, на яких ґрунтуються уявлення суспільства про виховання дітей, є повага до дитини, до її людської честі та гідності, врахування її особистих уподобань, особливостей її психічного та фізичного розвитку. Стримування власної волі дитини при її вихованні, прагнення до підкорення її всім велінням батьків, не зважання на уподобання дитини, її фізичний, моральний та психічний стан розцінюються як застосування до дитини відповідної форми насильства (в залежності від конкретної поведінки батьків), що суперечить моральним засадам суспільства. Крім того, суперечить моральним засадам суспільства, коли виховання здійснюється батьками шляхом подання дитині хибних прикладів — батьки ведуть аморальний або навіть злочинний спосіб життя. Заборона саме такої поведінки під час виховання дитини і міститься у ч. 3 коментованої статті.

Стаття 152. Забезпечення права дитини на належне батьківське виховання

1. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

2. Дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов'язків щодо неї.

3. Дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій.

4. Дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років.

1. Обов'язкам батьків щодо виховання дитини кореспондує право дитини на належне батьківське виховання.

Поняття належного виховання дати досить важко, оскільки процес виховання дітей складається з великої кількості дій як таких, що мають правове значення, так і таких, що не мають правового змісту. Тому, з юридичної точки зору, належним вихованням є дотримання батьками всіх тих вимог, які пред'являє закон до процесу виховання дитини. Тобто, належно виховуючи дитину, батьки виконують всі обов'язки щодо виховання, а також дотримуються всіх заборон, які встановлені законодавством.

Як відомо, доктрина розглядає суб'єктивне право як єдність трьох правомочностей: права на власні дії, права на чужі дії, право на захист в разі порушення, невиконання або оспорювання. Але право дитини на належне батьківське виховання є виключенням з цього правила. Оскільки виховання — це процес впливу на особу, яку виховують, то право дитини на належне батьківське виховання, як правило, не включає в себе можливість вчинення дитиною певних юридично значимих дій. Дитина у процесі її виховання вчиняє фактичні дії щодо сприйняття або несприйняття виховних дій своїх батьків — вона слухає, запам'ятовує, в неї виробляються певні навички, звички тощо. Вказані процеси не підлягають правовому регулюванню і, отже, не можуть розглядатися як здійснення дитиною права на належне батьківське виховання. Тому слід зауважити, що право дитини на належне батьківське виховання не має класичної триєдиної структури і складається з двох правомочностей: права на чужі дії та права на захист. У контексті коментованої статті право дитини на належне батьківське виховання включає:

1) право дитини вимагати від батьків здійснення їхніх обов'язків щодо виховання належним чином, а також вимагати утримуватися від тих дій щодо виховання, які суперечать чинному законодавству;

2) право дитини на самозахист шляхом протидії неналежному виконанню батьками своїх обов'язків щодо неї та право дитини звернутися за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій, або безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років.

Правом на належне виховання дитина наділяється з моменту народження. Однак у зв'язку з малоліттям вона не усвідомлює свого права, а тому і не може його здійснювати. До досягнення дитиною чотирнадцяти років (коли у дитини виникає право самостійно звернутися за захистом своїх порушених прав до суду) захист інтересів дітей здійснюється їхніми представниками, якими здебільшого є власне батьки1. Але сама природа права дитини на належне виховання виключає представництво інтересів дитини батьками у правовідносинах щодо належного виховання дитини. В цих випадках захист прав та інтересів дітей на себе бере держава, від імені якої виступають різні державні органи.

2. Слід зазначити, що зміст коментованої статті дещо суперечить її назві. Назва статті «Забезпечення права дитини на належне батьківське виховання» передбачає, що стаття містить правові гарантії права дитини на належне батьківське виховання. Вказане право є особистим немайновим правом дитини. Але коментована стаття правові гарантії належного виконання батьками своїх обов'язків щодо виховання встановлює тільки у частині. Крім того, ці гарантії мають публічно-правовий, а не приватно-правовий характер. Всі інші частини коментованої статті містять вказівку на «батьківські обов'язки», «права та інтереси дитини», які включають в себе як немайнові, так і майнові права та обов'язки батьків та дітей. Отже, фактично коментована стаття встановлює гарантії не тільки немайнових, але й майнових прав дитини.

Крім того, зі змісту ч. 3 та 4 ст. 152 СК України випливає, що дитина має право звернутися до державних органів та громадських організацій за захистом будь-яких своїх сімейних прав та інтересів у разі порушення їх не тільки батьками, а й іншими учасниками сімейних відносин.

3. Стаття 51 Конституції України проголошує, що дитинство охороняється державою. Будь-яке насильство над дитиною та її експлуатація переслідуються за законом (ст. 52). Вказані положення одержали також свій розвиток у Законі України «Про охорону дитинства». Відповідно до ст. 1 цього Закону охорона дитинства — система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Основні засади охорони дитинства та державну політику у цій сфері визначає Верховна Рада України шляхом затвердження відповідних загальнодержавних програм.

До системи державного контролю за здійсненням батьками обов'язків щодо належного виховання дитини входять всі ті органи, що наділені будь-якими контрольними повноваженнями щодо охорони дитинства. Разом вони розглядаються як єдина система, що виконує функцію контролю за належним вихованням та утриманням дітей батьками. До цих органів зокрема відносяться: а) Міністерство України у справах сім'ї, молоді та спорту, уповноважений орган влади Автономної Республіки Крим у справах сім'ї, дітей та молоді, служби у справах дітей обласних. Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, виконавчих органів міських і районних у містах рад; б) кримінальна міліція у справах дітей органів внутрішніх справ (Закон України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей» від 24 січня 1995 року); в) районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад (п. 1.3 Правил опіки та піклування, затверджених Наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26.05.99 № 34/166/131/88); г) прокурори (ст. ст. 19, 36 Закону України «Про прокуратуру» від 5.11.1991 р.) тощо.

Одним з основних завдань спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах сім'ї, дітей та молоді, уповноваженого органу влади Автономної Республіки Крим у справах сім'ї, дітей та молоді, служб у справах дітей є ведення обліку дітей, які опинились у складних життєвих обставинах, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, усиновлених, влаштованих до прийомних сімей, дитячих будинків сімейного типу та соціально-реабілітаційних центрів (дитячих містечок). Для здійснення цього завдання співробітники служб у справах дітей мають право: а) приймати з питань, що належать до їх компетенції, рішення, які є обов'язковими для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності, посадовими особами та громадянами; б) звертатися у разі порушення прав та законних інтересів дітей, а також з питань надання їм допомоги до відповідних органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності; в) забезпечувати влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у дитячі будинки сімейного типу, прийомні сім'ї, передачу під опіку, піклування, на усиновлення; г) представляти у разі необхідності інтереси дітей в судах, у їх відносинах з підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності; ґ) запрошувати для бесіди батьків або опікунів, піклувальників, посадових осіб до служби у справах дітей з метою з'ясування причин та умов, які призвели до порушення прав дітей, бездоглядності, вчинення правопорушень, вживати заходів щодо їх усунення тощо.

Кримінальна міліція у справах дітей є складовою частиною кримінальної міліції органів внутрішніх справ. З метою контролю за належним виконанням батьками їхніх обов'язків щодо виховання дітей на кримінальну міліцію у справах дітей покладаються такі обов'язки: а) виявляти дорослих осіб, які втягують дітей у злочинну діяльність, проституцію, пияцтво, наркоманію та жебрацтво; б) виявляти батьків, які ухиляються від виконання передбачених законодавством обов'язків щодо створення належних умов для життя, навчання та виховання дітей; в) виявляти, вести облік осіб, які втягують дітей в антигромадську діяльність; г) складати протоколи про адміністративні правопорушення батьків, які не виконують обов'язків щодо виховання і навчання дітей, інформувати відповідні служби у справах дітей; г) повідомляти органи опіки та піклування за місцем перебування дитини про відомий факт залишення її без опіки (піклування) батьків.

Безпосереднє ведення справ щодо опіки і піклування покладається у межах їхньої компетенції на відповідні відділи й управління місцевої державної адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчих комітетів міських чи районних у містах рад. У селищах і селах справами опіки і піклування безпосередньо відають виконавчі комітети сільських і селищних рад.

Органи освіти здійснюють діяльність з питань виявлення, обліку та передачі дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, до дитячих будинків, шкіл-інтернатів різних профілів, на усиновлення, під опіку (піклування) та з інших питань, що належать до їх компетенції.

Органи в справах сім'ї та молоді, служби в справах дітей здійснюють діяльність з питань виявлення, обліку та тимчасового влаштування безпритульних дітей, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, що утримуються в державних дитячих закладах, на виховання в сім'ї (прийомні сім'ї, дитячі будинки сімейного типу) та з інших питань, що належать до їх компетенції.

Органи опіки та піклування відповідно до покладених на них завдань та розподілу повноважень між структурними підрозділами відповідних управлінь і відділів місцевої державної адміністрації, здійснюючи діяльність щодо контролю за належним здійсненням батьками своїх обов'язків щодо виховання: розглядають звернення дітей щодо неналежного виконання батьками (одним з них) обов'язків з виховання або щодо зловживання батьків своїми правами; розглядають спори, пов'язані з вихованням дітей; вживають заходи щодо захисту особистих та майнових прав дітей; беруть участь у розгляді судами спорів, пов'язаних із захистом прав дітей; провадять іншу діяльність щодо забезпечення прав та інтересів дітей.

Діяльність органів прокуратури спрямована на всемірне утвердження верховенства закону, зміцнення правопорядку і має своїм завданням захист від неправомірних посягань гарантованих Конституцією, іншими законами України та міжнародними правовими актами соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод людини та громадянина.

Крім вказаних державних органів нагляд за дотриманням батьками прав та законних інтересів дітей здійснюється центрами соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді шляхом здійснення ними соціальної роботи, соціальної профілактики та соціального інспектування. Вказані заходи здійснюються відповідно до Закону України «Про соціальну роботу з дітьми та молоддю» від 21.06.2001 р. Вони спрямовані на створення соціальних умов життєдіяльності, гармонійного та різнобічного розвитку дітей, задоволення культурних та духовних потреб, виявлення будь-якого негативного впливу на життя і здоров'я дітей та запобігання такому впливу, здійснення нагляду, аналізу, експертизи, контролю за умовами життєдіяльності, моральним, психічним та фізичним станом дітей, забезпечення захисту їх прав, свобод та законних інтересів. За результатами соціального інспектування центри соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді мають право порушувати перед відповідними органами клопотання про застосування передбачених законодавством санкцій до громадян у разі порушення ними законодавства стосовно дітей (ст. 12 Закону України «Про соціальну роботу з дітьми та молоддю»).

Таким чином, в Україні створена розгалужена система державного контролю, що забезпечує право дитини на належне батьківське виховання шляхом попередження, виявлення та припинення правопорушень, які чиняться батьками у сфері сімейного виховання. Перелічені органи мають право притягати батьків до кримінальної або адміністративної відповідальності, клопотатися перед відповідними органами про притягнення батьків до відповідного виду відповідальності, а орган опіки та піклування та прокурор мають право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав (ст. 165 СК України).

4. Право дитини противитися неналежному виконанню батьками своїх обов'язків щодо неї є елементом права дитини на належне батьківське виховання, але правовий механізм його здійснення встановити досить важко. Це обумовлено тим, що неналежне виконання батьками своїх батьківських обов'язків є порушенням прав дитини. Дитина може захистити свої права у юрисдикційному порядку, який передбачений частинами 3 та 4 коментованої статті або шляхом самозахисту.

Під правом фізичної особи на самозахист у правовій літературі розуміється «можливість у разі порушення свого права або інтересу, права чи інтересу іншої особи, виникнення реальної загрози такого порушення застосувати доцільну та адекватну протидію, яка не заборонена законом і не суперечить моральним засадам суспільства та спрямована на попередження або припинення цього порушення чи ліквідацію його наслідків. Можливість самозахисту є одним з елементів права на захист».

Хоча у деяких нормах СК України і передбачається право певних осіб на самозахист, глава 2 СК України серед інших способів захисту сімейних прав та інтересів не передбачає такої форми їхнього захисту як самозахист, тому відповідно до ст. 8 СК України відносини, що виникають при здійсненні особою свого права на самозахист мають регулюватися нормами ЦК України.

Відповідно до ст. 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права від порушень і протиправних посягань. Вказана стаття здебільшого встановлює межі здійснення особою свого права на самозахист, не закріплюючи конкретних способів та (або) засобів здійснення цього права. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства. Вони мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Засоби протидії, які застосовуються фізичною особою, при здійсненні нею свого права на самозахист, мають бути такими, що не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Так, протидія дитини неналежному виконанню батьками своїх обов'язків може виражатися у відмові виконувати протиправні або такі, що принижують дитину, вказівки батьків; у вимозі до батьків про виконання їхніх обов'язків тощо.

Але дитина через свої дещо обмежені фізичні та розумові властивості, недостатність життєвого досвіду та неможливість адекватно відтворювати дійсність не може знайти таких способів самозахисту, які були б відповідними у взаємовідносинах з батьками, оскільки на боці батьків як дорослих осіб діє право сили. Тому дитині реалізувати право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов'язків щодо неї досить важко.

Одним з засобів, який сприяє здійсненню права дитини на належне батьківське виховання, є її право вільно висловлювати свої думки, яке передбачене ст. 13 Конвенції про права дитини, а також ст. 172 СК України. Відповідно до вказаної статті дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками з питань, що стосуються її особисто. Саме висловлена дитиною думка може вплинути на поведінку батьків при виконанні ними своїх батьківських обов'язків щодо неї.

5. Більш ефективною формою захисту прав дитини є звернення її за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій або безпосередньо до суду. Частина 3 коментованої статті містить перелік тих органів та організацій, до яких дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів. До них закон відносить: а) органи опіки та піклування; б) інші органи державної влади; в) органи місцевого самоврядування; г) громадські організації.

Органами опіки і піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Органи опіки та піклування відповідно до покладених на них завдань та розподілу повноважень між структурними підрозділами відповідних управлінь і відділів місцевої державної адміністрації розглядають звернення дітей щодо неналежного виконання батьками (одним з них) обов'язків з виховання або щодо зловживання батьків своїми правами, вживають заходи щодо захисту особистих та майнових прав неповнолітніх дітей.

В Україні до органів державної влади відносяться також Верховна Рада України; Президент України; Кабінет Міністрів України; міністерства, Державні комітети України, центральні органи виконавчої влади України зі спеціальним статусом, органи судової влади та інші.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 р. місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про об'єднання громадян» від 16.06.1992 р. громадською організацією є об'єднання громадян для задоволення та захисту своїх законних соціальних, економічних, творчих, вікових, національно-культурних, спортивних та інших спільних інтересів. Крім того, відповідно до Закону України «Про молодіжні та дитячі громадські організації» від 16.06.1992 р. в Україні можуть бути створені дитячі та молодіжні громадські організації. Молодіжні громадські організації — це об'єднання громадян віком від 14 до 35 років, метою яких є здійснення діяльності, спрямованої на задоволення та захист своїх законних соціальних, економічних, творчих, духовних та інших спільних інтересів. Дитячі громадські організації — це об'єднання громадян віком від 6 до 18 років, метою яких є здійснення діяльності, спрямованої на реалізацію та захист своїх прав і свобод, творчих здібностей, задоволення власних інтересів, які не суперечать законодавству, та соціальне становлення як повноправних членів суспільства. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про об'єднання громадян» зареєстровані об'єднання громадян користуються правом представляти і захищати свої законні інтереси та законні інтереси своїх членів (учасників) у державних та громадських органах, що є одною з гарантій захисту прав дітей, права яких порушені.

Право дитини на звернення до органу опіки та піклування, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом своїх прав та інтересів не обмежується її віком. Таке право має дитина, яка може висловити свою думку і усвідомлює свої інтереси. Це може бути як дитина, яка досягла 14 років, так і малолітня.

6. Стаття 9 Закону України «Про охорону дитинства» містить дещо розширений у порівнянні з ч. 3 коментованої статті перелік тих органів та установ, до яких дитина може звернутися за захистом своїх прав та інтересів. Так, відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону діти мають право звертатися із скаргами про порушення своїх прав і законних інтересів, крім органів, вказаних у ч. 3 ст. 152 СК України, і до підприємств, установ, організацій, засобів масової інформації та їх посадових осіб.

Частина 3 ст.152 СК України не містить вказівки на те, якими саме засобами дитина може захистити свої порушені права та інтереси у державних органах. Таким засобом, як правило, є скарга, яка подається у відповідний орган особою, права якої порушені.

7. Стаття 55 Конституції України встановлює, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Суд, здійснюючи правосуддя, на засадах верховенства права забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави (ст. 2 Закону України «Про судоустрій України» від 7.02.2002 p.).

Коментована стаття містить виключення з загального правила про набуття фізичною особою цивільної процесуальної дієздатності, надаючи неповнолітнім право звернутися безпосередньо до суду за захистом своїх прав та інтересів. Це виключення також передбачене ч. 2 ст. 29 ЦПК України. Відповідно до вказаної норми неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Такими відносинами зокрема є сімейні відносини, учасниками яких є неповнолітні особи. Особи у віці від 14 років мають право на безпосереднє звернення до суду за захистом будь-якого свого сімейного права та інтересу. Виключенням є положення ст. 128 СК, яка пов'язує виникнення права на подання позову про визнання батьківства з досягненням особою повноліття.

Засобом такого захисту є позов. Позов пред'являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції. Позовна заява подається в письмовій формі. Вона має відповідати вимогам, які містяться у ст. ст. 119 та 120 ЦПК України. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ст. 18 СК України, крім того, закон допускає встановлення способів захисту сімейних прав та інтересів за домовленістю (договором) сторін.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування при здійсненні правосуддя» суд не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви чи скарги лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку. Отже, у неповнолітньої особи немає потреби звертатися за захистом своїх прав та інтересів спочатку до відповідних державних органів (органу опіки та піклування тощо), а потім до суду. Крім того, звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду (ст.19 СК України). Так само не позбавляє особу права на звернення до суду звернення за захистом до інших державних органів, органів місцевого самоврядування та громадських організацій.

Стаття 153. Права батьків та дитини на спілкування

1. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

1. Спілкування — важлива складова частина соціального буття людини як суспільної істоти, джерело її життєдіяльності, умова формування особистості. Людина не може існувати поза спілкуванням з іншими людьми. Потреба у спілкуванні — одна з базових потреб індивіда. Об'єктивна необхідність спілкування як умови існування людини пояснюється тим, що вона не може задовольняти свої життєво важливі потреби, жити і розвиватися поодинці. Через спілкування людина одержує знання про навколишній світ, «привласнює» собі суспільні цінності, створені людством, пізнає природу і єство суспільних відносин. Вступаючи в спілкування з людьми, індивід формує критерії їх оцінки, що є також важливою умовою розвитку його самооцінки, самосвідомості. В умовах спілкування здійснюється комунікативний процес: обмін інформацією, думками, відчуттями, способами і результатами діяльності тощо, відбувається взаємодія, взаємовплив індивідів, виникає взаєморозуміння. Таким чином, спілкування — це процес взаємозв'язку і взаємодії суб'єктів, в якому відбувається обмін діяльністю, інформацією, досвідом, здібностями, уміннями і навичками, а також результатами діяльності.

Спілкування батьків і дітей повинне будуватися на повазі гідності один одного, дотриманні вироблених людством простих норм моральності та звичок. Спілкування може бути включеним в діяльність (праця, навчання, гра) або визначатися самою потребою в спілкуванні як такому; може бути безпосереднім, тобто здійснюватися «лицем до лиця», або опосередкованим різними системами комунікації (пошти, телефону, комп'ютеру тощо); вербальним або невербальним. Зниження інтенсивності і якості спілкування дитини з іншими людьми, особливо у дитячому і ранньому віці, звичайно призводить до затримки і відхилення у психічному розвитку.

2. Закріплення права батьків та дитини на спілкування у чинному законодавстві України відповідає світовим стандартам захисту прав дитини. Стаття 9 Конвенції прав дитини передбачає право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров'ю. Аналогічні положення містяться у ст. ст. 14, 15 Закону України «Про охорону дитинства».

Спілкування є необхідною умовою здійснення батьками виховання дитини. Саме спілкування є основним способом здійснення батьками свого права на особисте виховання дитини. Легальне визнання права батьків та дітей на спілкування є правовим засобом забезпечення права дитини на належне батьківське виховання, а також правовою гарантією належного здійснення батьками своїх обов'язків щодо виховання дитини.

Вказане право батьків є їхнім особистим немайновим правом і, отже, не може бути передане іншим особам. Воно полягає у можливості щоденних побачень, листуванні, одержанні та передачі інформації стосовно один одного1. Батьки мають переважне право перед всіма іншими особами на спілкування з дитиною, воно не може бути обмежене, батьки не можуть бути позбавлені цього права, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

3. У повсякденному житті батьки та діти безперешкодно спілкуються всіма можливими способами та за допомогою різноманітних засобів. Але іноді виникають обставини, через які можливість безперешкодного спілкування з тих чи інших причин обмежується. Причини виникнення таких перешкод можуть бути як об'єктивного (стихійні лиха, війни тощо), так і суб'єктивного характеру (розірвання шлюбу між батьками, хвороба когось з батьків чи дитини, вчинення кимсь з них правопорушення тощо). Так, державою вживаються заходи щодо сприяння возз'єднанню дитини, яка постраждала внаслідок стихійного лиха, техногенної аварії, катастрофи, з членами сім'ї (ст. 28 Закону України «Про охорону дитинства»); дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для возз'єднання сім'ї мають право на вільний в'їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом (ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства»); той із батьків, хто проживає окремо від дитини, має право на особисте спілкування з нею (ч. 2 ст. 157 СК України).

4. Чинним законодавством України передбачені правові гарантії права батьків та дитини на спілкування на той випадок, якщо дитина або батьки опиняться у такій ситуації, за якої неможливо вільне здійснення права на спілкування. Ці гарантії містяться як у СК України, так і в інших законодавчих актах.

Батьки мають переважне право на спілкування з дитиною в тому разі, якщо дитина опинилася у несприятливих умовах або екстремальній ситуації (у лікарні, закладі соціальної реабілітації, місцях попереднього ув'язнення або позбавлення волі тощо). Батьки дітей, інфікованих вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, мають право на спільне перебування в стаціонарах з дітьми віком до 14 років (ст. 21 Закону України «Про запобігання захворюванню на синдром набутого імунодефіциту (СНІД) та соціальний захист населення» від 12.12.1991 p.). Дітям, які потребують особливих умов виховання, та в порядку, встановленому законом, направлені до загальноосвітніх шкіл соціальної реабілітації та професійних училищ соціальної реабілітації, гарантується право на побачення з батьками, листування, на отримання передач, посилок від батьків (ст. 34 Закону України «Про охорону дитинства»).

Право на спілкування з дитиною мають також батьки, які опинились у екстремальних життєвих ситуаціях. Відповідно до ст. 287 ЦК України фізична особа, яка перебуває на стаціонарному лікуванні у закладі охорони здоров'я, має право на допуск до неї членів сім'ї. Особам, взятим під варту, надається право на побачення та листування з родичами (ст. ст. 12, 13 Закону України «Про попереднє ув'язнення» від 30.06.1993 p.). Взяті під варту жінки вправі мати при собі дітей віком до трьох років (ст. 9 Закону України «Про попереднє ув'язнення»). Засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, мають право зустрічатися з родичами, здійснювати листування з особами, які знаходяться за межами колоній, вести з ними телефонні розмови. При виправних колоніях, в яких відбувають покарання засуджені до позбавлення волі жінки, у разі необхідності організовуються будинки дитини. Засуджені жінки, крім засуджених до позбавлення волі на строк більше п'яти років за умисні тяжкі та особливо тяжкі злочини, можуть поміщати в будинки дитини своїх дітей віком до трьох років. У будинках дитини забезпечуються умови, необхідні для нормальної життєдіяльності та розвитку дитини. Засуджені жінки можуть спілкуватися із своїми дітьми у вільний від роботи час без обмежень.

4. Право батьків та дитини на безперешкодне спілкування не припиняється в тому разі, коли дитина передана на виховання іншим фізичним або юридичним особам. Опікун, піклувальник не має права перешкоджати спілкуванню дитини з її батьками (ч. 3 ст. 249 СК). Прийомні діти та вихованці дитячих будинків сімейного типу мають право підтримувати особисті контакти з батьками (ст. 2563 та 2567 СК). Право на збереження родинних стосунків мають також вихованці навчально-виховних закладів для дітей, позбавлених батьківського піклування (п. 6.4 Положення про дитячі будинки і загальноосвітні школи-інтернати для дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, затвердженого Наказом Міністерства освіти і науки України, Міністерства України у справах сім'ї, дітей та молоді від 21.09.2004 р. № 747/460).

Незважаючи на те, що відповідно до ст. 166 СК особа, позбавлена батьківських прав втрачає особисті немайнові права щодо дитини, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду із заявою про надання їм права на побачення з дитиною. Суд може дозволити разові, періодичні побачення з дитиною, якщо це не завдасть шкоди її життю, здоров'ю та моральному вихованню, за умови присутності іншої особи (ст. 168 СК).

5. Випадки обмеження або позбавлення батьків та дитини права на спілкування передбачені виключно законодавчими актами. Обмеження вказаного передбачається у випадках вчинення батьками (одним з них) або дитиною правопорушення, яке потягло за собою такий захід впливу, який пов'язаний з повною або частковою ізоляцією особи від суспільства (арешт, обмеження волі, позбавлення волі, направляються до загальноосвітніх шкіл соціальної реабілітації та професійних училищ соціальної реабілітації, приймальників-розподільників). Способами обмеження права батьків та дитини на безперешкодне спілкування є: а) обмеження кількості та тривалості побачень; б) ускладнений порядок їх отримання; в) обмеження кількості телефонних розмов тощо.

Батьки можуть бути позбавлені права на спілкування з дитиною у разі позбавлення їх батьківських прав (ст. 166 СК України) та усиновлення дитини (ст. 232 СК України). Тимчасово батьки (або один з них) чи дитина можуть бути позбавлені права на спілкування в разі вчинення насильства в сім'ї після отримання офіційного попередження про неприпустимість вчинення насильства в сім'ї. Захисним приписом особі може бути заборонено чинити певну дію (дії) по відношенню до жертви насильства в сім'ї, а саме: а) відвідувати жертву насильства в сім'ї, якщо вона тимчасово перебуває не за місцем спільного проживання членів сім'ї; б) вести телефонні переговори з жертвою насильства в сім'ї тощо.

Зазначені обмеження встановлюються на термін до 30 діб з дня погодження захисного припису з прокурором. Захисний припис може бути винесений до осудної особи, яка на момент винесення захисного припису досягла 16-річного віку (ст. 13 Закону України «Про попередження насильства в сім'ї»).

Позбавлення або обмеження права на спілкування з дитиною не може бути передбачене угодою (договором). Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Проте той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ст. 157 СК України). З цього випливає, що встановлення у договорі положення про те, що той з батьків, хто проживає окремо, не може спілкуватися з дитиною, є недопустимим як таке, що порушує право останнього на спілкування з дитиною.

Орган державної влади також не уповноважений виносити рішення, яке обмежує право батьків та дитини на спілкування або позбавляє їх цього права у випадках, які не встановлені законом.

Стаття 154. Права батьків по захисту дитини

1. Батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина.

2. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень.

3. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом.

1. Визнаючи за тією чи іншою особою певні суб'єктивні права та обов'язки, законодавство надає уповноваженій особі і право на їх захист. Право на захист — це передбачені законом вид і міра поведінки уповноваженої особи, права якої зазнали посягання, що полягають у можливості вчинення самостійних дій, спрямованих на поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного права, а також зверненні до юрисдикційних органів для здійснення захисту прав.

Як всяке суб'єктивне право, право на захист включає як засоби матеріально-правового характеру, так і засоби процесуально-правового характеру, що взаємодіють. З точки зору матеріально-правового змісту право на захист надає уповноваженій особі три групи можливостей: самозахист майнових прав та інтересів; застосування до порушника цивільно-правових засобів оперативної дії; звернення до компетентного державного чи громадського органу за захистом свого права з вимогою застосувати до правопорушника засобів державно-примусового характеру.

Суб'єктивне право на захист включає і засоби процесуально-правового порядку. Це певна процедура (порядок) звернення за захистом порушеного права, безпосередньо визначена законом. Сюди входить перш за все право на звернення за судовим захистом, і носієм цього права є кожний з учасників цивільних правовідносин чи будь-яка інша заінтересована особа. Право на звернення за судовим захистом включає не тільки подання до суду позовної заяви (чи скарги), а й можливість подання до суду зустрічного позову чи заперечення проти нього, брати участь у розгляді справи, користуватися процесуальними правами, вимагати винесення рішення та право вимагати примусового виконання судового рішення. Кожен з цих елементів існує за наявності певних передумов, у певних часових межах і реалізується у певній специфічній формі.

Матеріальні та процесуальні норми, які регулюють способи, форми та порядок захисту, мають єдину мету — забезпечити повний, всебічний, швидкий захист суб'єктивного права і становлять єдиний комплексний інститут правового захисту.

2. Необхідність захисту прав дитини виникає у будь-якому випадку, коли відбувається порушення її прав — незалежно від того, чи усвідомлює це сам потерпілий (дитина). Під захистом прав дитини розуміється — відновлення порушеного права, створення умов, які компенсують втрату прав, усунення перешкод на шляху здійснення права та інтересів.

Об'єктом правового захисту в цьому разі є насамперед суб'єктивні права, які належать дитині. В міжнародному праві передбачається необхідність захисту прав дитини від наступних посягань: а) довільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте життя або посягання на честь і гідність; б) всіх форм фізичного або психічного насильства, образи або зловживання, відсутності турботи або недбалого поводження, грубого поводження або експлуатації; в) економічної експлуатації і виконання будь-якої роботи, яка може становити небезпеку для її здоров'я або служити перешкодою в отриманні нею освіти або завдавати шкоди її здоров'ю і фізичному, розумовому, духовному, моральному і соціальному розвитку; г) незаконного споживання наркотичних засобів і психотропних речовин; д) всіх форм сексуальної експлуатації і сексуального спокушання; е) нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження або покарання; ж) всіх інших форм експлуатації, які завдають шкоду будь-якому аспекту добробуту дитини (ст. 16, 19, 32–34, 37 Конвенції про права дитини). Таким чином, дитина повинна бути захищена від всіх негативних як фізичних, так і етичних дій. При цьому від порушення, невизнання або оспорювання мають бути захищені майнові та немайнові цивільні права, сімейні права дитини, її права в сфері трудового, кримінального, адміністративного права та процесу, а також в інших галузях права.

3. Серед осіб, які здійснюють захист прав дитини, в першу чергу названі її батьки. Захист прав та інтересів дитини здійснюється її батьками через відсутність у дитини цивільної процесуальної дієздатності. Вказане право батьків також пов'язане з обов'язком батьків піклуватися про фізичний, духовний та моральний розвиток дитини, оскільки порушення прав дитини може вплинути на її розвиток. Батьки є законними представниками своїх дітей і без спеціальних повноважень (довіреності) виступають на захист їхніх прав з будь-якими фізичними і юридичними особами, у тому числі в судах. Представляти права і інтереси дитини можуть як обидва батьки, так і один з них за погодженням між ними. Причому батьки повинні захищати права і інтереси дітей, а не свої права і інтереси.

4. Коментована стаття передбачає право батьків на захист прав дитини як у юрисдикційній формі (за допомогою суду, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування), так і у не юрисдикційній (самозахист дитини, повнолітніх дочки та сина). При цьому слід мати на увазі, що відносини, які виникають при реалізації батьками права на захист дитини шляхом звернення до компетентних державних органів, регулюються нормами процесуального права. Ті відносини, що виникають при самозахисті батьками прав дитини, регулюються нормами матеріального права.

5. Процесуальним засобом реалізації батьками права на судовий захист своєї дитини, гарантованим ст. 55 Конституції та іншими законами України, є процесуальне представництво. Воно забезпечує участь у цивільному процесі батьків, надає їм можливість використовувати всі передбачені законодавством юридичні можливості для ведення цивільних справ у суді та захисту суб'єктивних прав й інтересів дитини. Батьки мають право виступати представниками дитини у цивільному, кримінальному процесі, а також при розгляді у суді справ про адміністративні правопорушення.

Цивільне процесуальне представництво — це такі юридичні відносини, за якими одна особа — представник — виконує на підставі повноваження, наданого йому законом, процесуальні дії в цивільному судочинстві на захист прав і охоронюваних законом інтересів іншої особи. Представник у цивільному судочинстві покликаний виконувати дві функції — захищати права та інтереси осіб, які беруть участь у справі (здійснювати правозаступництво); представляти таких осіб, бути їх повіреними (здійснювати процесуальне представництво).

Відповідно до ст. 39 ЦПК України права, свободи та інтереси дитини захищаються у суді їхніми батьками. Але з цього правила існує виключення, яке встановлене ч. 3 ст. 11 ЦПК України. Суд залучає відповідний орган чи особу, ким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє. Такими органами, як правило, є органи опіки та піклування, які відповідно до покладених на них завдань та розподілу повноважень між структурними підрозділами відповідних управлінь і відділів місцевої державної адміністрації вживають заходи щодо захисту особистих та майнових прав дітей, беруть участь у розгляді судами спорів, пов'язаних із захистом прав дітей.

За загальним правилом процесуальний представник не заміщає сторону в цивільному судочинстві, а діє поряд з нею, на захист її суб'єктивних прав і охоронюваних законом інтересів. Але, оскільки цивільна процесуальна дієздатність виникає тільки при досягненні фізичною особою вісімнадцяти років (ч. 1 ст. 29 ЦПК України), а у деяких випадках неповнолітні особи у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та обов'язки в суді (ч. 2 ст. 29 ЦПК України), до досягнення дитиною чотирнадцяти років батьки повністю замінюють дитину у цивільних процесуальних відносинах, а після досягнення дитиною чотирнадцяти років батьки можуть діяти у цивільному процесі поряд з дитиною. У разі реєстрації шлюбу фізичної особи, яка не досягла повноліття, вона набуває цивільної процесуальної дієздатності з моменту реєстрації шлюбу. Цивільної процесуальної дієздатності набуває також неповнолітня особа, якій у порядку, встановленому ЦПК України, надано повну цивільну дієздатність (ч. 3 ст. 29 ЦПК України). Особиста участь у справі дитини не є перешкодою для участі у цій справі батьків дитини як її законних представників.

Крім того, ч. 3 коментованої статті надає батькам право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом. В тому разі, якщо право на звернення до суду за захистом своїх прав мають повнолітні працездатні дочка, син, батьки не мають права звертатися до суду як законні представники без спеціальних на це повноважень. Вони мають право брати участь у справі як представники повнолітніх працездатних дочки, сина на загальних підставах. Захист у суді прав та інтересів дитини їхніми батьками не позбавляє і батьків права мати субпредставника, оскільки вони самі є законними представниками своїх дітей (ст. 38 ЦПК України).

Повноваження батьків мають бути підтверджені свідоцтвом про народження дитини, оригінал якого або затверджена суддею копія, приєднується до справи (ст. 42 ЦПК України). Батьки, які представляють інтереси своєї дитини у суді, можуть вчиняти від її імені усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти дитина як особа, що бере участь у справі (ст. 44 ЦПК України).

Частина 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» забороняє батькам без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню і спеціальній реєстрації; відмовлятися від належних підопічному майнових прав, ділити майно, розділяти чи обмінювати житлову площу, видавати письмові зобов'язання тощо. Аналогічне правило міститься і у ч. 2 ст. 177 СК. Отже, здійснення батьками повноважень в цивільному процесі повинне узгоджуватися з правилами ст. 17 Закону «Про охорону дитинства» та ст. 177 СК України.

6. Представництво як інститут кримінально-процесуального права має на меті належним чином захистити права та законні інтереси низки учасників процесу — обвинуваченого, потерпілого, цивільного позивача та цивільного відповідача.

Батьки як законні представники дитини представляють інтереси неповнолітніх обвинувачених, а також інтереси потерпілого, який не досяг повноліття при провадженні у кримінальній справі через пряму вказівку у законі. Законні представники у кримінальному процесі можуть бути як самостійними учасниками процесу (законні представники обвинуваченого та підсудного), так і користуватися процесуальними правами осіб, інтереси яких вони представляють (законні представники потерпілого, цивільного позивача та цивільного відповідача).

Батьки можуть бути представниками дитини, яка є потерпілим, цивільним позивачем чи цивільним відповідачем у кримінальній справі. При цьому вони користуються процесуальними правами осіб, інтереси яких вони представляють (ст. 52 ЦПК України). Допит свідка віком до чотирнадцяти років, а за розсудом слідчого — віком до шістнадцяти років проводиться в присутності батьків (ст. 168 КПК України).

7. Інтереси особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, і потерпілого, які є неповнолітніми, у справах про адміністративні правопорушення мають право представляти їхні батьки, що мають статус законних представників. Законні представники мають право знайомитися з матеріалами справи; заявляти клопотання; від імені особи, інтереси якої вони представляють, приносити скарги на рішення органу (посадової особи), який розглядає справу (ст. 270 КпАП України).

8. Крім судових органів батьки мають право звернутися за захистом прав своєї дитини до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій. Це органи, основною функцією яких є здійснення заходів щодо охорони дитинства. Орієнтовний перелік яких міститься у п. 3 коментаря до ст. 152 СК України. Батьки мають право звернутися за захистом прав дитини до вказаних органів шляхом пред'явлення скарги або з заявою. На сьогоднішній день механізм захисту прав дитини у адміністративному порядку не встановлений.

9. Переважне право на захист прав та інтересів дитини серед державних органів має орган опіки та піклування. Відповідно до ст. 19 СК України батьки мають право на звернення до органу опіки та піклування за захистом сімейних прав та інтересів дитини. Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє батьків права на звернення до суду.

Батьки мають право на звернення до органів опіки та піклування для вирішення спору щодо прізвища (ст. 145 СК) або імені (ст. 146 СК) дитини; для вирішення спору щодо зміни одним з батьків прізвища дитини (ст. 148 СК); для встановлення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від дитини (ст. 158 СК); для вирішення спорів, які виникають між батьками щодо управління майном дитини (ч. 6 ст. 177 СК). Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення батьки не звернулися за захистом прав або інтересів дитини до суду.

10. Відповідно до ч. 1 коментованої статті батьки мають право на самозахист своєї дитини. Поняття самозахисту та межі здійснення особами свого права на самозахист містяться у ст. 19 ЦК України, норми якої підлягають застосуванню відповідно до ст. 8 СК.

Стаття 19 ЦК України передбачає право особи на самозахист не тільки свого порушеного права, а й прав інших осіб від порушень і протиправних посягань. Як зазначається у науковій літературі «законодавець у тексті СК використовує термін «самозахист» не як відносно-правовий, а як спеціально-правовий. Спеціально-правовий характер поняття самозахисту законодавець визначає шляхом вказівки на те, що відповідні особи мають «право на самозахист» як одну з форм захисту…». Це пояснюється тим, що «само» як перша частина складного слова може вказувати не тільки на спрямування дії, названої другою частиною слова на самого себе, але й на здійснення чогось без стороннього впливу, без якої-небудь допомоги. Таким чином, термін «самозахист» з урахуванням загальновизнаної язикової формалізації може розумітися в тому числі і як захист суб'єктом кого-небудь чи чого-небудь без сторонньої допомоги, стосовно норми СК, яка коментується, — і як захист уповноваженою особою прав відповідних учасників сімейних відносин без звернення до суду чи інших компетентних органів, які покликані надати допомогу у захисті права.

Таким чином, право батьків на самозахист дитини полягає у можливості у разі порушення права чи інтересу дитини, виникнення реальної загрози такого порушення застосувати доцільну та адекватну протидію, яка не заборонена законом і не суперечить моральним засадам суспільства та спрямована на попередження або припинення цього порушення чи ліквідацію його наслідків без звернення до суду чи інших компетентних органів, які покликані надати допомогу у захисті прав дитини.

11. Законодавець ставить застосування батьками форми захисту прав дитини в залежність від віку та працездатності дитини. Так, права дитини батьки можуть захищати як шляхом самозахисту, так і шляхом звернення до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій (у юрисдикційному та у не юрисдикційному порядку). Батьки мають право захищати права дитини, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дитини, цивільна процесуальна правоздатність якої є неповною (ч. 2 ст. 29 ЦПК України).

У юрисдикційному порядку батьки мають право захищати права повнолітніх дочки, сина як законні представники без спеціальних на те повноважень лише у разі їхньої непрацездатності. Повнолітні працездатні дочка, син здійснюють своє право на захист самостійно або через представника, якими можуть серед інших осіб бути і їхні батьки, на загальних підставах, передбачених нормами ЦПК України..

У не юрисдикційному порядку батьки мають право на захист як дітей, так і повнолітніх дочки, сина. При цьому не має значення, чи є повнолітні дочка, син працездатними, чи ні.

Стаття 155. Здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов'язків

1. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

2. Батьківську права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

3. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

4. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

1. Коментована стаття встановлює загальні принципи здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків, а також окреслює межі їх здійснення. Ця стаття має розглядатися в якості основних засад здійснення як немайнових, так і майнових прав батьків щодо дитини, а також щодо виконання немайнових та майнових батьківських обов'язків.

2. Повага як одна з найважливіших вимог моральності має на увазі таке ставлення до людей, в якому практично (у відповідних діях, мотивах, а також в соціальних умовах життя суспільства) визнається гідність особистості. Поняття поваги, що склалося в моральній свідомості суспільства, передбачає: справедливість, довіру, уважне ставлення до їх переконань, спрямувань, чуйність, ввічливість, делікатність, скромність. Таким чином, батьки, виявляючи повагу до дитини, мають ставитися до неї як до особистості, враховуючи її бажання, інтереси, потреби. Батьки зобов'язані спрямовувати свою виховну діяльність таким чином, щоб дитина відчувала, що вона теж є людиною. Виховний вплив батьків не повинен стримувати прагнення дитини до самовираження, вони зобов'язані допомогти дитині сформуватися як особистості. Дитина не повинна стати втіленням нездійснених мрій батьків, а має розвивати власні здібності, здійснювати власні бажання. Про повагу до дитини свідчить також невтручання в здійснення нею права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або недопущення незаконного посягання на її честь і гідність. Заборона таких дій прямо передбачена ст. 16 Конвенції ООН про права дитини. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Повага до людської гідності дитини батьками і іншими членами сім'ї справляє істотний вплив на розвиток повноцінної особистості. Невиправдане і жорстоке насильство, пригноблення, несправедливість, придушення свободи, нерівність, приниження гідності, недовір'я, грубість є порушенням вимоги поваги до дітей.

Утвердження (санкціонування) певних стандартів самооцінки людської особистості є важливим завданням моральної самосвідомості. До форм такого санкціонування належить уявлення про честь і гідність людини. Істотно, що в обох випадках (щодо честі й щодо гідності) йдеться не просто про самооцінку, про певний її ціннісний стандарт. Високо чи низько оцінює себе в кожному конкретному разі та чи інша особа, залежить від її вдачі, поведінки, обставин; але на базі морального усвідомлення себе в неї формується певний загальний стандарт самооцінки, певна сукупність критеріїв власної життєвої реалізації. Цього загального стандарту вона, з одного боку, повинна сама дотримуватися у своїй поведінці. З іншого ж боку, якщо даний ціннісний стандарт є достатньо обґрунтованим, особа має також вимагати його дотримання і від тих, хто її оточує. Повага власної честі і гідності з боку інших — невід'ємне право кожної людини.

Поняття честі та гідності — це перш за все моральні категорії, які розробляються здебільшого такою наукою, як етика. Здобутки цієї науки використовуються юридичною наукою при вивченні питань захисту честі та гідності як фізичних осіб взагалі, так і дітей зокрема. Так, М.С. Малєїним свого часу були запропоновані наступні визначення честі та гідності, які в тих чи інших модифікаціях зустрічаються в роботах й інших вчених. Честь — це соціальна оцінка особи, яка формується відповідно до суспільно значущих вчинків, дій людини. Вона визначається сукупністю моральних якостей особи як члена суспільства, громадянина держави, члена колективу, сім'ї, представника професії тощо. Сукупністю цих якостей і кожною з них окремо визначається суспільна значущість, цінність конкретної особи в цілому або в якійсь області суспільних відносин з погляду духовних, моральних, етичних вимог і переконань суспільного ладу. Людина усвідомлює своє становище в суспільстві, колективі, і ця внутрішня самооцінка є уявленням особи про власну гідність. Таким чином, честь і гідність взаємопов'язані зовнішні і внутрішні критерії, моральні оцінки особи і в той же час — найважливіші духовні блага, невід'ємні від особи і такі, які її персоніфікують.

Перше поняття про людську честь та гідність дають дитині її батьки. Вони ж грають основну роль у формуванні самооцінки дитини, а тому законом на них покладається обов'язок не порушувати честі та гідності дитини, якому кореспондує право останньої на повагу до її честі та гідності. Гідність та честь дитини є недоторканними (ст. 297 ЦК України).

Недоторканість гідності дитини — це проблема забезпечення поваги до неї, її людських прагнень і прав з боку інших людей, перш за все її батьків, та суспільства в цілому. Отже, забезпечення поваги до дитини саме по собі є повагою до її честі та гідності. Будь-які прояви неповаги до дитини є приниженням її людської честі та гідності.

Так, необхідними сутнісними компонентами людяності є свобода, творчість, любов. Нехтування цими сутнісними компонентами людяності порушує моральну гідність людини. Вищі духовні здібності людської істоти, як про це свідчить вся історія світової культури, визначаються її прагненням до істини, добра, краси. Саме тому, як зазначає грузинський дослідник моралі Г.Д. Бандзеладзе, «поняття людської гідності органічно пов'язане з інтересами творення, захисту й розвитку цих цінностей». Відповідно до цього гідність дитини порушується тоді, коли вона «не має умов виправдання свого призначення, тобто коли вона не може осягнути істину й красу. Людська гідність принижується тоді, коли заважають особі в її розумовому розвитку, пошуках істини, осягненні правди, коли їй не кажуть правди, обманюють. Будь-яке приниження істини — приниження людської гідності». Так само приниженням гідності людини є й будь-яке зневаження її прагнення чинити добро, творити прекрасне.

2. Свобода здійснення батьківських прав обмежується інтересом дитини. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини немайнові батьківські права, а також батьки мають право управляти майном, належним малолітній дитині, без спеціального нате повноваження в її інтересах (ч. 1 ст. 177 СК).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН Про права дитини в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Захищаються права дитини і внутрішнім законодавством України. Так, ст. 51 Конституції проголошує, що дитинство охороняється державою. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Про необхідність захищати інтереси дитини, охороняти їх, забезпечувати йдеться і у Законі України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 р. та в інших нормативно-правових актах, спрямованих на захист дітей. Але незрозуміло, що саме має на увазі законодавець, вживаючи термін «інтереси дитини». Комплексних досліджень з цього питання поки що не існує. Разом з тим питанню інтересу в праві взагалі присвячено досить багато робіт, але єдиної думки з цього приводу поки що не існує. На нашу думку, слід приєднатися до визначення В.О. Рясенцева, який під інтересом дитини розумів збереження її здоров'я, нормальний фізичний та психічний її розвиток, виховання в ній тих якостей, що вимагаються від людини.

Таким чином, здійснення батьківських прав має здійснюватися в інтересах дитини, означає збереження її здоров'я, сприяння нормальному фізичному та психічному її розвитку, виховання в ній тих якостей, що вимагаються від людини. Здійснення прав не всупереч інтересам дитини означає також врахування схильностей, прагнень дітей, особливостей їхнього розвитку (фізичного, розумового, духовного).

Зміст інтересу дитини змінюється з віком дитини. Обов'язком батьків є визначити поняття інтересу дитини з урахуванням вікових змін та забезпечувати здійснення батьківських прав відповідно до змін, що сталися. Зміст інтересу дитини значною мірою визначається її особистими симпатіями та антипатіями, прихильністю, звичками. Нехтування ними, здійснення права без урахування таких інтересів може тягнути за собою травмування дитини.

Оскільки життя дитини багатоманітне, її інтереси одночасно пролягають в різних напрямках, здійснення права не всупереч інтересам дитини означає правильне визначення основного інтересу для дитини. Недотримання батьками цієї вимоги — здійснення батьківських прав відповідно до інтересів дитини — має кваліфікуватися як зловживання батьками своїми батьківськими правами і тягнути за собою позбавлення батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав.

3. Принцип здійснення батьківських прав не всупереч інтересам дитини поширюється і на здійснення батьками майнових прав щодо дитини. Батьки мають право управляти майном, належним малолітній дитині, без спеціального нате повноваження в її інтересах (ч. 1 ст. 177 СК). Неналежне виконання батьками своїх обов'язків щодо управління майном дитини є підставою для покладення на них обов'язку відшкодувати завдану їй матеріальну шкоду та повернути доходи, одержані від управління її майном (ч. 8 ст. 177 СК) (див. коментар до ст. 177 СК).

4. Батьки мають цілий комплекс майнових та немайнових прав та обов'язків щодо дитини. В ч. 3 ст. 155 СК сказано про відмову батьків від дитини. Проте з правової точки зору відмова батьків має розглядатися не як відмова від дитини, а як відмова від усіх майнових та немайнових прав та обов'язків щодо дитини.

Відповідно до закону відмова від дитини є неправозгідною (ч. 3 ст. 155 СК). Таке правило, як і сам термін, з'явилися в законі вперше. Можна лише здогадуватися, що неправозгідною є дія, яка суперечить нормам права. Тому відмова батьків від прав та обов'язків по відношенню до дитини є дією неправомірною. Більш вдалим, без сумніву, було б використання в законі відомого юридичного терміну — «неправомірна», ніж «неправозгідна відмова». Оскільки закон не містить визначення неправозгідності як такої, то незрозумілим залишається співвідношення таких понять як неправозгідна та неправомірна дія.

Крім того, закон не пояснює, яка саме відмова мається на увазі — фактична чи юридична. Фактичну відмову батьків від дитини як соціальне явище закон не може усунути, оскільки така відмова є елементом соціального буття. Що ж до відмови юридичної, то вона ніколи прямо в законі не передбачалася. Закон і раніше не надавав можливість матері або батькові дитини скласти юридичний акт, який би визначався як відмова від дитини. Проте добре відомо, що завуальованою формою відмови була заява одного з батьків (у першу чергу — матері) про згоду на усиновлення дитини іншою особою. Така згода передбачається і в чинному сімейному законодавстві. Згідно із ст. 217 СК України батьківські права та обов'язки припиняються в разі усиновлення дитини, на яке батьки мають дати вільну згоду. Тому в цьому разі відмова батьків від здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов'язків має силу юридичного факту, який у сукупності з іншими юридичними фактами тягне за собою припинення батьківських правовідносин у повному обсязі. При цьому немає необхідності позбавляти батьків батьківських прав. Крім того, якщо судом буде встановлено, що батьки, які не проживають з дитиною понад шість місяців без поважних причин, не проявляють щодо неї батьківської турботи та піклування, не виховують та не утримують її, то усиновлення дитини може бути проведено без згоди батьків (ч. 2 ст. 219 СК). В цьому разі значення юридичного факту, який тягне припинення батьківських прав та обов'язків, має їх нездійснення протягом шести місяців.

5. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є правопорушенням. Вид та форма відповідальності, до якої можуть бути притягнуті батьки у зв'язку з ухиленням їх від виконання своїх обов'язків залежать від складу правопорушення та характеру обов'язку, від виконання якого батьки ухиляються. Так, вони можуть бути притягнені до адміністративної (ст. 184, ч. 2 ст. 212' КпАП України тощо), кримінальної (ст. ст. 164, 166 КК України тощо), цивільно-правової (ст. ст. 1178–1183 ЦК України) та сімейно-правової відповідальності.

Сімейний кодекс України передбачає наступні форми відповідальності:

— за ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини — позбавлення батьківських прав (ст. 164 СК) або відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав (ст. 17 °CК);

— за неналежне виконання батьками своїх обов'язків щодо управління майном дитини — покладення на них обов'язку відшкодувати завдану їй матеріальну шкоду та повернути доходи, одержані від управління її майном (ст. 177 СК);

— за прострочення сплати аліментів — стягнення неустойки (пені) (ст. 196 СК).

Стаття 156. Права та обов'язки неповнолітніх батьків

1. Неповнолітні батьки мають такі ж права та обов'язки щодо дитини, як і повнолітні батьки, і можуть їх здійснювати самостійно.

2. Неповнолітні батьки, які досягли чотирнадцяти років, мають право на звернення до суду за захистом прав та інтересів своєї дитини.

3. Неповнолітні батьки у суді мають право на безоплатну правову допомогу.

1. Неповнолітні батьки мають такий самий комплекс прав та обов'язків щодо дитини, як і повнолітні батьки. Чинне сімейне та цивільне законодавство передбачає цілу низку гарантій здійснення неповнолітніми батьками своїх батьківських прав та належного виконання ними своїх батьківських обов'язків. Так, ч. 2 ст. 23 СК передбачає можливість надання особі, яка досягла чотирнадцяти років, право на шлюб у судовому порядку, якщо буде встановлено, що це відповідає її інтересам. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 34 ЦК України з моменту реєстрації шлюбу фізичної особи, яка не досягла повноліття, вона набуває повної цивільної дієздатності. Повна цивільна дієздатність може бути надана неповнолітній особі, яка записана матір'ю або батьком дитини (ст. 35 ЦК України).

2. Неповнолітні батьки здійснюють свої батьківські права та виконують обов'язки самостійно. Але неповнолітні особи, по-перше, стаючи батьками та набуваючи повної цивільної дієздатності, самі не втрачають статусу дитини щодо власних батьків, а, по-друге, черес свій вік вони не є ще досить морально та фізично зрілими для того, щоб належним чином здійснювати свої батьківські права та виконувати обов'язки. Крім того, такі особи зазвичай не мають достатньої кількості власних коштів для того, щоб утримувати дитину. Для вирішення названих проблем Сімейний кодекс передбачає, що неповнолітнім батькам може бути надано допомогу у здійсненні батьківських прав та виконанні батьківських обов'язків. Таку допомогу їм зобов'язані надавати баба, дід дитини з боку того з батьків, хто є неповнолітнім (ст. 16 СК). Крім того, допомогу у здійсненні неповнолітніми батьками своїх прав та виконанні обов'язків покликаний надавати орган опіки та піклування. Якщо дитина не може самостійно здійснювати свої права, ці права здійснюють батьки, опікун або самі ці особи за допомогою батьків чи піклувальника (ч. 2 ст. 14 СК). Якщо мати чи батько дитини є неповнолітніми, крім їхньої згоди на усиновлення, потрібна згода їхніх батьків (ч. 4 ст. 217 СК). Крім того вони можуть бути позбавлені батьківських прав тільки на підставі п. п. 1, 3, 6 ч. 1 ст. 164 СК.

3. Частина 2 коментованої статті надає неповнолітнім батькам право звертатися до суду за захистом прав та інтересів своєї дитини. По суті, закріплення вказаної норми у коментованій статті не має сенсу, оскільки таке право неповнолітнім батькам надається в силу того, що вони мають ті ж права та обов'язки щодо дитини, як і повнолітні батьки, і можуть їх здійснювати самостійно, а повнолітнім батькам надається право на захист дитини (в тому числі і у судовому порядку) нормами ст. 154 СК. Крім того, відповідно до ст. 29 ЦПК України неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь.

Виходячи з того, що неповнолітні батьки мають такі ж права щодо дитини, як і повнолітні, можна зробити висновок, що перші мають право на звернення за захистом прав та інтересів своєї дитини не тільки до суду, але й до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій, а також право на самозахист своєї дитини.

4. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Один з таких випадків передбачений ч. 3 коментованої статті.

Надання неповнолітнім батькам права на безоплатну правову допомогу у суді є новелою вітчизняного сімейного законодавства. Метою безоплатної правової допомоги є інформування особи про зміст її прав та порядок їх реалізації, забезпечення рівних можливостей доступу осіб до правосуддя.

Виходячи з буквального тлумачення названої норми, отримання права на безоплатну правову допомогу виникає у осіб при одночасній наявності наступних обставин:

— вони є неповнолітніми;

— вони записані батьком, матір'ю дитини;

— у справах, які виникають з батьківських відносин.

Безоплатна правова допомога може надаватися неповнолітнім батькам тільки у суді. Оплата за надання правової інформації, правових консультацій та роз'яснень, складання правових документів (звернень, довідок, запитів тощо), в тому числі процесуальних, допомога в доступі до альтернативних форм вирішення спору, зокрема медіації (посередництва), захист від обвинувачення, представництво особи в інших державних органах, крім судових, здійснюються на загальних підставах.

5. На сьогоднішній день законодавство України містить окремі розрізнені положення, які регулюють відносини щодо надання безоплатної правової допомоги, але системи, яка б забезпечувала реальний доступ осіб до такої допомоги, не створено. Так, законодавство України надає право на безоплатну правову допомогу багатьом категоріям осіб, але до цього часу державне фінансування було передбачене лише для оплати правової допомоги у кримінальних справах у випадках, визначених Кримінально-процесуальним кодексом України. На даний час не сформовано єдиної державної політики у сфері забезпечення фізичних осіб безоплатною правовою допомогою. Для сприяння розробці єдиної системи надання безоплатної правової допомоги окремим категоріям громадян була розроблена та схвалена Указом Президента України від 9 червня 2006 року № 509/2006 Концепція формування системи безоплатної правової допомоги в Україні. Цією Концепцією встановлюються загальні принципи формування і функціонування системи безоплатної правової допомоги в Україні, а також повного або часткового фінансування правової допомоги за рахунок коштів державного бюджету.

Таким чином, на сьогоднішній день норма ч. 3 коментованої статті є досить доцільною, але «мертвою», оскільки не існує правового механізму реалізації неповнолітніми батьками наданого їм права.

Стаття 157. Вирішення батьками питань щодо виховання дитини

1. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

2. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

3. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

4. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов'язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків.

1. Процес сімейного виховання дитини включає в себе безліч питань переважно педагогічного характеру. Вони вирішуються або обома батьками, або одним з них за погодженням або мовчазною згодою другого. При цьому презюмується, що батьки дотримуються інтересів дитини.

Різного роду суперечності між батьками по питанню виховання дитини повинні долатись самими батьками. Коли така мета не досягається, батьки (або один з них) можуть звернутись до органів опіки та піклування (ст. 158 СК) або до суду (ст. 159 СК).

2. Ч. 2 коментованої статті спрямована на захист прав того з батьків, що проживає окремо від дитини. Такий батько (мати) має право на спілкування з дитиною і право брати участь у її вихованні.

Формою здійснення батьківських прав особою, яка не проживає зі своєю дитиною, є участь у вихованні. Така участь передбачає використання різних способів позитивного впливу на дитину, що робить благотворний вплив на формування її особистості. Для цього використовується не лише особистий контакт (спілкування), але й телефонний зв'язок, переписка і т. д.

Той з батьків, що проживає окремо, може також брати участь у вирішенні питання отримання дитиною освіти. Але якщо той з батьків, що проживає з дитиною, має право вибору навчального закладу, форми навчання, то другий такими правами не наділений. Він може лише дати пораду, рекомендацію, надати необхідну допомогу при вирішенні проблем, пов'язаних із здобуттям освіти. Тобто інтенсивність впливу того з батьків, який проживає з дитиною, і того, який проживає окремо від неї, різний. Перевага надається тому, хто проживає разом.

3. Право на спілкування з дитиною належить до особистих немайнових прав батьків, про що прямо зазначає закон. Порушення цього права, створення умов, за яких неможливе його реалізація, є правопорушенням. Причому порушуються права не тільки батька (матері), але й дитини (див. ст. 153 СК та коментар до неї).

Тому ч. 3 ст. 157 СК забороняє тому із батьків, з ким проживає дитина, перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Таким чином закріплюється презумпція корисності для дитини її спілкування з батьком (матір'ю), що проживає окремо. Протилежний підхід закріплено в ч. 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства": батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Вимагати рішення суду про те, що спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини є абсурдним і недоцільним. Ч. 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" встановлює презумпцію шкідливості для дитини її спілкування з батьком (матір'ю), що проживає окремо.

В основі протидії спілкування не повинні лежати сугубо особистісні, продиктовані егоїстичними міркуваннями мотиви.

4. Частіше за все проблеми здійснення права на спілкування виникають при припиненні сімейних стосунків між батьками. Тому доцільно саме на цьому етапі вирішувати всі питання, пов'язані з правом на спілкування. В цей момент легше оцінити реальну перспективу майбутніх контактів батьків, що окремо проживають, зі своїми дітьми.

Для спрощення цієї задачі ч. 4 ст. 157 СК надає батькам право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини.

Тут можуть бути зафіксовані будь-які важливі для сторін нюанси: місце спілкування, їх частота, періодичність, тривалість, необхідність присутності третіх осіб при спілкуванні тощо. Цей договір повинен не суперечити інтересам дитини. Законодавство чітко не визначає, з якого віку дитина вправі самостійно вирішувати питання свого спілкування з батьками. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання (ч. 2 ст. 171 СК). В тому випадку, якщо дитина не хоче спілкуватись з одним з батьків, вона не може бути примушена до такого спілкування, оскільки для неї це право, а не обов'язок, який вона повинна виконувати.

Договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини, має бути укладений у письмовій формі та обов'язково посвідчений нотаріально. Відсутність нотаріального посвідчення тягнутиме за собою визнання такого договору нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК України). Разом з тим, на відносини батьків дитини стосовно укладення вищезазначеного договору також будуть розповсюджуватися положення ч. 2 ст. 220 ЦК України, відповідно до якої якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Стаття 158. Вирішення органом опіки спору щодо участі у вихованні дитини батьків, хто проживає окремо д неї

1. За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

2. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

1. Право батьків на спілкування з дитиною відноситься до числа особистих. Тому його так важко забезпечувати за допомогою закону, можливості якого в цьому випадку обмежені. СК передбачає захист права того з батьків, хто проживає окремо від дитини, на виховання та спілкування з дитиною в адміністративному і судовому порядку.

В тих випадках, коли батьки не змогли досягти згоди про порядок участі того з батьків, хто проживає окремо від дитини, у вихованні дитини та спілкуванні з нею. ч. 1 коментованої статті передбачає, що цей порядок визначається органом опіки та піклування за участю батьків. Право на подання заяви про визначення порядку участі того з батьків, хто проживає окремо від дитини, у вихованні дитини та спілкуванні з нею має як той з батьків, хто проживає з дитиною, так і той, хто проживає окремо від неї.

Органи опіки та піклування після ретельного дослідження всіх обставин життя дитини (ставлення до неї батьків, їхні можливості і здібності як вихователів, вік дитини, стан її здоров'я, прихильність до батьків і т. п.) пропонують батькам встановити той або інший порядок участі того з батьків, хто проживає окремо від дитини, у вихованні та спілкуванні, виходячи з повної рівності прав батьків. Якщо спір не вдається врегулювати, оскільки батьки не прийшли до згоди, орган опіки та піклування виносить рішення, вказуючи в ньому порядок участі того з батьків, хто проживає окремо, у вихованні дитини, характер, місце, час, тривалість спілкування, іноді встановлюючи умови, при яких воно повинне здійснюватися. Рішення органом опіки та піклування має виноситися перш за все з урахуванням інтересів дитини. Той з батьків, хто проживає окремо, не має права вимагати спілкування в невстановлений час, порушувати нормальний режим життя дитини, приймати відносно неї які-небудь рішення, не погоджуючи їх з іншим з батьків, і т. п. Будь-які рішення відносно дитини повинні прийматися спільно, а у разі розбіжності спір розв'язується за допомогою органів опіки та піклування.

2. Частина 2 коментованої статті встановлює, що рішення органу опіки та піклування є обов'язковим для виконання. Той з батьків, з ким проживає дитина, зобов'язаний дозволяти зустрічі з дитиною другому з батьків. Проте тут є певна суперечність з нормою статті 19 СК, що рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду. Таким чином, невиконання рішення органу опіки та піклування протягом перших десяти днів з моменту його винесення не є протиправним. Проте коментована стаття безумовно встановлює відповідальність того з батьків, хто проживає з дитиною, за ухилення від виконання цього рішення у формі відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Через це може виникнути ситуація, коли той з батьків, хто проживає окремо від дитини, звертаючись за захистом своїх прав відповідно до норм ст. 159 СК, протягом десяти днів з моменту прийняття рішення органом опіки та піклування може звернутися до суду з позовом як про усунення цих перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, так і про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ухиленням від виконання рішення органу опіки та піклування. Втім, задоволення вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ухиленням від виконання рішення органу опіки та піклування при таких умовах є неможливим, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 19 СК це рішення не є обов'язковим протягом перших десяти днів з моменту його винесення.

3. Якщо той з батьків, хто проживає окремо від дитини, не звернувся протягом перших десяти днів з моменту винесення органом опіки та піклування рішення про визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, це рішення набуває обов'язковий характер для обох батьків. Той з батьків, хто проживає з дитиною, в разі ухилення від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Оскільки в даному випадку мова йде не про порушення договірних відносин, а про порушення особистих немайнових прав того з батьків, хто проживає окремо від дитини, то матеріальна та моральна шкода, заподіяна ухиленням від виконання рішення органу опіки та піклування буде відшкодовуватися у порядку, передбаченому главою 82 ЦК України.

4. Коментована стаття спрямована на захист прав та законних інтересів того з батьків, який проживає окремо від дитини. Цей стан речей є порушенням основного принципу здійснення батьківських прав та виконання обов'язків — принципу їх рівності. Тому за ухилення від виконання рішення органу опіки та піклування має відповідати у разі наявності для цього підстав і той з батьків, хто проживає окремо від дитини. Крім того, в разі ухилення від виконання зазначеного рішення будь-ким з батьків шкода завдається також правам і законним інтересам дитини, тому вона теж має право на відшкодування майнової та моральної шкоди (див. п. 5 коментаря до ст. 157 СК).

5. Звернення за захистом до органів опіки та піклування не позбавляє того з батьків, хто проживає окремо від дитини, права на звернення до суду.

Стаття 159. Вирішення судом спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї

1. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

2. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

3. За заявою заінтересованої сторони суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування до вирішення спору.

4. У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним.

5. Особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

1. Спілкування дитини і батьків є неодмінним елементом належного розвитку і виховання дитини. Таке спілкування слугує задоволенню життєво важливих потреб як дитини, так і дорослих членів сім'ї. Судовий порядок захисту прав батьків, що проживають окремо від дитини, слугує надійною гарантією здійснення права на спілкування.

Ст. 153 СК містить загальне право на спілкування батьків і дитини, ст. ст. 157, 158, 159 СК присвячуються вирішенню питання участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї. Окреме проживання робить неможливим постійний щоденний контакт одного з батьків з дитиною. Бажаним є саме систематичне спілкування дитини з тим, з батьків, що проживає окремо, а не епізодичні, несподівані зустрічі.

Це спілкування не може носити формальний характер, воно повинно приносити користь дитині, буди джерелом його повноцінного розвитку та виховання.

2. Постановка питання про забезпечення права на спілкування одного з батьків, який проживає окремо, з дитиною, може бути пов'язане або не пов'язане з питанням визначення місця проживання дитини (ст. 16 °CК "Право батьків на визначення місця проживання дитини"). Проживання дитини з одним з батьків може бути результатом досягнення домовленості. Якщо такої домовленості немає, той з батьків, хто проживає окремо, має право вибору: ставити питання про спілкування або просити суд визначити, з ким з батьків буде проживати дитина.

3. Оскільки порушення права на спілкування є одним з найбільш значимих особистих немайнових прав фізичної особи, то ст. 159 СК встановлює судовий захист прав того з батьків, хто проживає окремо. Позов про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею — є позовом про заборону поведінки особи, яка чинить перешкоди іншому у здійсненні ним свого права.

4. До компетенції суду не входить вирішення питань педагогічного характеру, оскільки він лише вирішує питання про місце проживання дитини і про порядок здійснення батьківських прав того з батьків, що проживає окремо від дитини.

Спір вирішується судом з обов'язковою участю органів опіки та піклування, які дають свій висновок на підставі обстеження умов життя дитини. Такий висновок складається за дорученням суду, а не на прохання одного з батьків.

При підготовці цього висновку органи опіки та піклування можуть сприяти батькам у досягненні порозуміння і мирному урегулюванню конфлікту. Якщо такий результат не досягається, то такого роду задачу вирішує суд. Він визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (ч. 2 ст. 159 СК).

В задоволенні позову про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні може бути відмовлено, якщо цього вимагають інтереси дитини. Така відмова потребує детального обґрунтування. Наприклад, якщо здійснення батьком (матір'ю) права на спілкування з дитиною негативно впливає на фізичний, психічний та інтелектуальний розвиток дитини.

Розглядаючи спір, суд має брати до уваги та оцінювати багато різних факторів, а саме:

А) Ставлення батьків до виконання своїх обов'язків (наскільки той з батьків, що проживає окремо, дійсно бажає спілкуватися з дитиною, приділити їй увагу, витратити час).

Б) Особисту прихильність дитини до кожного з батьків (чи бажає сама дитина бачити того з батьків, хто проживає окремо).

В) Вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами (нездоровий спосіб життя одного з батьків може мати негативний сплив на дитину, що є підставою для суду у відмові у задоволенні позову про усунення перешкод у спілкуванні.

5. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, має право на отримання інформації про дитину з будь-якого закладу, де вона знаходиться, зокрема, закладу освіти, навчально-виховного, медичного закладу.

Батьки (усиновлювачі), опікун, піклувальник мають право на інформацію про стан здоров'я дитини або підопічного (ч. 2 ст. 185 ЦК, ч. 2 ст. 39 Закону України "Основи законодавства про охорону здоров'я").

У разі виявлення ВІЛ-інфекції у неповнолітніх віком до 18 років, а також у осіб, визнаних у встановленому законом порядку недієздатними, працівник закладу охорони здоров'я, в якому проведено медичний огляд, повідомляє про це батьків або інших законних представників зазначених осіб (ч. 2 ст. 9 Закону України "Про запобігання захворюванню на синдром набутого імунодефіциту (СНІД) та соціальний захист населення").

Дотримання права батьків на інформацію про стан здоров'я дитини забезпечує, в першу чергу, права самої дитини. Лише при отриманні цієї інформації той з батьків, що проживає окремо від дитини, може повноцінно піклуватись про дитину, виховувати, брати участь у її житті.

6. На практиці виникають проблеми з виконанням рішення суду про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні. Єдиним примусовим методом впливу на батька (мати), який не виконує без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, які можуть бути виконані лише боржником, є винесення державним виконавцем постанови про накладення штрафу в розмірі від двох до десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає штраф на боржника у подвійному розмірі. При подальшому невиконанні рішення боржником державний виконавець порушує клопотання перед судом про кримінальну відповідальність боржника відповідно до закону (ст. 87 Закону України "Про виконавче провадження").

Невиконання рішення суду про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні може бути підставою для пред'явлення позову про зміну місця проживання малолітньої дитини (ст. 161 СК).

Ще однією гарантією виконання рішення суду про участь у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, є обов'язок відшкодування матеріальної та моральної шкоди завдану тому з батьків, хто проживає окремо (ч. 5 ст. 159 СК).

Стаття 160. Право батьків на визначення місця проживання дитини

1. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

2. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

3. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

1. Із змісту коментованої статті випливає, що вона спрямована на врегулювання батьками, які проживають окремо, питання, з ким з них буде проживати дитина.

Право батьків на вибір місця проживання дитини має сприяти забезпеченню належного виконання батьками своїх обов'язків та безперешкодному здійсненню прав щодо виховання дитини. Визначаючи місце проживання дитини, батьки здійснюють своє право на особисте виховання дитини, оскільки дитина, як правило, проживає з батьками чи одним з них. У тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків, і кожен з них має брати участь у визначенні місця проживання дитини на засадах рівності. При цьому не мають значення причини роздільного проживання батьків (відсутність або розірвання шлюбу між ними, тимчасове роздільне проживання з поважних причин (див. коментар до ст. 3 СК). Ніхто з них не може бути усунений від вирішення цього питання.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» розрізняє два поняття, які визначають місцезнаходження фізичної особи в залежності від тривалості перебування фізичної особи на території адміністративно-територіальної одиниці. Місце проживання — це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік є її місцем перебування.

Фізична особа, відповідно до ст. 3 вказаного Закону має право визначати як своє місце проживання, так і місце перебування. Оскільки дитина є не досить зрілою істотою для формування своєї думки щодо визначення місця свого проживання, право на визначення місця проживання та місця перебування дитини надано перш за все батькам дитини. Але дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками з питань, що стосуються її особисто. Вказане право дитина може здійснювати в залежності від її віку. Так, правове значення у питаннях визначення місця проживання дитини її думка має по досягненню дитиною десяти років. До досягнення цього віку дитина не бере участі у вирішенні питання свого місця проживання.

2. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини — її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Слід також зазначити, що дитина може бути передана батьками на виховання іншим фізичним або юридичним особам (див. коментар до ст. 151 СК). В цьому разі місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. В даному разі місце проживання дитини також може визначатися за згодою батьків, коли вони спільно вирішують, якій фізичній чи юридичній особі передати дитину на виховання.

3. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками. Місце проживання дитини цього віку визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Отже, дитина у віці від десяти до чотирнадцяти років має право висловлювати свою думку щодо визначення її місця проживання. Але в даному випадку думка дитини не має для батьків вирішального значення. Частина З ст. 29 ЦК України надає дитині право у разі спору звернутися до органу опіки та піклування або до суду, які мають визначити місце проживання дитини. І в даному випадку, як батьки, так і орган опіки та піклування і суд мають керуватися інтересами перш за все дитини.

4. Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідні обмеження встановлені Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Частина 2 ст. 13 Закону встановлює, що щодо осіб, які не досягли 16-річного віку, вільний вибір місця проживання обмежується. Отже, з урахуванням вказаних вимог свобода вибору місця проживання фізичної особи у віці від чотирнадцяти до шістнадцяти років є обмеженою.

Вказані норми вступають у суперечку з нормою ч. 3 коментованої статті, яка встановлює, що, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Диспозиція цієї норми містить два істотних моменти: по-перше, при визначенні особою, яка досягла чотирнадцяти років, місця проживання батьки участі не беруть; по-друге, свобода вибору особою, яка досягла чотирнадцяти років, місця проживання допускається тільки між місцями проживання її батьків, які проживають окремо.

Остання теза суперечить нормам чинного законодавства, оскільки відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вільний вибір місця проживання чи перебування — це право громадянина України на вибір адміністративно-територіальної одиниці, на території якої вони хочуть проживати чи перебувати. Виходячи з цього, особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вибір місця проживання не тільки між місцем проживання її батьків, а в межах всієї України. Наприклад, дитина може вирішити, що її інтересам відповідає проживання з бабусею або повнолітнім братом, які проживають у межах іншої територіальної одиниці, ніж дитина, її батько, мати. Тобто дитина має право обирати не тільки між місцем проживання батьків, а також місцем проживання інших родичів, але право такого вибору виникає в неї відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» з 16 років.

Стаття 161. Спір між матір'ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини

1. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

2. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

3. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них.

Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування.

1. Спір між матір'ю та батьком, які проживають окремо, щодо місця проживання малолітньої дитини може вирішуватися у адміністративному та у судовому порядку. Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду (ч. 3 ст. 19 СК). У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви. Крім того, суд не має права відмовити особі в прийнятті позову з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку. Право звертатися з заявою до органу опіки та піклування або з позовом до суду має кожен з батьків.

Коментована стаття встановлює основні засади вирішення спорів, які виникають між матір'ю та батьком, які проживають окремо, щодо місця проживання малолітньої дитини, якими мають керуватися як суд, так і органи опіки та піклування.

Звернення до суду заінтересованої сторони можливе і у разі незгоди її з рішенням органу опіки та піклування щодо даного спору. Таке право надається кожній особі ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

2. Абзац 2 ч. 1 коментованої статті встановлює, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини орган опіки та піклування або суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести:

— етичні і інші особисті якості батьків (дані, що їх характеризують, рівень освіти батьків);

— відносини, існуючі між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов'язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною);

— можливість створення дитині умов для виховання і розвитку (рід діяльності, режим роботи батьків, їхнє матеріальне і сімейне становище і ін.), маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Частина 2 коментованої статті містить вказівку на ті юридичні факти, які є підставами для відмови органом опіки та піклування або судом у переданні дитини для проживання. Такими фактами є:

— відсутність у особи самостійного доходу;

— зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами;

— аморальна поведінка особи, яка може зашкодити розвиткові дитини.

3. У справах даної категорії, якщо вони розглядаються у суді, обов'язкова участь в судовому засіданні органів опіки і піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ст. 19 СК). Проте суд не зв'язаний висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

4. Слід також мати на увазі, що відповідно до ст. 171 СК дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана обов'язково при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Проте суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

5. Норма ч. 3 коментованої статті є досить суперечливою та може викликати значні утруднення при практичному її застосуванні. Вона надає органу опіки та піклування або суду право передати дитину бабі, діду або іншим родичам. З юридичної точки зору така передача є відібранням дитини у того з батьків, з яким вона проживає, без позбавлення його батьківських прав. Коментована норма обумовлює можливість здійснення органом опіки та піклування чи судом такої передачі при наявності наступних обставин: а) вказані органи визнають, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку; б) баба, дід або інші родичі мають заявити вимогу про передачу їм дитини на виховання; в) вказані особи мають бути залучені до участі у справі. Кожна з названих обставин має бути певним чином конкретизована.

Визнання органом опіки та піклування або судом, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, має бути оформлене певним документом — рішенням органу опіки та піклування або судовим рішенням. Таке рішення має бути прийняте при наявності підстав, вказаних у ч. 1 ст. 17 °CК, якщо залишення дитини у батька, матері є небезпечним для їх життя, здоров'я і морального розвитку. При встановленні вказаних обставин суд має постановити рішення про відмову у позові, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Постановлення судом рішення про відібрання дитини від когось з батьків без позбавлення батьківських прав є відступом від принципу диспозитивності цивільного судочинства та виходом за межі заявлених вимог.

Незрозумілою є процесуальна природа заяви баби, діда або інших родичів про передачу їм дитини. З точки зору цивільного процесуального права заява є підставою для відкриття особливого провадження. Спір же між батьком та матір'ю щодо місця проживання малолітньої дитини розглядається у порядку позовного провадження. Незрозумілим також є і процесуальне становище самих вказаних осіб та момент їх залучення до справи. Отже, встановивши при розгляді спору про визначення місця проживання дитини, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку дитини, суд має постановити рішення про відмову у позові.

Орган опіки та піклування, встановивши при розгляді спору про визначення місця проживання дитини, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку дитини, якщо є безпосередня загроза для життя або здоров'я дитини, має право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 17 °CК з наступною подачею позову до суду про позбавлення батьків батьківських прав або відібрання дитини від батьків без позбавлення батьківських прав (див. коментар до ст. 17 °CК). Таким чином, справи щодо визначення місця проживання малолітньої дитини та справи про відібрання дитини від батьків без позбавлення батьківських прав мають розглядатися в різних провадженнях з метою справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду справ, а також об'єктивної оцінки наданих доказів.

Стаття 162. Правові наслідки протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місця проживання малолітньої дитини

1. Якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

2. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала.

Коментована стаття встановлює правові наслідки протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним з батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою. Слід зазначити, що в статті мова йде саме про малолітню дитину (яка не досягла 14 років). Отже подібні дії стосовно неповнолітньої дитини не підпадатимуть під правила коментованої статті, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місце проживання малолітньої дитини може визначатися таким чином:

А) Обома батьками за погодженням, тобто шляхом домовленості, яка може бути усною або оформленою у вигляді письмового документа. В даному випадку зміна місця проживання дитини також має проводитися за погодженням батьків.

Б) Законом. Наприклад, відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. А відповідно до ч. 4 цієї ж статті місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

В) Рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування. Зазначені органи можуть постановити рішення про проживання дитини з кимось із родичів або у відповідному дитячому закладі (установі), зокрема у дитячому будинку, будинку-інтернаті тощо.

Малолітня дитина має проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного із її батьків. Якщо така особа змінить місце проживання дитини, зокрема шляхом викрадення, заінтересована особа має право подати до суду позов про повернення дитини у місце її проживання. Заінтересованими особами в розумінні даної статті можуть бути фізичні особи, з якими проживала дитина, дитячий заклад (установа), в якому проживала дитина, а також інші особи, які є родичами дитини. В разі подачі такого позову суд має негайно його розглянути та прийняти рішення про повернення дитини у попереднє місце її проживання.

Виключенням із цього правила є дві ситуації, за наявності яких суд не буде приймати рішення про повернення дитини у попереднє місце проживання:

1) якщо залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я. Для повернення дитини непотрібно доводити факт наявності нормальних умов для її виховання та розвитку. В ст. 162 СК встановлена презумпція правомірності поведінки того з батьків, з ким проживала дитина. Якщо інший з батьків вважає такі умови непридатними для дитини, то способом захисту прав дитини є пред'явлення позову про зміну місця проживання малолітньої особи, а не самочинна зміна її місця проживання. Якщо відповідач доведе, що той, з ким проживала дитина, жорстоко поводився з нею, експлуатував дитину, тримав дитину в умовах, небезпечних для її життя та здоров'я, у позові повинно бути відмовлено. Дитина не може бути повернута, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я.

2) якщо обставини змінилися так, що повернення суперечить інтересам дитини (наприклад, особа, з якою проживала дитина, померла).

Кримінальний кодекс України не карає за викрадення своєї малолітньої дитини, а лише чужої (ст. 146 КК). У зв'язку з цим суб'єктом злочину можуть бути лише інші родичі, а не батько чи мати малолітнього. Суб'єктами сімейного правопорушення, передбаченого коментованою статтею, можуть бути як батько чи мати дитини, так і інша особа. За вчинене порушення винна особа нестиме відповідальність перед особою, з якою проживала дитина, у вигляді відшкодування моральної та матеріальної шкоди. Буквальне тлумачення ч. 2 коментованої статті дозволяє робити висновок, що правом на компенсації моральної та матеріальної шкоди, заподіяної самочинною зміною місця проживання малолітньої дитини, мають тільки фізичні особи, з якими дитина проживала. Дитячі установи та заклади, де проживала дитина, можуть вимагати відшкодування заподіяної шкоди тільки за загальними правилами Глави 82 ЦК України.

Стаття 163. Право батьків на відібрання малолітньої дитини від інших осіб

1. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

2. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду.

3. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

1. З права батьків на особисте виховання дитини випливає їхнє переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки є кровними родичами дитини, що пов'язує їх взаємними правами та обов'язками, тобто вони складають сім'ю. Кожна особа має право на проживання в сім'ї. Право батьків проживати з дитиною включає в себе право батьків На визначення місця проживання малолітньої дитини (ст. 16 °CК), право батьків вимагати від інших осіб утримуватися від самочинних дій щодо зміни місця проживання малолітньої дитини (ст. 162 СК), їхнє право вимагати повернення дітей від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду (ч. 2 ст. 163 СК).

Право батьків проживати з дитиною забезпечується нормами ст. 167, 17 °CК, які передбачають, що в разі позбавлення батьківських прав одного з батьків чи відібрання дитини без позбавлення батьківських прав від одного з батьків суд перш за все має розглянути питання про передання дитини іншому з батьків.

Слід мати на увазі все ж таки, що право батьків проживати з дитиною встановлюється тільки щодо малолітньої дитини, неповнолітня ж дитина має право визначати місце свого проживання самостійно, і це може бути місце проживання, відмінне від місця проживання батьків.

2. Закон, охороняючи право батьків на особисте виховання своїх дітей, передбачає їх право вимагати повернення дітей від будь-якої особи, яка тримає їх у себе не на підставі закону або рішення суду.

Така вимога може бути пред'явлена батьками при умові, що дитина утримується якою-небудь особою, включаючи і родичів, не на підставі а) закону; б) судового рішення. На підставі закону чи судового рішення дитина може проживати в сім'ї усиновлювача чи опікуна. Коментована стаття не враховує ті випадки, коли дитина проживає у сім'ях осіб на підставі договору — передана під патронат, до прийомної сім'ї чи до дитячого будинку сімейного типу. Проте передача дитини до сім'ї патронатного вихователя, прийомних батьків, батьків-вихователів не є підставою вимагати відібрання малолітньої дитини від цих осіб.

3. Батьки мають право вимагати відібрання дитини шляхом подання позову до суду. Такі справи мають розглядатися у порядку цивільного судочинства. Позов про відібрання дитини мають право подати тільки батьки, які не позбавлені батьківських, оскільки батьки позбавлені батьківських прав втрачають особисті немайнові права щодо дитини. Такого права також не мають батьки, від яких дитину відібрано без позбавлення їх батьківських прав, оскільки разом з правом на особисте виховання дитини вони позбавляються і права на проживання з нею.

4. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12.06.98 р. «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» при розгляді позовів батьків про передачу їм дитини іншими особами, від яких вони мають право вимагати її повернення суд бере до уваги зокрема можливість батьків забезпечити належне виховання дитини, характер їхніх взаємовідносин з нею, прихильність дитини до осіб, у яких вона перебуває, й інші конкретні обставини справи. При цьому суд враховує, хто з зацікавлених осіб виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожної з осіб, особисті якості сторін, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані однієї з осіб сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Суд може взяти до уваги й бажання дитини, яка досягла 10 років, хоча воно не є обов'язковим для нього. У будь-якому випадку суд повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам малолітньої дитини.

Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам. Якщо буде встановлено, що ані батьки, ані особи, в яких перебуває дитина, не в змозі забезпечити її належного виховання, суд за позовом органів опіки й піклування або прокурора передає дитину на піклування цим органам. Якщо такої вимоги не пред'явлено, суд окремою ухвалою звертає на це увагу зазначених органів.

Стаття 164. Підстави позбавлення батьківських прав

1. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

2. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття.

3. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них.

4. Якщо суд при розгляді справи про позбавлення батьківських прав виявить у діях батьків або одного з них ознаки злочину, він порушує кримінальну справу.

5. Рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає державному органу реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини.

1. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке розлучення може бути необхідним, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї.

Крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, є позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею. Питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Такий захід може бути застосований тільки у судовому порядку. Інші органи не мають права розглядати дане питання. Справи даної категорії розглядаються у порядку цивільного судочинства. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років.

2. В якості підстав позбавлення батьків (одного з них) батьківських прав Кодекс передбачає їхню винну протиправну поведінку, що виражається в різних формах, вичерпний перелік яких даний в ч. 1 коментованої статті. До них зокрема належать:

1) відмова забрати дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявлення щодо неї батьківського піклування (див. коментар до ст. 143 СК);

2) ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» це має місце, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками (див. також коментар до ст. 152 СК);

3) жорстоке поводження з дитиною. Відповідно до абзацу 3 п. 16 вказаної Постанови жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві (побої, биття дитини, загрози на її адресу, навіювання відчуття страху тощо, а також замах на їх статеву недоторканість), застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо (див. також коментар до ст. 15 °CК);

4) хронічний алкоголізм або наркоманія. При захворюванні батьків хронічним алкоголізмом чи наркоманією дитина опиняється в хворій сімейній обстановці, вона надана сама собі, страждає морально і фізично. Здійснення батьками протиправних дій проти дитини при цьому необов'язкове, хоча вони, як правило, мають місце. При позбавленні батьківських прав батьків, хворих на хронічний алкоголізмом або наркоманію, їх вина очевидно не простежується. Проте у зв'язку з тим, що алкоголізм і наркоманія виникають в результаті свідомого доведення батьками себе до такого стану, то в даному випадку можна говорити про винну поведінку батьків. Хоча на практиці при розгляді даної категорії справ питання про вину батьків не обговорюється. Важливо те, що хронічний алкоголізм і наркоманія батьків створюють реальну загрозу для дитини, її фізичного, психічного і морального розвитку. Відповідно до абз. 4 п. 16 вказаної Постанови хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками.

Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов'язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. В таких випадках, а також тоді, коли при розгляді справ буде встановлено, що вимога про позбавлення батьківських прав є не обґрунтованою, але залишення дитини у батьків небезпечне для неї, суд має право винести рішення про відібрання дитини і передачу її на піклування органів опіки і піклування;

5) будь-які види експлуатації дитини, примушення дитини до жебракування та бродяжництва. Як експлуатацію дитини слід розглядати залучення її до непосильної праці, до заняття проституцією, злочинною діяльністю або примушування до жебракування (див. коментар до ст. 15 °CК);

6) засудження за вчинення умисного злочину щодо дитини. В даному випадку йдеться про замах на вбивство, нанесення тяжких тілесних ушкоджень, доведення до самогубства, побої, катування тощо. По даній формі винної поведінки батьків необхідно враховувати наступні обставини. По-перше, підстави для позбавлення батьківських прав відсутні при здійсненні злочину батьками через необережність (наприклад, випадкове заподіяння шкоди здоров'ю дитини під час гри, при домашніх роботах тощо). Тому тут украй важлива кваліфікація скоєного. По-друге, слід мати на увазі, що згідно зі ст. 62 Конституції особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. І по-третє, винність батьків (одного з батьків) в здійсненні злочину не відносно дітей не може бути підставою для позбавлення їх (його) батьківських прав.

Батьки не можуть бути позбавлені батьківських прав на підставах, не передбачених коментованою статтею. Це має відношення і до випадків, коли формально убачаються ознаки нібито неналежного виконання батьками своїх обов'язків по вихованню дітей (наприклад, здійснення дитиною правопорушення, яке не знаходиться в причинно-наслідковому зв'язку з винною поведінкою батьків).

Для позбавлення батьківських прав достатньо однієї з вказаних підстав (тобто форм винної протиправної поведінки батьків), хоча на практиці можливе поєднання декількох підстав. Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них.

3. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» із підстав, передбачених п. п. 2, 4, 5 ч. 1 коментованої статті, особи можуть бути позбавлені батьківських прав тільки в разі досягнення ними повноліття.

Позбавлення батьківських прав неповнолітніх батька, матері можливе лише у випадках, визначених п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 164 СК, а саме якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважних причин і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування або якщо вони жорстоко поводяться з дитиною.

4. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Позбавлення батьків батьківських прав можливе тільки відносно конкретної дитини (дітей), не можна позбавити батьківських прав відносно дітей, яких ще немає (тобто на майбутнє). Батьківських прав можуть бути позбавлені тільки самі батьки, а не інші особи, що їх замінюють (опікуни, піклувальники, патронатні вихователі, прийомні батьки, батьки-вихователі). Втім, закон допускає позбавлення батьківських прав для усиновителів (див. коментар до ст. 242 СК).

5. Відповідно до п. 4 коментованої статті, якщо суд при розгляді справи про позбавлення батьківських прав виявить у діях батьків або одного з них ознаки злочину, він порушує кримінальну справу. Порядок порушення судом кримінальної справи встановлений Кримінально-процесуальним кодексом України. Відповідно до ст. 98 КПК України при наявності приводів і підстав суддя зобов'язаний винести постанову про порушення кримінальної справи, вказавши приводи і підстави до порушення справи, статтю кримінального закону, за ознаками якої порушується справа, а також дальше її спрямування. Після порушення справи суд направляє справу для провадження досудового слідства або дізнання. Приводом до порушення кримінальної справи є безпосереднє виявлення судом ознак злочину. Справа може бути порушена тільки в тих випадках, коли є достатні дані, які вказують на наявність ознак злочину.

6. Рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає державному органу реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Відповідно до п. 2.32 Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5, на підставі рішення суду про позбавлення батьківських прав у графі «Для відміток» актового запису зазначається «Батьки (батько, мати) позбавлені батьківських прав на підставі рішення суду». У таких випадках відомості про батьків з актового запису не виключаються, а тому з батьків, якого позбавлено батьківських прав, повторне свідоцтво про народження дитини не видається.

7. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

Стаття 165. Особи, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав

1. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

1. Відповідно до ст. 164 СК позбавлення батьківських прав здійснюється тільки судом. Коментована стаття встановлює вичерпний перелік осіб, уповноважених подати позов про позбавлення батьківських прав. Таке право мають: один з батьків; опікун, піклувальник; особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому перебуває дитина; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

2. Особами, в сім'ї яких проживає дитина, що мають право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, мають бути: фактичні вихователі — особи, які взяли у свою сім'ю дитину-сироту або дитину, позбавлену батьківського піклування (див. коментар до ст. 261 СК); патронатні вихователі (ст. 252 СК); прийомні батьки (ст. 256 СК); батьки-вихователі (ст. 256СК).

Таким чином, даний позов можуть подати особи, в сім'ї яких проживає дитина, незалежно від родинних зв'язків з дитиною. Основною умовою подання позову такими особами позову є проживання дитини у їх сім'ї більше ніж шість місяців. Оскільки відсутність батьківського піклування протягом цього періоду є однією з підстав для позбавлення батьківських прав.

3. До закладів, в яких перебуває дитина, належать навчально-виховні заклади для дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, — будинки дитини, дитячі будинки, школи-інтернати, що знаходяться як у віданні Міністерства охорони здоров'я, так і Міністерства освіти України. Дошкільні, середні та позашкільні навчальні заклади, у яких діти знаходяться протягом обмеженого часу впродовж дня, не мають права звертатися до суду з позовом про позбавлення батьків (або одного з них) дитини батьківських прав.

4. При розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

5. При вирішенні спору про позбавлення батьківських прав має бути вислухана дитина, яка може висловити свою думку. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

6. При розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов'язковою є участь прокурора (п. 8.1 Наказу Генерального Прокурора України від 15.04.2004 № 6/1гн «Про організацію діяльності органів прокуратури щодо захисту прав і свобод неповнолітніх»).

Стаття 166. Правові наслідки позбавлення батьківських прав

1. Особа, позбавлена батьківських прав:

1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання;

2) перестає бути законним представником дитини;

3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми;

4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником;

5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування);

6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною.

2. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини.

Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину.

1. Коментована стаття встановлює правові наслідки позбавлення особи батьківських прав. Така особа втрачає як особисті немайнові, так і майнові права щодо дитини. Згадані права виникають із сімейних, цивільних, трудових та інших відносин. Отже, батьки, позбавлені батьківських прав, втрачають, по-перше, всі права, засновані на факті спорідненості з дитиною, відносно якої вони позбавлені батьківських прав, причому йдеться не тільки про ті права, які вони мали до досягнення дітьми повноліття, але і інші, що вона могла б одержати в майбутньому у разі своєї непрацездатності. До таких прав зокрема відносяться: а) право на виховання дитини (ст. 151 СК); б) право на захист дитини (ст. 154 СК); в) право на витребування дитини від інших осіб (ст. 163 СК); г) право на отримання аліментів від повнолітніх дочки, сина (ч. 2 ст. 202 СК); ґ) право на спадкування за законом майна дітей у разі їх смерті (ч. 3 ст. 1224 ЦК); д) право на дачу згоди на надання дитині повної цивільної дієздатності (ст. 35 ЦК); е) право на дачу згоди на вчинення дітьми у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років тих правочинів, які вони не мають права вчиняти самостійно (ч. 2 ст. 32 ЦК); ж) право на клопотання про обмеження або позбавлення неповнолітньої особи права самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією чи іншими доходами (п. 5 ст. 32 ЦК); з) право на відшкодування шкоди у разі смерті потерпілого (ст. 1200 ЦК); и) право на дачу згоди на усиновлення (удочеріння) дитини (ст. 219 СК); і) право на пенсійне забезпечення після смерті дітей (ст. 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року) і інші права.

По-друге, батьки, позбавлені батьківських прав, втрачають право на пільги і державні допомоги, встановлені для громадян, що мають дітей. Так, відповідно до п. 13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 р. № 1751 виплата одноразової допомоги при народженні дитини припиняється у разі позбавлення отримувача допомоги батьківських прав.

Позбавлення батьківських прав тягне втрату для батьків права на отримання призначених дітям пенсій, державних допомог, аліментів (ст. 179 СК).

Крім того, особи, позбавлені батьківських прав, втрачають право на отримання пільг, встановлених законодавством для громадян, що мають дітей, зокрема право на додаткові пільги працівникам, що мають дітей, що дозволяють поєднувати працю з вихованням дітей. До таких пільг (в більшості випадків вони торкаються працюючих матерів) відносяться наступні: а) заборона залучати до робіт в нічний час, у вихідні дні, до надурочних робіт і направляти у відрядження жінок, що мають дітей у віці до трьох років (ст. 176 КЗпП); б) заборона залучення до надурочних робіт або мають дітей віком від трьох до чотирнадцяти років або дітей-інвалідів без їх згоди (ст. 177 КЗпП); в) додаткова відпустка працівникам, що мають дітей (ст. 182-1 КЗпП); г) надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею віку трьох років із зарахуванням часу відпустки до загального, безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю (ст. 181 КЗпП); д) збереження місця роботи на час відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею віку трьох років (ст. 184 КЗпП); е) встановлення скороченої тривалості робочого часу для жінок, які мають дітей віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда (ст. 51 КЗпП); з) переведення на іншу роботу жінок, які мають дітей у віці до трьох років із збереженням середнього заробітку за попередньою роботою (ст. 178 КЗпП); і) інші пільги, передбачені трудовим законодавством і законодавством про соціальне забезпечення. Слід мати на увазі, що втрата батьками перерахованих пільг настає лише відносно дітей, вказаних в рішенні суду про позбавлення батьківських прав. Якщо у них є інші діти або вони з'являються потім, то батьки мають право на відповідні допомоги і пільги, встановлені для громадян, що мають дітей.

2. Батьки, позбавлені батьківських прав, втрачають не тільки всі права, засновані на факті спорідненості з дитиною, і право на пільги і державні допомоги, встановлені законодавством для громадян, що мають дітей. Вони втрачають також можливість придбання деяких особистих прав у сфері сімейних відносин:

— право бути усиновлювачами (ст. 212 СК);

— право бути призначеними опікуном (піклувальником) (ст. 244 СК);

— право бути приймальними батьками (ст. 2562 СК);

— право бути батьками-вихователями (ст. 2566 СК).

3. З позбавленням батьківських прав припиняються не тільки права, але і обов'язки батьків щодо виховання дитини. Проте за батьками зберігається обов'язок щодо утримання дитини. Тому суд, розглядаючи справу про позбавлення батьківських прав, вирішує питання про стягнення аліментів на дитину з батьків, позбавлених батьківських прав, на вимогу позивача або з власної ініціативи. При позбавленні батьківських прав обох батьків або одного з них, коли передача дитини іншому з батьків неможлива, аліменти підлягають стягненню в залежності від того, куди була влаштована дитина. Якщо дитина перебуває у закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому закладі за рішенням суду аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України (ч. 3 ст. 193 СК). Суми коштів, що належать прийомним дітям як пенсія, аліменти, інші види державної допомоги, переходять у розпорядження прийомних батьків і витрачаються ними на утримання прийомних дітей (п. 11 Постанови Кабінету міністрів України від 26 квітня 2002 р. № 565 «Про затвердження Положення про прийомну сім'ю»). Суми коштів, що належать вихованцям як пенсія, аліменти чи інші види державної допомоги, переходять у розпорядження батьків-вихователів і витрачаються на утримання вихованців (п. 14 Постанови Кабінету міністрів України від 26 квітня 2002 р. № 564 «Про затвердження Положення про дитячий будинок сімейного типу»).

Якщо батьківських прав позбавляється один з батьків, а дитина знаходиться у іншого з батьків або у опікуна, то аліменти, що стягаються на дитину, виплачуються на користь того з батьків, з ким проживає дитина (ч. 1 ст. 193 СК) або опікуну (ч. 3 ст. 72 ЦК).

Крім того, на особу, позбавлену батьківських прав, суд може покласти відповідальність за шкоду, заподіяну його дитиною протягом трьох років після позбавлення особи батьківських прав, якщо поведінка дитини, що призвела до заподіяння шкоди, є наслідком неналежного здійснення батьківських обов'язків (ст. 1183 ЦК).

Таким чином, позбавлення батьків батьківських прав не тільки виконує каральну функцію відносно батьків, але і служить меті захисту прав і інтересів дітей, усунення небезпеки для їхнього життя, здоров'я, створення передумов для належного виховання дітей.

Стаття 167. Влаштування дитини, батьки якої позбавлені батьківських прав

1. Якщо дитина проживала з тим із батьків, хто позбавлений батьківських прав, суд вирішує питання про можливість їхнього подальшого проживання в одному житловому приміщенні.

2. Суд може постановити рішення про виселення того з батьків, хто позбавлений батьківських прав, з житлового приміщення, у якому він проживає з дитиною, якщо буде встановлено, що він має інше житло, у яке може поселитися, або постановити рішення про примусовий поділ житла чи його примусовий обмін.

3. Дитина за бажанням другого з батьків може бути передана йому.

4. Якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим.

5. Якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування.

6. Дитина, яка була передана родичам, мачусі, вітчиму, органові опіки та піклування, зберігає право на проживання у житловому приміщенні, в якому вона проживала, і може у будь-який час повернутися до нього.

7. Порядок відібрання і передання дитини встановлюється законом.

1. Коментована стаття вирішує питання ізоляції дитини від шкідливого впливу батьків (або одного з них) позбавлених батьківських прав та подальшого влаштування дитини. Якщо дитина проживала з тим з батьків, хто позбавлений батьківських прав, суд має вирішити питання про можливість їхнього подальшого проживання в одному житловому приміщенні. Є незрозумілим, на чому саме має грунтуватися така можливість. Самі підстави позбавлення батьків (одного з них) батьківських прав красномовно свідчать про те, що подальше спільне проживання батьків з дитиною є неможливим і навіть загрожує її життю, здоров'ю та моральному розвитку. Тому факт неможливості подальшого проживання в одному житловому приміщенні дитини та батьків, позбавлених батьківських прав, випливає з самого факту задоволення позову.

2. Захисту прав та законних інтересів дитини покликане слугувати роздільне проживання батьків (одного з них), позбавлених батьківських прав, та дитини, відносно якої вони позбавлені батьківських прав. Норми статті передбачають такі способи «ізоляції батьків від дитини», як: виселення того з батьків, хто позбавлений батьківських прав, з житлового приміщення, у якому він проживав з дитиною; примусовий поділ житла; примусовий обмін житла.

Але рішення про застосування одного з вказаних заходів суд не може прийняти одночасно з рішенням про позбавлення батьківських прав, оскільки при здійсненні виселення, примусового обміну або примусового поділу житла предмет доказування зовсім інший на відміну від спору про позбавлення особи батьківських прав.

Порядок виселення особи з житлового приміщення встановлений Житловим кодексом Української РСР. Він відрізняється в залежності від того речового права, на підставі якого знаходиться квартира у тієї чи іншої особи. Так, відповідно до ст. ст. 157, 116 ЖК членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено, якщо вони роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, без надання іншого жилого приміщення. Відповідно ж до ст. 114 ЖК громадян, позбавлених батьківських прав, якщо вони проживають спільно з дітьми, відносно яких позбавлені батьківських прав, може бути виселено з наданням іншого жилого приміщення. Ця норма стосується осіб, які проживають у будинках державного чи громадського житлового фонду за договором найму. Отже, в жодному разі виселення особи з займаного нею житлового приміщення не залежить від наявності чи відсутності в неї іншого житла. У вказаних випадках особи, які підлягають виселенню, не є власниками житла, саме тому до них допускається застосування вказаних заходів впливу. Але якщо особа є власником житла, застосувати до неї такий захід впливу є неможливим, навіть якщо в неї є інше житло, оскільки відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним.

Таким чином, батьки (або один з них), які позбавлені батьківських прав, можуть бути виселені з житлового приміщення, в якому вони проживали разом з дитиною, відносно якої вони позбавлені батьківських прав, тільки в тому разі, якщо вони проживають за договором найму у квартирі, що належить до державного чи громадського житлового фонду або власником квартири є дитина. В тому ж разі, якщо батьки є власниками квартири або квартира належить батькам, що позбавлені батьківських прав, та дитині на праві спільної власності, виселити їх неможливо. Позбавлення батьківських прав не є підставою для позбавлення права власності на житлове приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, відповідно до ч. 2 ст. 116 ЖК може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Якщо батьки, позбавлені батьківських прав, та дитина мають квартиру на праві спільної (часткової або сумісної) власності, поділ квартири може бути здійснений відповідно до норм статей 367 та 372 ЦК України. В тому разі, якщо батьки (або один з них), які позбавлені батьківських прав, є самостійними власниками квартири, в якій вони проживали спільно з дитиною, примусовий поділ чи обмін квартири здійснити неможливо.

3. При задоволенні позову про позбавлення батьківських прав в рішенні суду вказується, кому конкретно передається дитина. За бажанням другого з батьків дитина може бути передана йому. Якщо дитина не може бути передана другому з батьків, над дитиною має бути встановлена опіка чи піклування. Відповідно до ст. 60 ЦК, якщо при розгляді справи буде встановлено, що дитина позбавлена батьківського піклування, суд встановлює опіку над малолітньою особою, піклування над неповнолітньою особою і призначає відповідно опікуна та піклувальника за поданням органу опіки та піклування. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов'язки опікуна чи піклувальника (ч. 4 ст. 63 ЦК). Переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» діти, які залишилися без піклування батьків у зв'язку з позбавленням їх батьківських прав, вважаються дітьми, позбавленими батьківського піклування. За умови втрати дитиною батьківського піклування відповідна служба у справах дітей зобов'язана протягом двох місяців підготувати комплект документів, який підтверджує набуття дитиною статусу дитини, позбавленої батьківського піклування (ст. 5 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування»).

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» за умови втрати дитиною батьківського піклування відповідний орган опіки та піклування вживає вичерпних заходів щодо влаштування дитини в сім'ї громадян України — на усиновлення, під опіку або піклування, у прийомні сім'ї, дитячі будинки сімейного типу. До закладів для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, незалежно від форми власності та підпорядкування, дитина може бути влаштована в разі, якщо з певних причин немає можливості влаштувати її на виховання в сім'ю. Влаштування дитини до закладу для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, не позбавляє органи опіки та піклування за місцем походження та за місцем перебування дитини від

Якщо дитина постійно проживає у закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому дитячому закладі, функції опікуна та піклувальника щодо неї покладаються на адміністрацію цих закладів (ст. 245 СК).

4. Позбавлення батьків (одного з них) батьківських прав призводить до припинення всіх особистих немайнових відносин між ними і дитиною. Проте дитина зберігає всі свої майнові права, засновані на факті спорідненості з батьками, позбавленими батьківських прав, і іншими родичами. За дитиною зберігається право власності на будь-які види майна, включаючи житлове приміщення.

За дітьми, позбавленими батьківського піклування, зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними тощо до влаштування у відповідні заклади, під опіку чи піклування, до сімей громадян.

Місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування (за місцем проживання дітей до їх влаштування у відповідні заклади) несуть відповідальність за збереження зазначеного житла і повернення його дітям, позбавленим батьківського піклування, після завершення їх перебування у відповідному закладі для таких дітей, дитячому будинку сімейного типу, прийомній сім'ї.

Жилі приміщення, в яких проживали діти, позбавлені батьківського піклування, до влаштування їх у сім'ї громадян України, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також щодо яких є рішення суду, не можуть бути відчужені без отримання згоди на таке від органів опіки та піклування, яка може надаватися лише в разі гарантування збереження права на житло таких дітей (ст. 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування»).

Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їхньої) сім'ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках — до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях (п. 3 ч. 1 ст. 71 ЖК). Вказане правило стосується квартири (її частини), яка належить до державного чи громадського житлового фонду.

Приватизоване житлове приміщення за наявності згоди органів опіки та піклування за його місцезнаходженням може бути передане усиновителем, опікуном (піклувальником), родичами, батьками-вихователями чи прийомними батьками, які виховують і утримують дитину, в оренду на підставі відповідних договорів.

Кошти, одержані орендодавцями, використовуються під контролем органів опіки та піклування на потреби вихованців, оплату комунальних послуг та утримання житлового приміщення у належному стані.

У разі влаштування дитини до державного дитячого закладу дозвіл на оренду житлового приміщення надається органом опіки та піклування за місцезнаходженням житла житлово-експлуатаційній конторі. У цьому разі одержані від оренди кошти використовуються на утримання житла в належному стані, оплату комунальних послуг, а решта — перераховується на особистий рахунок дитини, відкритий органами опіки та піклування в установі банку. Контроль за цільовим використанням коштів покладається на органи опіки та піклування (п. 6.4 Правил опіки та піклування).

Відповідно до ч. 6 коментованої статті дитина, яка була передана родичам, мачусі, вітчиму, органові опіки та піклування, може у будь-який час повернутися до житлового приміщення, в якому вона проживала. На відміну від батьків, позбавлених батьківських прав, дитина не втрачає право на отримання спадку згідно із законом після смерті батьків або їхніх родичів (ч. 1 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства»).

5. Порядок відібрання і передання дитини встановлюється Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року. Відповідно до ст. 78 Закону під час виконання рішення про відібрання дитини державний виконавець провадить виконавчі дії з обов'язковою участю особи, якій дитина передається на виховання, та з залученням представників органів опіки і піклування. У разі потреби державний виконавець може звернутися до суду з поданням щодо вирішення питання про тимчасове влаштування дитини до дитячого чи лікувального закладу. У разі, коли боржник перешкоджає виконанню рішення про відібрання дитини, до нього застосовуються заходи, передбачені законом.

Стаття 168. Побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав

1. Мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду із заявою про надання їм права на побачення з дитиною.

Суд може дозволити разові, періодичні побачення з дитиною, якщо це не завдасть шкоди її життю, здоров'ю та моральному вихованню, за умови присутності іншої особи.

1. Право матері, батька, які позбавлені батьківських прав, на побачення з дитиною покликане сприяти, з одного боку, збереженню зв'язку дитини з власними батьками, а з іншого — стимулюють батьків до їх виправлення і поновлення батьківських прав.

Дозвіл на побачення з дитиною матері, батькові, які позбавлені батьківських прав, надається судом у порядку окремого провадження (ч. 3 ст. 234 ЦПК). Право на подання заяви до суду мають батько, мати, які позбавлені батьківських прав. При розгляді даної категорії справ обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо вирішення справи на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Але суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Дитина, яка може висловити свою думку, має право на те, щоб бути вислуханою під час судового розгляду справи. Але і в даному разі суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Умовою задоволення заяви батьків, позбавлених батьківських прав, є відповідність таких зустрічей інтересам дитини. Ці зустрічі мають не завдавати шкоди її життю, здоров'ю та моральному вихованню.

З метою запобігання шкідливого впливу матері, батька, які позбавлені батьківських прав, на моральний розвиток дитини, а також своєчасного попередження застосування насильства до дитини, самочинній зміні її місця проживання чи перебування, побачення батьків з дитиною обов'язково мають проходити у присутності іншої особи. Такою особою може бути той з батьків, який не позбавлений батьківських прав, опікун чи піклувальник, особа, у сім'ї якої проживає дитина, представники органу опіки та піклування, закладу для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, в якому знаходиться дитина тощо.

3. Суд може дозволити разове (шляхом встановлення конкретної дати та часу) побачення батьків з дитиною, відносно якої вони позбавлені батьківських прав. Також суд може встановити регулярні, систематичні побачення батьків з дитиною (наприклад, один — два рази на тиждень тощо). Дні та часи побачень дитини з батьками мають встановлюватися з урахуванням віку дитини та режиму дня.

Питання тривалості побачень законом спеціально не вирішується. Тривалість та періодичність побачень матері, батька та дитини має встановлюватися судом у кожному конкретному випадку індивідуально в залежності від обставин справи.

Стаття 169. Поновлення батьківських прав

1. Мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

2. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом.

3. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття.

4. Суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини.

5. При вирішенні справи про поновлення батьківських прав одного з батьків суд бере до уваги думку другого з батьків, інших осіб, з ким проживає дитина.

6. Рішення суду про поновлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає державному органу реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини.

7. У разі відмови в позові про поновлення батьківських прав повторне звернення із позовом про поновлення батьківських прав можливе лише після спливу одного року з часу набрання чинності рішенням суду про таку відмову.

1. Позбавлення батьківських прав є безстроковим і не може обмежуватися часовими межами. Відновлення батьківських прав можливе тільки в порядку і на підставах, встановлених коментованою статтею.

Вирішення питання про поновлення в батьківських правах знаходиться у винятковій компетенції суду. Суд розглядає вимогу про поновлення в батьківських правах в порядку цивільного судочинства. Ініціатива розгляду даного питання може виходити тільки від батьків, позбавлених батьківських прав, тобто інші фізичні і юридичні особи не мають права звертатися із заявою про поновлення батьків в батьківських правах. На практиці позов про поновлення в батьківських правах пред'являється особою, позбавленою батьківських прав, до іншого з батьків або опікуна (піклувальника) або навчально-виховного закладу залежно від того, під чиєю опікою знаходиться дитина.

2. З урахуванням серйозної значущості вирішення питання про поновлення в батьківських правах не тільки для батьків, але і для дітей, справи даної категорії повинні розглядатися судами з обов'язковою участю органів опіки і піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ст. 19 СК).

3. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття або була усиновлена й усиновлення не скасоване чи не визнане недійсним. Це пов'язано з тим, що відповідно до закону на усиновлення не вимагається згоди батьків, позбавлених батьківських прав, і подібний спір міг би вкрай негативно вплинути на моральний стан дитини і усиновлювачів і негативно відобразитися на їхніх правах і інтересах з урахуванням правових наслідків усиновлення (ст. 232 СК). Разом з тим, при скасуванні судом усиновлення (особи, що мають право вимагати скасування усиновлення, вказані в ст. 24 °CК) при наявності встановлених ст. 238 СК підстав не виключене подальше поновлення в батьківських правах кровних батьків дитини, але тільки за наявності необхідних умов і при дотриманні порядку вирішення даного питання.

4. Як встановлено ч. 4 коментованої статті, поновлення в батьківських правах можливе лише за умови, що батьки істотно змінили в кращий бік поведінку, спосіб життя і (або) ставлення до виховання дитини. Поза сумнівом, що зміни в способі життя батьків, їхнє ставлення до дитини не можуть відбутися швидко, для цього необхідний, як правило, значний період часу. Причому недостатньо одних намірів батьків змінити свою поведінку, необхідно, щоб їх спосіб життя дійсно змінився настільки, що ніяких небезпек і загроз життю і здоров'ю дитини більше не буде, а батьки в змозі належним чином виховувати дитину і захищати її права і інтереси. Тому п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зобов'язує суд, розглядаючи такі справи, перевіряти, наскільки змінилися поведінка особи та обставини, що були підставою для позбавлення її батьківських прав.

5. Поновлення батьківських прав і повернення дитини батькам допускається тільки в тому випадку, якщо це відповідає інтересам дитини. Якщо поновлення в батьківських правах суперечить інтересам дитини, то суд має право з урахуванням думки дитини відмовити в задоволенні позову батьків про поновлення в батьківських правах. Суд зобов'язаний з'ясувати думку дитини з приводу можливості поновлення батьківських прав і повернення її батькам. Причому мотиви незгоди дитини на поновлення в батьківських правах значення не мають. Але при цьому суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ст. 171 СК).

6. При вирішенні питання про поновлення батьківських прав одного з батьків суд бере до уваги думку другого з них та інших осіб, із якими проживає дитина.

7. При поновленні в батьківських правах правовідносини між дитиною і батьками відновлюються в повному обсязі.

Як правило, при поновленні батьків (одного з них) в батьківських правах суд задовольняє і їхні вимоги про повернення дитини. Проте можливі і виключення, оскільки суд має право, з урахуванням думки дитини, відмовити батькам (одному з них) в позові про повернення дитини, якщо прийде до висновку, що передача їм дитини не відповідає її інтересам. У такому разі дитина продовжуватиме знаходитися у опікуна (піклувальника), у навчально-виховному закладі або у іншого з батьків, який не позбавлявся батьківських прав.

8. Рішення суду про поновлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає державному органу реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. При поновленні в батьківських правах на підставі рішення суду, що набрало чинності, в актовому записі про народження робиться відмітка: «Батьки (батько, мати) поновлені в батьківських правах на підставі рішення суду» (п. 2.33 Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5).

9. У разі відмови в задоволенні позову про поновлення батьківських прав повторно звернутися до суду з таким позовом можна лише через один рік із часу набрання відповідним рішенням суду законної сили. Вказаний річний термін починає спливати з наступного дня після набрання рішенням суду про відмову у поновленні батьківських прав законної сили.

Рішення суду про відмову у поновленні батьківських прав набирає законної сили після закінчення десятиденного строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження (ст. 294 ЦПК), рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом (ст. 223 ЦПК).

Стаття 170. Відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав

1. Суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2–5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання.

У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам — за їх бажанням або органові опіки та піклування.

2. У виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров'я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків.

У цьому разі орган опіки та піклування зобов'язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановления рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав.

З таким позовом до суду має право звернутися прокурор.

3. Якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини.

4. При задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину.

5. Положення частин першої-третьої цієї статті застосовуються до відібрання дитини від інших осіб, з якими вона проживає.

1. Крім позбавлення батьківських прав, можливе застосування до батьків і ще одного, більш м'якого, заходу, а саме відібрання дитини у батьків (або одного з них) без позбавлення їх батьківських прав. Застосування даного заходу, як і позбавлення батьківських прав, здійснюється судом з урахуванням інтересів дитини. Якщо при позбавленні батьківських прав відібрання дітей є лише способом виконання судового рішення, то відповідно до статті, що коментується, відібрання дітей складає єство самого рішення. Якщо в основі позбавлення батьківських прав обов'язково лежить винна поведінка батьків, то умовою відібрання дітей є небезпека для дитини, незалежно від вини батьків.

Відібрання дітей є, по суті, превентивною мірою до батьків, оскільки надає їм можливість змінити своє ставлення до виховання дітей, не вдаючись до виняткової міри — позбавлення батьківських прав.

2. Коментована стаття містить відкритий перелік підстав для застосування відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав. Ці підстави можна поділити на дві групи в залежності від вини батьків.

До першої групи відносяться ті підстави, які свідчать про протиправну винну поведінку батьків (одного з них) щодо дитини. Коментована стаття до таких підстав відносить:

— ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини;

— жорстоке поводження з дитиною;

— хронічний алкоголізм або наркоманія батьків;

— застосування будь-яких видів експлуатації дитини, примушення її до жебракування та бродяжництва, які є одночасно і підставами позбавлення батьківських прав (див. коментар до ст. 164 СК).

До другої групи підстав відібрання дитини належать ті обставини, які не залежать від батьків. Необхідною умовою, що об'єднує ці підстави у другу групу, є створення небезпечної для дітей обстановки, яка становить загрозу для її життя, здоров'я і морального виховання. До таких підстав зокрема відносяться психічний розлад або інше хронічне захворювання, збіг важких обставин тощо.

В якості підстави для відібрання дітей розглядається також шкідливий вплив, що здійснюється на дитину аморальною антигромадською поведінкою батьків. Для цього повинна бути сукупність або системність аморальних і антигромадських вчинків батьків. Серед них: перетворення квартир в кубла, вступ до статевого зв'язку у присутності дітей, систематичне вживання батьками спиртних напоїв і інші їхні дії, що здійснюють шкідливий вплив на дітей.

Відібрання дітей у батьків без позбавлення останніх батьківських прав може виступати як один із заходів захисту інтересів батьків, якщо вони у зв'язку з хворобою або іншими об'єктивними обставинами не можуть здійснювати функції по вихованню дітей, піддають небезпеці їхнє життя і здоров'я. Створенню небезпечної для дітей обстановки сприяють активні форми туберкульозу, психічні захворювання із стійкою психопатичною симптоматикою і періодичними змінами особи (маніакально-депресивний психоз, епілепсія, шизофренія), органічні ураження центральної нервової системи із стійкими важкими порушеннями функцій кінцівок, важка форма бронхіальної астми, а також венеричні захворювання.

До небезпечних слід віднести ситуації, коли діти залишаються без нагляду батьків через специфічні умови праці останніх (наприклад, батьки тижнями, а деколи місяцями знаходяться у відрядженні і не займаються вихованням дітей); коли батьки не мають постійного місця проживання і роботи; коли батьки не можуть із незалежних від них причин позбавити дітей небезпечного впливу (наприклад, поліпшити житлові умови). Якщо в подібних ситуаціях батьки відмовляються помістити дитину до дитячої установи (ясла, садок, школа-інтернат), то вказана обставина може бути підставою для відібрання дітей без позбавлення батьків батьківських прав.

Кожна з проаналізованих підстав відібрання дітей без позбавлення батьківських прав створює небезпечну обстановку для життя і здоров'я, належного виховання дітей, а також можливість несприятливого впливу на їх етичний, фізичний і психічний розвиток.

3. Для встановлення психічного розладу батьків чинне законодавство передбачає проведення експертизи (ст. 145 ЦПК). Проте вона тільки констатує наявність захворювання у певної особи, а не його розвиток і вплив, наприклад, на виконання батьківських обов'язків по вихованню дітей. При відібранні дитини без позбавлення батьків батьківських прав необхідна не експертиза, а комплексний психолого-психіатричний огляд не тільки батьків, але і дітей, що обґрунтовує ступінь небезпечності обстановки для життя і здоров'я дітей. Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому аналізі наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 212 ЦПК).

4. Розгляд справи про відібрання дитини від батьків без позбавлення батьківських прав здійснюється судом з обов'язковою участю органу опіки і опікування. Одночасно з рішенням питання про обмеження батьків в їх правах суд вирішує і питання про стягнення аліментів на дитину з батьків або одного з них. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ст. 19 СК).

5. У разі постановлення судом рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам — за їхнім бажанням або органові опіки та піклування. Встановлення вказаної черговості обумовлене піклуванням про найкращі інтереси дитини, яка позбавляється піклування одного або обох батьків. Оскільки названі у абз. 1 ч. 1 коментованої статті фізичні особи є кровними родичами дитини, передача дитини їм забезпечує право дитини на проживання в сім'ї, передбачене ст. 4 СК. Необхідною умовою передачі дитини другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам є їхня згода на це, яка надається у письмовій формі. І тільки в разі відсутності у дитини будь-яких родичів або неможливості передачі дитини жодній з вказаних фізичних осіб дитина передається органу опіки та піклування, який покликаний вживати заходи щодо захисту особистих та майнових прав неповнолітніх дітей, забезпечити тимчасове влаштування дитини, вирішити питання про встановлення опіки чи піклування (див. коментар до ст. 167 СК).

6. Коментована стаття передбачає відібрання дитини від батьків як у юридичному сенсі, так і у фактичному. Так, відповідно до ч. 2 у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров'я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків.

Виняткові обставини при цьому можуть полягати у загостренні хвороби батьків, наявності у дитини тяжких тілесних ушкоджень, крайньому виснаженні дитини внаслідок недостатнього харчування чи виснажливої праці тощо. У вказаних випадках дитина потребує негайної медичної допомоги в умовах стаціонару.

В цьому разі таке рішення підлягає негайному виконанню. Чинне законодавство не встановлює порядку виконання рішень органу опіки і піклування та прокурора. Доцільно рішення про відібрання дитини виконувати аналогічно тим правилам, які встановлені ст. 78 Закону України «Про виконавче провадження». Рішення про відібрання дитини провадить державний виконавець з обов'язковою участю особи, якій дитина передається на виховання, та з залученням представників органів опіки і піклування. У разі, коли той з батьків, від кого відбирається дитина, перешкоджає виконанню рішення про відібрання дитини, до нього застосовуються заходи, передбачені законом.

Одночасно з постановленням рішення про відібрання дитини від батьків орган опіки та піклування зобов'язаний повідомити про це прокурора.

7. Серед осіб, які мають право звернутися до суду з позовом про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав, закон називає орган опіки і піклування та прокурора.

У тому разі, якщо органом опіки та піклування було здійснене фактичне відібрання дитини, абз. 2 ч. 2 коментованої статті встановлюється часове обмеження для подання позову. Строк для подання позову дорівнює семи дням та обчислюється з моменту У тому разі, якщо органом опіки та піклування було здійснено фактичне відібрання винесення органом опіки та піклування рішення про фактичне відібрання дитини. Такий позов може бути поданий як про відібрання дитини, так і про позбавлення батьківських прав.

З позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав до суду має право звернутися прокурор. Строк, який має пройти з моменту постановления прокурором рішення про відібрання дитини до подання ним вказаного позову до суду, законом не встановлений.

Отже, позов про відібрання дитини може передувати позову про позбавлення батьківських прав або ні. Пред'явленню позову про позбавлення батьківських прав може передувати фактичне відібрання дитини від батьків (одного з них), яке здійснюється у порядку, передбаченому ч. 2 коментованої статті.

Особи, які ще мають право подавати позов про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав, у коментованій статті не вказані. Тому в даному випадку необхідно застосовувати норму ст. 165 СК за аналогією (ч. 1 ст. 1 °CК).

8. На відміну від позбавлення батьківських прав, яке розглядається як безстрокове, відбирання дитини є тимчасовою мірою. В тому випадку, якщо підстави, через які дитина була відібрана від батьків, відпали, суд за заявою батьків (одного з них) може винести рішення про повернення дитини батькам (одному з них). В той же час, суд може і відмовити у поверненні дитини батькам (одному з них), якщо це суперечить інтересам дитини.

Повернення батькам дитини, яка була відібрана від них, має здійснюватися у порядку, встановленому для поновлення батьківських прав (див. коментар до ст. 169 СК). Таке рішення суд має приймати у порядку позовного, а не окремого провадження, як вказує ч. 3 коментованої статті.

9. У коментованій статті не вказані наслідки відібрання дитини від батьків. Відповідно до природи вказаного заходу батьки, від яких відібрано дитину без позбавлення батьківських, втрачають право на особисте виховання дитини, а також ті права, для здійснення яких має бути безпосередня присутність батьків (права по захисту дитини (ст. 154 СК); право на витребування дитини від інших осіб (ст. 163 СК); право на дачу згоди на надання повної цивільної дієздатності (ст. 35 ЦК); право на дачу згоди на вчинення дітьми у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років тих правочинів, які вони не мають права вчиняти самостійно (ч. 2 ст. 32 ЦК); право на клопотання про обмеження або позбавлення неповнолітньої особи права самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією чи іншими доходами (п. 5 ст. 32 ЦК).

Чинне законодавство пов'язує втрату батьками інших особистих немайнових та майнових прав щодо дитини тільки з позбавленням їх батьківських прав. Це стосується як сімейних, так і цивільних, трудових прав, прав на соціальне забезпечення тощо. У той же час відібрання дитини не звільняє батьків від обов'язку по утриманню дитини. При задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину.

10. Дитина, яка відібрана від батьків без позбавлення їх батьківських прав, зберігає право власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, а також зберігає майнові права, засновані на факті спорідненості з батьками і іншими родичами, у тому числі право на отримання спадщини (див. коментар до ст. 166 СК).

11. Відібрання дитини означає втрату права на особисте виховання дитини, проте не право на спілкування з нею. Уявляється, що за аналогією батькові, матері, від яких було відібрано дитину без позбавлення їх батьківських прав, судом може бути надано право на побачення з дитиною, якщо це не завдасть шкоди її життю, здоров'ю та моральному вихованню відповідно до ст. 168 СК (див. коментар до ст. 168 СК).

12. У порядку, передбаченому частинами 1–3 коментованої статті, дитина може бути відібрана і від інших осіб, з якими вона проживає. До таких осіб відносяться усиновлювачі, а також фактичні вихователі (ст. 261 СК). Якщо дитина проживає у сім'ї опікуна чи піклувальника, патронатного вихователя, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, то вона підлягає відібранню від опікуна (піклувальника), патронатного вихователя, прийомних батьків чи батьків-вихователів, а такі форми влаштування дитини підлягають припиненню. Так, відповідно до ч. 3 ст. 75 ЦК за заявою органу опіки та піклування суд може звільнити особу від повноважень опікуна або піклувальника у разі невиконання нею своїх обов'язків або порушення прав підопічного. Договір про патронат може бути розірваний в разі невиконання вихователем своїх обов'язків або якщо між ним та дитиною склалися стосунки, які перешкоджають виконанню обов'язків за договором (ч. 2 ст. 256). У разі, коли в дитячому будинку сімейного типу або у прийомній сім'ї виникають несприятливі умови для виховання та спільного проживання дітей (важка хвороба батьків-вихователів чи прийомних батьків, відсутність взаєморозуміння з дітьми, конфліктні стосунки між дітьми, невиконання батька-ми-вихователями чи прийомними батьками обов'язків щодо належного виховання, розвитку та утримання дітей), дитячий будинок сімейного типу та прийомна сім'я припиняють своє існування (п. 4 Положення про дитячий будинок сімейного типу; п. 6 Положення про прийомну сім'ю). Крім того, якщо усиновлення суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання, воно також може бути скасоване (ст. 238 СК).

Стаття 171. Врахування думки дитини при вирішенні питань, що стосуються її життя

1. Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї.

2. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном,

3. Суд мас право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

1. Коментована стаття закріплює право дитини на врахування її думки при вирішенні питань, що стосуються її життя. Визнання за дитиною вказаного права на рівні закону є важливою гарантією дотримання її інтересів при вирішенні спорів про її виховання, питань влаштування дитини, позбавленої батьківського піклування, а також важливою складовою її соціалізації. Крім того, право дитини на врахування її думки є свідченням утвердження у суспільстві поваги до дитини і відповідає світовим стандартам охорони прав дитини. Так, у ст. 12 Конвенції про права дитини закріплюється, що дитина, здатна сформулювати власні погляди, має право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині зокрема надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами. На національному рівні зазначене право вперше було закріплене у ст. 9 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до цієї статті кожна дитина має право на вільне висловлювання особистої думки, формування власних поглядів, розвиток власної суспільної активності, отримання інформації, що відповідає її віку.

2. Дитина має право бути вислуханою як її батьками, так і іншими родичами, а також посадовими особами, до компетенції яких належить охорона немайнових та майнових прав дитини. До вказаних посадових осіб належать посадові особи всіх тих органів, до яких дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів відповідно до норм ст. 152 СК, — судді, прокурори, посадові особи органів опіки та піклування, служб у справах дітей, органів внутрішніх справ тощо (див. коментар до ст. 152 СК). Крім того, думка дитини має бути врахована і посадовими особами, які здійснюють діяльність, пов'язану з вихованням та навчанням, охороною здоров'я, культурно-масовою діяльністю щодо дітей тощо.

3. Здійснення прав дитини на вільне висловлювання думки може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету та неупередженості правосуддя (ч. 4 ст. 9 Закону України «Про охорону дитинства»).

4. Право дитини на врахування її думки поширюється на всі питання, які стосуються її особисто, а також питання сім'ї. Частина 2 коментованої статті закріплює випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов'язково. До цих випадків належать: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (ст. 159 СК); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (ст. 161 СК); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (ст. 164 СК); вирішення спору про поновлення батьківських прав (ст. 169 СК); вирішення спору щодо управління її майном (ст. 177 СК).

Крім того, закон передбачає ще низку випадків, коли обов'язково має бути заслухана думка дитини. Так, думка дитини має бути врахована: при зміні прізвища дитини, яка досягла семи років (ст. 148 СК); при зміні по батькові дитини, яка досягла чотирнадцяти років (ст. 149 СК); при визначенні батьками місця проживання дитини, яка досягла десяти років (ст. 16 °CК); при розпорядженні аліментами, які одержані на неповнолітню дитину (ст. 179 СК); при усиновленні дитини, якщо вона досягла такого віку та рівня розвитку, що може висловити свою думку щодо цього питання (ст. 218 СК); при записі усиновлювача матір'ю, батьком дитини, яка досягла семи років (ч. 2 ст. 229 СК); при зміні усиновлювачами імені дитини (ч. 1 ст. 231 СК); при призначенні опікуна чи піклувальника (ч. 4 ст. 63 ЦК); при визначенні опікуном, піклувальником способів виховання дитини (ч. 1 ст. 249 СК); при передачі дитини у сім'ю патронатного вихователя (ст. 253 СК); при влаштуванні дитини до прийомної сім'ї (ч. 2 ст. 2563 СК); при влаштуванні дитини до дитячого будинку сімейного типу (ч. 2 ст. 2567 СК).

5. При вирішенні у суді питань щодо дитини суд не пов'язаний думкою дитини і має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Це обумовлено, по-перше, тим, що дитина через свої незрілі розумові здібності та відсутність життєвого досвіду не завжди може повною мірою усвідомлювати свої інтереси. По-друге, відповідно до ст. 129 Конституції судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 212 ЦПК). Таким чином, суд оцінює думку дитини за своїм внутрішнім переконанням та приймає рішення, яке має відповідати інтересам дитини.

Стаття 172. Обов'язок дитини, повнолітніх дочки та сина піклуватися про батьків

1. Дитина, повнолітні дочка, син зобов'язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.

2. Повнолітні дочка, син мають право звернутися за захистом прав та інтересів непрацездатних, немічних батьків як їх законні представники, без спеціальних на те повноважень.

3. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов'язаних із наданням такого піклування.

1. Як зазначається у науковій літературі, «діти, на відміну від інших суб'єктів — учасників батьківських правовідносин, — завжди носії тільки прав». Це обумовлено браком дієздатності у дитини. Саме тому покладення на дитину законодавством певних обов'язків є недоцільним.

Проте в ч. 1 коментованої статті встановлюється обов'язок дитини, а також повнолітніх дочки, сина турбуватися про своїх батьків та надавати їм допомогу. Покладення на дітей, як повнолітніх, так і неповнолітніх, такого обов'язку є виправданим лише з точки зору моралі. Турбота про батьків має релігійне підґрунтя і базується на біблійній заповіді шанування батьків їх дітьми. Протягом історії людства, у всі часи і у всіх культурах, будь-яка людина могла вижити тільки тоді, коли про неї піклувалися батьки. Ця залежність має на увазі відповідальність більш сильного за більш слабого — спочатку батьків за дітей, а потім дітей за батьків. Батьки, що віддали дітям тепло свого серця, турботу і час, гідні того, щоб діти проявили по відношенню до них те, що не можна купити ні за які гроші і не може дати навіть найкраща казенна установа, — щире ставлення люблячих і вдячних дітей. Але обов'язок турбуватися про батьків та надавати їм допомогу має характер норми моралі. Вміщення даної норми у розділі, що регулює особисті немайнові відносини між батьками та дітьми, свідчить про те, що цей обов'язок носить немайновий характер. З огляду на це, слід зазначити, що виконання такого обов'язку не може бути забезпечене примусовою силою держави. Саме тому з точки зору права закріплення його на законодавчому рівні вбачається недоцільним. Примусити дитину поважати батьків та турбуватися про них неможливо з допомогою державних органів. Крім того, вказаний обов'язок покладається законом не тільки на повнолітніх дочку та сина, а на неповнолітніх та навіть малолітніх осіб, які у певному віці і про себе ще турбуватися не можуть. Тому вказана норма носить декларативний характер і її примусове виконання є неможливим.

2. Повнолітні дочка та син є законними представниками своїх непрацездатних, немічних батьків. Вони мають право звернутися за захистом їхніх прав та інтересів без спеціальних на те повноважень. Оскільки захист прав та інтересів фізичних осіб здійснюється у судовому та адміністративному порядку, то вказана норма спрощує для повнолітніх дочки, сина процес захисту прав та інтересів своїх непрацездатних батьків у несудових установах. Але що стосується захисту прав та інтересів батьків у суді, то і ЦПК, і КПК України містять перелік тих осіб, які можуть приймати участь у судовому засіданні в якості законних представників, а також тих осіб, які можуть мати законного представника.

Так, відповідно до ст. 39 ЦПК України законного представника можуть мати недієздатні особи та особи, цивільна дієздатність яких обмежена. Такими представниками можуть бути опікуни, піклувальники, інші особи, визначені в законі. Отже, повнолітні дочка, син можуть звернутися за захистом прав та інтересів своїх непрацездатних батьків до суду як законні представники, без спеціальних на те повноважень, тільки при наявності наступних умов: 1) мати, батько визнані у судовому порядку недієздатними чи дієздатність їх обмежена; 2) повнолітні дочка, син є опікуном, піклувальником своїх батьків. В тому разі, якщо непрацездатні батьки є повністю дієздатні, повнолітні дочка, син здійснюють представництво від імені своїх непрацездатних батьків на загальних підставах.

Стаття 32 КПК України визначає, що законними представниками є батьки, опікун, піклувальник особи або представники тих установ і організацій, під опікою чи піклуванням яких особа перебуває. Отже, і у кримінальному процесі повнолітні дочка, син мають право захищати права та інтереси своїх непрацездатних батьків тільки в тому разі, якщо вони є їх опікунами чи піклувальниками.

3. Застосування норми ч. 2 коментованої статті також ускладнюється наявністю в ній терміну «немічні» батьки, значення якого є невизначеним. Незрозумілим також є те, хто саме має встановлювати, чи є особа немічною, чи допускати дочку, сина до участі у справі в якості законних представників, чи ні. Відповідно до ст. 145 ЦПК для встановлення характеру і ступеня ушкодження здоров'я призначення експертизи є обов'язковим. Отже, повнолітні дочка, син не зможуть брати участь у справі як законні представники немічних батьків до тих пір, доки не буде досліджений стан здоров'я батьків.

4. Частина 3 коментованої статті покладає на повнолітніх дочку, сина майновий обов'язок покрити витрати, пов'язані із стороннім доглядом за батьками.

Покладення такого обов'язку на повнолітніх дочку, сина здійснюється у судовому порядку. Підставою для його покладення є нездійснення повнолітніми дочкою, сином піклування про своїх непрацездатних батьків. Такий обов'язок судом покладається на повнолітніх дочку, сина незалежно від їх працездатності та можливості надання піклування або коштів на покриття витрат, пов'язаних із наданням такого піклування.

Кошти на покриття витрат, пов'язаних із наданням піклування мають характер додаткових витрат на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю (див. коментар до ст. 203 СК). Тому вони мають стягуватися у порядку, передбаченому главою 17 СК (див. коментар до глави 17 СК).

Глава 14. ПРАВА БАТЬКІВ НА МАЙНО

Стаття 173. Роздільність майна батьків і дітей

1. Батьки і діти, зокрема ті, які спільно проживають, можуть бути самостійними власниками майна.

2. При вирішенні спору між батьками та малолітніми, неповнолітніми дітьми, які спільно проживають, щодо належності їм майна вважається, що воно є власністю батьків.

1. Кожна сім'я має певний обсяг майна, яке призначене для задоволення потреб її членів. Як правило, основна його частина набувається батьками в результаті вчинення різних цивільно-правових правочинів. У силу свого віку діти не мають неповний обсяг дієздатності і відповідно не можуть укладати широке коло правочинів. Разом з тим вони можуть набути майно у власність за тими чи іншими правовими підставами (за договором дарування, у спадщину, в процесі приватизації тощо).

В юридичному розумінні батьки та діти є самостійними учасниками майнових відносин. При цьому не має значення, проживають вони спільно або ні. Не зважаючи на свій вік, дитина у цивільних та сімейних правовідносинах виступає як окремий суб'єкт — самостійний власник майна. Майно дитини відокремлене від майна її батьків, інших членів сім'ї та будь-яких інших осіб. Батьки управляють майном малолітньої дитини, проте вони діють виключно в її інтересах. В процесі управляння батьки реалізують не свої майнові права, а права дитини. Неповнолітні діти управляють своїм майном самостійно, у випадках, передбачених законом, — за згодою батьків (ст. 32 ЦК України).

Майнові відносини батьків та дітей складаються щодо різних видів майна. По-перше, це майно, яке було набуте батьками спеціально для дитини, тобто майно, яке призначене для розвитку, навчання та виховання дитини (ст. 174 СК України). По-друге, — майно, набуте за рахунок спільної праці чи спільних коштів батьків та дітей (ст. 175 СК України). По-третє, майно, набуте за різними правовими підставами малолітніми та неповнолітніми дітьми (спадкування, одержання дарунку, за договором купівлі-продажу, міни тощо). По-четверте, майно, набуте батьками для спільного користування батьків та дітей.

2. Сімейне законодавство послідовно закріплює принцип роздільності майна батьків і дітей. Згідно ч. 1 ст. 173 СК батьки і діти, зокрема ті, які спільно проживають, можуть бути самостійними власниками майна. Це означає, що незалежно від тривалості спільного проживання та спільного користування роздільним майном, яке належить батькам або дитині, воно зберігає свій первісний правовий режим. Якщо дитина проживає в будинку (квартирі), що належить на праві власності її батькам або одному з них, вона набуває щодо нього лише право користування (сервітут) (див. ст. 176 СК України і коментар до неї). І, навпаки, якщо дитина отримала у власність житловий будинок або квартиру, в якій вона проживає разом із своїми батьками, останні не набувають щодо нього права власності і залишаються користувачами майна незалежно від тривалості свого проживання в цьому приміщенні.

3. СК України вперше закріплює презумпцію права власності батьків на спірне майно. Відповідно до ч. 2 ст. 173 СК України при вирішенні спору між батьками та малолітніми, неповнолітніми дітьми, які спільно проживають, щодо належності їм майна вважається, що воно є власністю батьків. Обов'язок доведення протилежного покладається на особу, яка представляє інтереси малолітньої дитини або на неповнолітню дитину, яка звернулася з позовом до суду (ч. 1 ст. 18 СК України). Виключення з цього правила стосується речей, які придбані батьками чи одним з них для забезпечення розвитку, навчання й виховання дитини (одяг, інші речі особистого вжитку, іграшки, книги, музичні інструменти, спортивне обладнання тощо). Ст. 174 СК України прямо закріплює право власності дитини на таке майно. Що ж стосується інших речей, якими користується дитина (наприклад, аудіо —, відеоапаратура, меблевий гарнітур тощо), то належність їх дитині на праві приватної власності має бути доведена в суді. Наприклад, судом може бути встановлено, що певна річ була подарована саме дитині на день її народження.

Стаття 174. Право власності дитини на майно, призначене для її розвитку, навчання та виховання

1. Майно, придбане батьками або одним із них для забезпечення розвитку, навчання та виховання дитини (одяг, інші речі особистого вжитку, іграшки, книги, музичні інструменти, спортивне обладнання тощо), є власністю дитини.

1. В коментованій статті визначається режим речей, які в теорії та на практиці зазвичай називають «дитячі речі». Необхідність в особливому правовому режимі таких речей пов'язана з тим, що вони забезпечують виключно інтереси дитини. Для того, щоб виокремити ці речі із речей інших членів сім'ї, закон вперше визначає, що майно, придбане батьками або одним із них для забезпечення розвитку, навчання та виховання, дитини, є власністю дитини.

Це питання має важливий практичний аспект. Протягом десятиліть при поділі майна подружжя виникало питання щодо правового режиму дитячих речей. КпШС України 1969 р. не встановлював щодо них спеціальних правил. Тому формально дитячі речі вважалися майном подружжя. Відповідно, при поділі майна подружжя вони мали передаватися тому з них, з ким залишалася дитина після розірвання шлюбу. Передання речей дитини одному з подружжя фактично зменшувало його частку у спільному майні, що було несправедливим. Виходячи з цього, суди всупереч закону нерідко не враховували вартість дитячих речей при поділі подружнього майна.

В новому СК України це питання чітко визначено: дитячі речі — це об'єкт права власності самої дитини. З цього випливає, що у разі поділу майна подружжя суд не буде враховувати вартість цих речей, оскільки вони не входять до складу подружнього майна. Дитячі речі як окремий об'єкт належать виключно дитині, тому вони завжди мають «слідувати» за дитиною як в юридичному, так і в фактичному розумінні.

2. В коментованій статті закріплюється приблизний перелік дитячих речей: одяг, інші речі особистого вжитку, іграшки, книги, музичні інструменти, спортивне обладнання тощо. Очевидно, що «склад дитячих речей» — це мінлива категорія. З розвитком суспільства до особи пред'являється все більше вимог, що в першу чергу пов'язано із ускладненням процесу навчання. Тому для повноцінної адаптації дитини в суспільстві з кожним десятиліттям вимагається все більше речей, які функціонально забезпечують її розвиток, навчання та виховання. Сьогодні не лише книги та іграшки можуть входити до дитячих речей. Якщо дитина має персональний компьютер, з яким вона постійно працює, телефон, інші технічні засоби, вони також мають визначатися як речі, що належать дитині. Головне, щоб такі речі забезпечували розвиток, навчання та виховання дитини.

У свою чергу до дитячих не можна віднести речі, які за своїм призначенням є «сімейними речами». Це речі, якими окрім дитини користуються також батьки та інші члени сім'ї (домашній кінотеатр, стереосистема тощо). Не викликає сумніву, що такі речі теж можуть сприяти розвитку та навчанню дитини, проте вони забезпечують інтереси і інших осіб. Очевидно, що до дитячих речей не можна віднести і так звані «статусні речі» (наприклад, автомобіль), якщо вони не були подаровані дитині за договором дарування.

Таким чином, право власності дитини складає майно, яке відповідає двом умовам. Це майно, яке:

• придбане батьками саме для дитини;

• функціонально забезпечує розвиток, навчання та виховання дитини.

Якщо в процесі поділу майна подружжя виникне питання про включення до його складу певної речі, якою користується дитина, суд має визначити її правовий режим з урахуванням усіх обставин справи.

Стаття 175. Право спільної сумісної власності батьків і дітей

1. Майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів, належить їм на праві спільної сумісної власності.

1. Майно може належати батькам та дітям на праві:

а) спільної сумісної власності (без визначення часток в праві власності на майно);

б) спільної часткової власності (з визначенням часток в праві власності на майно).

Коментована стаття закріплює «вузький» підхід і визначає правовий режим майна, що перебуває лише у спільній сумісній власності батьків та дітей. Аналогічна за змістом норма закріплена в ч. 4 ст. 368 ЦК України, в якій визначається правовий режим майна членів сім'ї. Поряд с цим батькам та дітям майно може належати і на праві спільної часткової власності.

2. В коментованій статті закріплено, що певні види майна належать батькам та дітям на праві спільної сумісної власності. Це стосується майна, набутого батьками та дітьми:

а) за рахунок їхньої спільної праці;

б) за рахунок їхніх спільних коштів.

Батьки та діти можуть набувати право спільної власності щодо об'єктів, створених їх спільними зусиллями та працею. Це може бути будівництво житлового будинку, дачі, спільне вирощування врожаю, худоби тощо. При цьому важливою є спрямованість волі батьків та дітей на створення об'єкта саме спільної власності. Діти можуть вкладати у придбання спільного майна свої кошти. Якщо дитина досягла певного віку і працює за трудовим договором або є суб'єктом підприємницької діяльності, вона може використовувати для набуття спільного майна свою заробітну плату або дохід.

Необхідно зазначити, що режим спільної сумісної власності щодо майна батьків та дітей може виникати і в деяких інших випадках, передбачених законом. Зокрема, згідно із ч. 2 ст. 8 Закону України від 19.06.1992 p. № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир (будинків) може здійснюватися у спільну сумісну власність членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло.

3. Дії батьків та дітей як співвласників підпорядковуються загальним правилам, встановленим в цивільному законодавстві. Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Спеціальний порядок встановлюється для розпорядження спільним майном. Співвласники розпоряджаються ним за спільною згодою. Хоча співвласники повинні діяти спільно при здійсненні права власності, кожен із них виступає як самостійний суб'єкт цивільних правовідносин. Тому для продажу, дарування, передання спільного майна за договором оренди потрібна згода кожного зі співвласників. У разі вчинення одним з них правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Закон встановлює, що згода співвласників на вчинення правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (ч. 2 ст. 369 ЦК України).

При розпорядженні майном, що належить дитині на праві спільної сумісної власності, діють загальні правила. Якщо дитина є малолітньою (до 14 років), то від її імені виступають її батьки. При цьому вони діють виключно в межах, встановлених законодавством (ч. ч. 2–5 ст. 177 СК України). Якщо дитина є неповнолітньою (від 14 до 18 років) і не має повного обсягу цивільної дієздатності, вона укладає правочини щодо розпорядження спільним майном власноруч, однак за згодою батьків, а у випадках, передбачених законом, — з дозволу органу опіки та піклування (ч. ч. 2, 4 ст. 32 ЦК України, ч. ч. 2, 3 ст. 177 СК України).

Наприклад, в процесі продажу приватизованої квартири, яка належить батькам та малолітній дитині на праві спільної сумісної власності, батьки зобов'язані одержати дозвіл органу опіки та піклування. Такий дозвіл надається у разі гарантування батьками збереження права дитини на житло (ч. 4 ст. 177 СК України).

4. Майно може належати батькам та дитині не лише на праві спільної сумісної, а й на праві спільної часткової власності. Це означає, що частка кожного з них у праві на майно є визначеною. Зазвичай такі частки є рівними, коли матері, батьку та дитині належить по 1/3 в праві на майно. Така ситуація виникає у випадку, коли батьки та діти одержують майно у спадщину або в процесі приватизації, коли за їх бажанням приватизоване майно передається у спільну часткову власність. Спільна часткова власність може виникати і при укладенні різних договорів — купівлі-продажу, міни тощо. Відносини батьків та дітей стосовно майна, що належить їм на праві спільної часткової власності, регулюються нормами цивільного законодавства (ст. ст. 356–368 ЦК України).

5. Правовідносини батьків та дітей щодо об'єктів спільної власності, як і будь-які інші відносини спільної власності, мають складну структуру. Вони включають два різновиди правовідносин:

а) відносні правовідносини — між самими співвласниками, тобто між батьками та дітьми;

б) абсолютні правовідносини — між співвласниками (батьками та дітьми) та усіма іншими особами.

Правовідносини першого виду є відносними, оскільки вони виникають між конкретно визначеними особами-батьками та дітьми. Кожен із співвласників зобов'язаний перед іншими співвласниками діяти розумно та виважено щодо спільного майна, поважати інтереси інших співвласників. У свою чергу він також має право вимагати такої ж поведінки від кожного з інших співвласників. Абсолютні правовідносини виникають між батьками і дітьми як співвласниками майна та усіма іншими особами, тобто не власниками. В цих відносинах батькам та дітям протистоїть необмежене коло інших осіб, які не можуть порушувати належне їм право спільної власності.

Стаття 176. Права батьків та дітей щодо користування майном

1. Батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток.

2. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом.

1. В коментованій статті визначаються загальні правила щодо користування батьками та дітьми належним їм майном, зокрема житлом. В житті батьки та діти нерідко користуються майном, що є власністю когось з них і яке не належить до їхнього спільного майна. При цьому сторони зазвичай не усвідомлюють юридичну складову таких відносин. Проте такі відносини мають і правове визначення.

В СК України вперше закріплено обов'язок батьків передати у користування дитини майно, необхідне для забезпечення її виховання та розвитку. Це може бути як рухоме, так і нерухоме майно, яке задовольняє потреби дитини в проживанні, відпочинку, духовному, інтелектуальному та фізичному розвитку, підготовці до дорослого життя.

Хоча коментована стаття має назву «права батьків та дітей», в ній в першу чергу закріплюються саме обов'язки батьків щодо дитини. Такий підхід є традиційним, оскільки дитина потребує підвищеного захисту її інтересів. Обов'язку батьків щодо передання майна дитині кореспондує відповідне право дитини на одержання такого майна у користування. Проте більш коректним було б визначити в назві ст. 176 СК України «Права та обов'язки батьків та дітей щодо користування майном».

2. Первинною умовою нормального розвитку дитини є забезпечення її житлових умов. Необхідний рівень житлових умов надає можливість дитині повноцінно розвиватися, навчатися, відпочивати та відновлювати свої сили. Тому невипадково, що законодавство детально визначає це питання. В ч. 2 коментованої статті міститься відсилочна норма — права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Це питання вирішується не сімейним, а цивільним та житловим законодавством. Зокрема в ч. 1 ст. 405 ЦК України вказано, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири) (ч. 1 ст. 156 ЖК України). Діти — члени сім'ї власника житлового приміщення — мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником (ч. 2 ст. 18 Закону України № 2402-Ш від 26.04.2001 р. «Про охорону дитинства»).

Таким чином, якщо дитина проживає в житловому будинку (квартирі), що належить на праві приватної власності її батькам або одному з них, вона набуває право користування цим житлом (сервітут). Такий сервітут встановлюється законом, тому для його виникнення не потрібне укладення батьками та дітьми спеціального договору про користування житлом (ч. 1 ст. 402 ЦК України).

Аналогічне право належить і батькам, які проживають в житловому будинку (квартирі), власником якого є малолітня дитина. Така ситуація може виникнути, якщо дитина одержала житло у спадщину, за договором дарування, міни тощо. Батьки не набувають права власності щодо цього житлового приміщення, проте вони мають право на проживання в ньому (сервітут).

Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду (ч. 3 ст. 403 ЦК України). За користування житлом членами сім'ї власника житла закон внесення плати не передбачає. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Закон встановлює, що лише повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенні ремонту (ч. 2 ст. 156 ЖК України). Таким чином, щодо малолітніх та неповнолітніх дітей участь у витратах по утриманню будинку (квартири), що належить їх батькам, не вимагається.

3. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном (ч. 5 ст. 403 ЦК України). Тому як батьки, так і дитина, які є власниками житла, продовжують зберігати права щодо нього, незалежно від того, що в приміщенні проживають інші члени сім'ї.

Власник житлового будинку (квартири) має також право продати це майно. Якщо сервітут належить дитині, то батьки у разі продажу будинку (квартири) мають діяти з урахуванням її прав та інтересів. В ч. 2 ст. 59 СК України вказано, що при розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов'язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім'ї, які мають право користування ним (див. п. 5 коментаря до ст. 59 СК України).

Якщо ч. 2 ст. 59 СК України містить загальну норму щодо врахування інтересів дитини при здійсненні батьками правочинів із своїм майном, то в ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» встановлено, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Ця настанова закону викликала на практиці багато запитань. Основна проблема полягає у нечіткості нормативних приписів. По-перше, не зовсім зрозуміло, щодо якого майна правочини можуть укладатися лише при наявності попередньої згоди органів опіки та піклування — нерухомого майна в цілому або лише житлових приміщень, якими діти користуються. По-друге, закон не надає визначення майна, по відношенню до якого діти мають право користування.

Розглянемо перше питання. Зрозуміло, що воно виникло не випадково. Корінь проблеми є очевидним — це невдале формулювання ст. 12 Закону «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей». В назві, ч. ч. 2, З ст. 12 Закону йдеться про правочини щодо житлових приміщень, у той час як в ч. ч. 1, 4 ст. 12 Закону вказано про правочини щодо нерухомого майна дітей взагалі. Зрозуміло, що «нерухоме майно» є більш широким поняттям, ніж «житло».

При логічному тлумаченні Закону «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» його основну ідею можна визначити як захист саме житлових прав дитини, а не майнових прав взагалі. Проживати на земельній ділянці або в гаражі при нормальному розвитку подій дитина не може, тому Закон має на увазі неможливість відчуження саме житла. В іншому випадку дитина залишиться на вулиці і стане безпритульною, тобто опиниться в ситуації, на запобігання якої саме і спрямований Закон. Тому в ч. ч. 1, 4 ст. 12 Закону необхідне внесення відповідних уточнень — замість «нерухоме майно» необхідно закріпити термін «житлові приміщення».

Друге питання полягає у визначенні майна, по відношенню до якого діти мають право користування. Будь-якого формального способу встановити усі види такого майна, зокрема житла, закон не передбачає. Діти мають право користуватися майном батьків, у тому числі і житлом незалежно від реєстрації. Вони можуть постійно проживати з одним із батьків і тимчасово користуватися квартирою другого з батьків. Ситуація може бути іншою. Власником квартири може бути один з подружжя, який не має своїх дітей. Разом з ним в цьому ж приміщенні може проживати другий з подружжя (не власник) та рідна дитина другого з подружжя. Навіть у такому випадку — при відсутності у власника своїх дітей, — є дитина, яка має право на проживання в квартирі. Тому і у випадку відсутності дітей у власника житла ми не можемо виключати можливість того, що є інші діти, які мають право на проживання в квартирі, тобто користування таким майном.

Для хоча б мінімального вирішення цього питання Міністерство юстиції України в листі від 25.07.2006 р. № 19-50-556 вказало, що дозвіл органу опіки та піклування на відчуження житла необхідний лише у випадку, якщо дитина:

а) є власником (співвласником);

б) має право на користування житловим приміщенням, що відчужується.

При цьому право власності або право користування дитиною житлом має вбачатися:

а) зі змісту правовстановлюючого документу;

б) довідки про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини. Очевидно, що такий підхід є вужчим у порівнянні з тим, що закріплений в законодавстві, оскільки зводить житлові приміщення, якими може користуватися дитина, лише до тих, де зареєстроване місце її проживання або місце перебування.

Проте саме з ним необхідно погодитися, оскільки без формалізації цього моменту обійтися не можна. Треба встановити, на підставі яких документів можна зробити висновок про користування дитиною тим чи іншим житлом. Встановити усі житлові приміщення, якими дитина має право користуватися в силу закону або за згодою власника, неможливо. Остаточно проблема, що виникла внаслідок прийняття нового Закону «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», може бути вирішена лише на законодавчому рівні.

Стаття 177. Управління майном дитини

1. Батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах.

Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси.

2. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав:

 укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири;

 видавати письмові зобов'язання від імені дитини;

 відмовлятися від майнових прав дитини.

3. Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування.

4. Дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається в разі гарантування збереження її права на житло.

5. При вчиненні одним із батьків правочинів щодо майна малолітньої дитини вважається, що він діє за згодою другого з батьків. Другий з батьків має право звернутися до суду з вимогою про визнання правочину недійсним як укладеного без його згоди, якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового.

На вчинення одним із батьків правочинів щодо транспортних засобів та нерухомого майна малолітньої дитини повинна бути письмова нотаріально засвідчена згода другого з батьків.

Якщо той з батьків, хто проживає окремо від дитини протягом не менш як шість місяців, не бере участі у вихованні та утриманні дитини або якщо місце його проживання невідоме, правочини, зазначені в абзаці другому цієї частини, можуть бути вчинені без його згоди.

6. Батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно. Спори, які виникають між батьками щодо управління майном дитини, можуть вирішуватися органом опіки та піклування або судом, якщо інше не передбачено договором між ними.

7. Після припинення управління батьки зобов'язані повернути дитині майно, яким вони управляли, а також доходи від нього.

8. Неналежне виконання батьками своїх обов'язків щодо управління майном дитини є підставою для покладення на них обов'язку відшкодувати завдану їй матеріальну шкоду та повернути доходи, одержані від управління її майном.

1. Згідно з новим цивільним та сімейним законодавством особи віком до 18 років поділяються на дві категорії:

а) малолітні (віком до 14 років);

б) неповнолітні (віком від 14 до 18 років).

В цілому майнові відносини за участю неповнолітніх осіб регулюються нормами цивільного законодавства (ст. ст. 32, 69,70ЦК України). Відносини щодо майна малолітніх осіб визначаються нормами сімейного законодавства.

Малолітнім особам може належати будь-яке майно, яке відповідно до закону є об'єктом права приватної власності фізичних осіб. Проте, будучи власниками, малолітні не здатні здійснювати свої права самостійно, оскільки мають лише часткову цивільну дієздатність (ст. 31 ЦК України). Тому майном, що належить малолітній дитині, управляють інші особи і у першу чергу — її батьки (ч. 1 ст. 177 С К України).

2. Правова природа управлінських дій батьків відносно майна неповнолітніх становить самостійний інтерес. Свого часу в сімейно-правовій літературі дії батьків по управлінню майном дітей визначалися як дії фактичних власників майна або як дії титульних володільців'. Зовні може здатися, що батьки діють щодо майна дитини як власники, однак у юридичному розумінні це, звичайно, не так. Здійснюючи володіння, користування та розпорядження своїм майном, власник діє у власному інтересі, в той час як батьки здійснюють свої дії виключно в інтересах дитини. Вони виступають лише як виконавці і, по суті, технічно здійснюють ті дії, які б мав здійснювати власник майна. Крім того, батьки, як правило, і не здійснюють усіх повноважень власника. Це стосується, зокрема, володіння і користування майном дитини.

Права батьків по управлінню майном дітей не співпадають також з правами титульних володільців. Титульне володіння являє собою можливість мати майно у себе, утримувати його на законній підставі (титулі). Відносно майна малолітніх батьки такими правами не наділяються. Навіть тоді, коли майно дітей знаходиться у будинку, в якому проживають їхні батьки, юридично лише дітям належить правомочність володіння, тобто можливість мати це майно юридично «у себе». У зв'язку з цим навіть теоретично уявляється неможливим пред'явлення батьками позову до дитини про захист свого володіння, в той час як титульні володільці мають право захищати своє право володіння і від власника. В окремих випадках (відносно належного дитині майна спільного сімейного призначення) батьки можуть набувати правомочності щодо його володіння і користування. Однак вони не ґрунтуються на праві власності. Батьки володіють самостійним речовим правом, а саме — правом користування майном дитини (сервітут). Аналогічним правом володіє і дитина щодо майна батьків.

Таким чином, право батьків по управлінню майном малолітніх не може розглядатися як право титульного володіння, а тим більше — право власності. Воно є самостійним правом, що належить батькам у силу закону і може визначитися як різновид права управління чужим майном. Як відзначалося в літературі, управління чужим майном являє собою спосіб, яким одна особа від свого імені здійснює, реалізує суб'єктивне майнове право, що належить іншій особі, у зв'язку з чим управління майном — це діяльність особи, яка здійснює від свого імені і в обумовленому обсязі чужі повноваження власника. Право батьків по управлінню майном дитини полягає у можливості здійснення батьками комплексу юридичних та фактичних дій, спрямованих на реалізацію майнових прав дитини по володінню, користуванню та розпорядженню належним їй майном та здійснюваних виключно в інтересах дитини.

Право батьків на управління майном дитини виникає на підставі прямої вказівки закону. Воно не ґрунтується на договорі сторін, тому на відносини батьків та дітей не розповсюджують свою дію норми цивільного законодавства щодо управління майном (ст. ст. 1029–1045 ЦК України).

Як і в інших відносинах за участю батьків та дітей, юридична кваліфікація дій батьків по управлінню майном дітей має подвійну природу. У відносинах з усіма третіми особами управління майном дитини є правом батьків, у той час як відносно дітей воно перетворюється у обов'язок по належному управлінню їх майном. При неналежному виконанні свого обов'язку батьки несуть перед дитиною відповідну майнову відповідальність, зокрема відповідальність за заподіяну шкоду (ч. 8 ст. 177 СК України).

3. Звертає на себе увагу, що в ст. 177 СК України використовується термін «управління майном дитини», хоча в цивільному законі до правомочностей власника віднесено володіння, користування та розпорядження майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Основний інтерес представляє співвідношення таких понять, як «управління майном дитини» та «розпорядження майном». Можна вважати, що перше поняття є більш широким за змістом. Управління майном включає два основних види дій батьків:

а) вчинення правочинів щодо майна дитини, в тому числі правочинів щодо розпорядження майном;

б) вчинення дій щодо догляду за майном дитини (ремонтування, зберігання, догляд тощо).

В Сімейному кодексі закріплено традиційне саме для сімейного права поняття «управління майном дитини». Цей термін перейшов до нового СК України із КпШС України 1969 р. (ст. 78), де було вказано, що батьки саме управляють майном дітей. Термін «управління майном дитини» є зручним, оскільки він охоплює різні дії батьків щодо майна дитини. В теоретичному плані не викликає жодних сумнівів, що термін «управління майном дитини» охоплює і дії батьків, спрямовані на розпорядження майном, яке належить дитині на праві власності. Можна погодитися, що більш конкретним було б закріплення однозначного в цивілістиці терміна «розпорядження майном дитини». Однак тут, по-перше, спрацювала певна традиція мислення, яка склалася саме в сімейному праві. По-друге, необхідність визначення широкого кола дій батьків щодо майна дитини, яке не вичерпується лише розпорядженням майном неповнолітнього.

Не треба забувати ще одного нюансу. Поняття «розпорядження майном» в цивільному праві трактується достатньо вузько. Воно не охоплює усіх правочинів щодо майна, а тільки ті, які спричиняють зміну права власності. Тому не буде, наприклад, розпорядженням майном вчинення договору оренди, бо цей договір не означає переходу права власності до іншої особи. У зв'язку з цим закріплення в СК України терміну «розпорядження батьками майном дитини» було б вкрай невдалим, оскільки звужувало б коло дій, які батьки мають право вчиняти в реальному житті.

4. В процесі управління майном дітей батьки вчиняють різного роду правочини, об'єктом яких виступає майно малолітніх. Виходячи з норм чинного законодавства, правочини такого роду можуть бути поділені на такі основні види:

1) правочини, які батьки мають право вчиняти вільно;

2) правочини, які батьки мають право вчиняти з дозволу органу опіки та піклування:

• укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири;

• видавати письмові зобов'язання від імені дитини;

• відмовлятися від майнових прав дитини (ч. 2 ст. 177 СК України);

3) правочини, які батьки взагалі не мають права вчиняти з майном дитини:

• здійснювати дарування від імені дитини;

• зобов'язуватися від її імені порукою (ч. 2 ст. 86, ч. 2 ст. 720 ЦК України). Можна вважати, що вільно батьки можуть вчиняти правочини, щодо яких законом не передбачені спеціальні правила. Маються на увазі правочини, укладення яких не пов'язується з необхідністю одержання дозволу органу опіки та піклування (продаж дитячих речей індивідуального користування, які вже не задовольняють потреби дитини, використання доходу від майна дитини на купівлю продуктів, одягу тощо).

Не викликає сумнівів, що найбільш важливе значення мають договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку або квартири, що належить дитині на праві власності. Такі правочини з майном малолітньої дитини батьки вчиняють лише з дозволу органу опіки та піклування. При цьому дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається у разі гарантування збереження її права на житло (ч. 4 ст. 177 СК України).

До цієї категорії правочинів належать також видача батьками письмових зобов'язань від імені дитини та відмова від майнових прав дитини. Такі дії батьки можуть здійснювати лише з дозволу органу опіки та піклування. Інколи при укладенні правочинів батьки видають письмові зобов'язання від імені дитини.

Головне, щоб при цьому вони діяли виключно в її інтересах. Наприклад, батьки укладають договір купівлі-продажу належного дитині автомобіля, за яким вони видають від імені дитини письмове зобов'язання щодо передачі речі покупцеві (взамін одержання грошей). З дозволу органу опіки та піклування батьки можуть відмовитися від майнових прав, що належать дитині. Інколи такі випадки прямо передбачені в законі. Так, згідно із ч. 4 ст. 1273 ЦК України батьки можуть відмовитися від прийняття спадщини, належної малолітній дитині.

Крім цього, існують правочини, які батьки не можуть вчиняти за жодних умов, оскільки навіть орган опіки та піклування не уповноважений надавати дозвіл на їх укладення. В законі сказано, що батьки не можуть здійснювати дарування від імені дитини (ч. 2 ст. 720 ЦК України). Крім цього, можна вважати, що батьки не можуть зобов'язуватися від імені дитини порукою (ч. 2 ст. 86 ЦК України). Хоча останнє правило встановлене для опікунів, воно має застосовуватися і відносно батьків дитини.

5. В процесі управління майном дитини виникає питання щодо координації дій батьків. Як мають діяти батьки при вчиненні правочину з майном дитини — разом або самостійно? Закон в деяких випадках передбачає необхідність підтвердження згоди обох батьків на вчинення правочину, а в інших — можливість вчинення правочину лише одним із батьків, оскільки згода другого з них передбачається.

В ч. 5 ст. 177 СК України сказано, що на вчинення одним із батьків правочинів щодо транспортних засобів та нерухомого майна дитини повинна бути письмова та нотаріально засвідчена згода другого з батьків. Проте в житті можуть існувати різні обставини. Тому можна дійти висновку, що згода другого з батьків не вимагається, якщо:

• другий з батьків помер (свідоцтво про смерть або справка органу РАЦС);

• відомості про батька було записано за вказівкою матері або відомості про особу як батька дитини було виключено з актового запису про народження дитини (справка органу РАЦС);

• другого з батьків було визнано безвісно відсутнім (копія рішення суду);

• другого з батьків було оголошено померлим (копія рішення суду). Згода другого з батьків дитини при вчиненні правочинів з її майном може не вимагатися і в деяких інших випадках, передбачених законом. Якщо дитина проживає лише з одним із батьків, нерідко одержати згоду другого з батьків на укладення договору буває вкрай важко. З урахуванням цього в абз. 3 ч. 5 ст. 177 СК України вказано, що правочини можуть бути вчинені без згоди другого з батьків, якщо:

• любий з батьків, хто проживає окремо від дитини протягом не менш як шість місяців, не бере участі у вихованні та утриманні дитини;

• місце його проживання невідоме.

Ця норма була внесена Законом України від 22.12. 2006 p. № 524-V «Про внесення змін до Сімейного та Цивільного кодексів України». Вона стала відповіддю на численні запитання, що виникли в практиці у зв'язку з неможливістю одержання згоди на укладення правочину від другого з батьків дитини. Таким чином, при наявності вказаних вище фактів правочини щодо майна дитини вчиняються лише одним із батьків без згоди другого.

Стосовно рухомого майна (окрім транспортних засобів) викладені вище правила не діють. Тому є підстави вважати, що у разі вчинення правочину з іншим майном малолітньої дитини (рухомим), діяти в інтересах дитини може будь-хто з батьків. Стосовно саме таких правочинів згода другого з батьків передбачається. Проте другий з батьків має право звернутися до суду з вимогою про визнання правочину недійсним як укладеного без його згоди, якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового (ч. 5 ст. 177 СК).

6. В ч. 1 коментованої статті вказано, що батьки управляють майном дитини без спеціального на те повноваження. Це означає, що для здійснення юридичних дій по управлінню майном батькам не потрібно мати рішення якого-небудь органу, який надавав би їм відповідні повноваження. Опікун може представляти інтереси підопічного лише на підставі документу, що посвідчує факт призначення його опікуном певної особи рішенням органу опіки та піклування. Натомість батькам достатньо доказу того, що вони є матір'ю або батьком дитини.

Свого часу в КпШС України 1969 р. вказувалося, що батьки управляють майном підопічної особи без спеціального на те призначення, однак з додержанням відповідних правил про опіку та піклування (ст. 78). В новому СК України такого застереження немає, хоча його важко визнати зайвим. Справа в тому, що батьки хоча і не потребують на відміну від опікунів підтвердження своїх повноважень, діють в майнових відносинах в загальних межах, встановлених для опікунів. Новий СК України встановлює правила щодо порядку вчинення батьками правочинів з майном дітей, проте важко сказати, що цього достатньо. В цивільному законодавстві існують норми щодо порядку управління опікуном майном підопічної особи. Можна вважати, що ці норми при необхідності також можуть застосовуватися до регулювання відносин батьків та дітей. Зокрема в ч. 2 ст. 68 ЦК України вказано, що опікун не може зобов'язуватися від імені підопічного порукою. Аналогічного правила в СК України немає, хоча при виникненні питання до відносин батьків та дітей може застосовуватися правило, що закріплене в ЦК України для опікунів.

7. У зв'язку з розширенням кола об'єктів права приватної власності діти можуть набувати права щодо таких об'єктів, управління якими вимагає спеціальних знань (акції, облігації інші цінні папери тощо). До малолітніх осіб можуть також переходити права на частки у статутному капіталі господарських товариств. Природно, що за таких обставин виникає питання про допустимість передачі батьками частини належних їм прав по управлінню майном дитини іншим суб'єктам підприємницької діяльності — професійним управителям. Такі права батьків чинним законодавством не передбачені.

В проекті Цивільного кодексу України від 25.08.1996 р., в якому на той час існувала Книга 6 — «Сімейне право», містилася спеціальна норма наступного змісту: «Якщо підопічний є власником нерухомого або особливо цінного рухомого майна, яке потребує постійного управління, опікун може з дозволу органу опіки та піклування сам здійснювати таке управління або укласти договір про довірче управління цим майном з іншою особою» (ч. 5 ст. 1448 проекту ЦК). Аналогічна за змістом норма не була б зайвою і в новому сімейному законодавстві, оскільки чинне законодавство передбачає здійснення управлінських дій власне батьками, а не іншими особами. Таким чином, правило про можливість передачі батьками частини своїх повноважень по управлінню майном дітей професійним управителям повинно бути закріплено в законі.

8. В ч. 6 ст. 177 СК України вказано, що батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно, якщо інше не передбачено договором між ними. Очевидно, що у разі проживання батьків та дітей однією сім'єю батьки спільно вирішують усі питання, пов'язані із користуванням та розпорядженням майном дитини, набуттям речей, що задовольняють її потреби тощо. Проте дії батьків можуть бути зорганізовані і в інший спосіб. З коментованої статті випливає, що батьки можуть укласти договір, в якому буде визначено, що управління майном дитини будуть здійснюватися батьками на інших засадах. Так, сторони можуть домовитися, що певні види управлінських дій щодо майна дитини (наприклад, поточне управління майном дитини) здійснюватиме лише один з них. Такий договір може бути актуальним для батьків, коли один з них не проживає разом з дитиною та другим із батьків. Укладення такого договору заблокує можливість оспорювання будь-якого правочину, передбаченого в абз. 1 ч. 5 ст. 177 СК України, другим з батьків на тій підставі, що правочин вчинено без його згоди.

Проте необхідно зазначити, що сторони своїм договором не можуть змінити норми закону, що встановлюють обов'язкову згоду другого з батьків на укладення правочинів щодо майна дитини. Це зокрема стосується правочинів щодо нерухомого майна або транспортних засобів, що належать дитині. Щодо вчинення таких правочинів потрібна письмова нотаріально засвідчена згода другого з батьків (абз. 2 ч. 5 ст. 177 СК України).

Спори, які виникають між батьками щодо управління майном дитини, можуть вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Звернення до органу опіки та піклування не є обов'язковою стадією розгляду спору батьків. Кожен з них має право одразу звернутися до суду за вирішенням спору.

9. В юридичному розумінні управління батьками майном дитини припиняється при досягненні дитиною 14 років, оскільки з цього часу батьки вже позбавляються права управляти майном дитини та обов'язку здійснювати управління належним чином. Неповнолітня дитина (віком від 14 до 18 років) управляє своїм майном самостійно, а батьки лише надають згоду на здійснення нею цивільно-правових правочинів у випадках, передбачених законом (ст. 32 ЦК України).

В ч. 7 ст. 177 СК України вказано, що після припинення управління батьки зобов'язані повернути дитині майно, яким вони управляли, а також доходи від нього. Зрозуміло, що в цьому випадку мається на увазі майно, що збереглося в натурі, оскільки майно, що було споживане або витрачене для забезпечення потреб дитини, поверненню не підлягає.

В законі сказано, що батьки зобов'язані повернути дитині окрім майна також доходи від нього. Це стосується випадків, коли такі доходи одержуються від майна дитини. Згідно із ч. 2 ст. 189 ЦК України продукція, плоди та доходи належать власникові речі, якщо інше не встановлено договором або законом. Незважаючи на те, що батьки управляють майном дитини, вони не набувають щодо нього права власності. Як майно, що є об'єктом управління, так і продукція, плоди та доходи від нього належать дитині. Тому батьки зобов'язані повернути власникові належне йому майно в належному стані.

10. Неналежне виконання батьками своїх обов'язків щодо управління майном дитини є підставою для покладення на них відповідних санкцій. В ч. 8 коментованої статті вказується, що батьки зобов'язані відшкодувати дитині завдану матеріальну шкоду та повернути доходи, одержані від управління її майном. Ця норма закону є важливою гарантією захисту прав дитини від зловживань з боку батьків. На жаль, вона встановлює лише загальне правило і не деталізує необхідною мірою інші питання, зокрема порядок та розмір відшкодування шкоди; особливості відповідальності батьків, які не проживають разом; підстави звільнення батьків від відповідальності та інші питання.

11. Відповідальність батьків за шкоду, заподіяну майну дитини в процесі його управління, має своєрідну природу. Залежно від джерела її виникнення відповідальність в цивільному праві поділяється на договірну та недоговірну (деліктну). Загалом, обов'язок по відшкодуванню шкоди виникає з делікту (правопорушення). Для деліктних правовідносин характерним є те, що до правопорушення сторони не пов'язані між собою правами та обов'язками. У випадку ж вчинення неправомірних дій батьками йдеться про невиконання (неналежне виконання) обов'язку, що вже існує. Іншими словами, саме невиконання обов'язку, а не правопорушення, є підставою виникнення відповідальності батьків. Таким чином зобов'язання по відшкодуванню шкоди батьками не може розглядатися як таке, що виникає з делікту, тобто як позадоговірне зобов'язання. Однак таке зобов'язання не може бути віднесено і до числа зобов'язань договірного типу, оскільки договору про управління майном між дитиною та її батьками не існує. Відсутній такий договір і між батьками та органом опіки і піклування.

В римському праві підставою виникнення зобов'язання між опікуном (піклувальником) та дитиною вважався квазіконтракт. Очевидно, римські юристи мали рацію. Квазіконтракт — це підстава виникнення зобов'язання нібито з контракту (quasicontractus). Квазіконтракти спричиняють виникнення зобов'язань, що схожі з договірними зобов'язаннями, хоча і не виникають безпосередньо з договору. Відносини між особами регулюються таким чином, нібито між сторонами існує договір, хоча його немає. Можна припустити, що саме квазіконтракт є підставою виникнення зобов'язання між батьками та дітьми у разі неналежного виконання батьками обов'язків щодо управління майном дитини.

12. Коментована стаття в першу чергу встановлює порядок вчинення батьками правочинів з майном малолітньої дитини (до 14 років). Укладення договорів стосовно майна дітей неповнолітніх (від 14 до 18 років) визначається цивільним, а не сімейним законом. Вважається, що неповнолітні самостійно укладають правочини щодо належного їм майна, а батьки лише надають на це згоду. У свою чергу у ч. 3 ст. 177 СК України закріплюється порядок надання батьками згоди на укладення неповнолітніми особами правочинів щодо їх майна. Такі правила повністю співпадають з тими, що встановлені цивільним законом для піклувальників (ч. ч.1,2 ст. 71 ЦК України). Крім того, в ч. 3 ст. 32 ЦК України вказано, що на вчинення неповнолітньою особою правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування.

Стаття 178. Використання доходу від майна дитини

1. Дохід, одержаний від використання майна малолітньої дитини, батьки мають право використовувати на виховання та утримання інших дітей та на невідкладні потреби сім'ї.

2. Неповнолітня дитина розпоряджається доходом від свого майна відповідно до Цивільного кодексу України.

1. За загальним правилом, встановленим цивільним законодавством, продукція, плоди та доходи від майна, що належить власникові речі, є його власністю (ст. 189 ЦК України). Це правило розповсюджується і на випадки, коли власником речі є дитина. Саме вона набуває право власності щодо продукції, плодів та доходів від належного їй майна. У свою чергу в ст. 178 СК України визначається порядок використання доходу, одержаного від майна дитини. В цивільному праві дохід (дивіденди) розглядається як економічний приріст майна. Це можуть бути дивіденди від акцій та інших цінних паперів, що належать дитині, суми орендної плати за користування її майном, відсотки за користування грошовими коштами тощо.

2. Закон визначає особливості використання доходу від майна залежно від віку дитини, яка є його власником. Так, дохід від майна, що належить на праві власності:

• малолітній дитині (віком до 14 років), використовується батьками дитини;

• неповнолітній дитині (віком від 14 до 18 років), використовується дитиною.

Використання батьками доходу, одержаного від майна малолітньої дитини, є одним із різновидів дій батьків щодо управління майном дитини (ст. 177 СК України). При цьому батьки мають право спрямовувати одержані кошти на:

• утримання дитини, яка є власником майна;

• утримання інших дітей;

• невідкладні потреби сім'ї.

В ч. 2 коментованої статті вказано, що неповнолітня дитина розпоряджається доходом від свого майна відповідно до цивільного законодавства. У свою чергу в п. 1 ч. 1 ст. 32 ЦК України вказано, що фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами. Таким чином, неповнолітня дитина має право розпоряджатися доходом від свого майна самостійно, без одержання згоди її батьків. Проте з аналізу закону можна дійти висновку, що такий порядок встановлено лише щодо доходу дитини. Якщо за гроші, що входили до складу доходу, неповнолітня дитина придбає певні речі, то розпорядження такими речами має здійснюватися вже за правилами, встановленими ч. 2 ст. 32 ЦК України. Для правочинів з речами потрібна згода батьків дитини, а у випадках, передбачених законом, і дозвіл органу опіки та піклування.

Стаття 179. Право власності на аліменти, одержані на дитину

1. Аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім'я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням.

Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, які одержані для її утримання.

2. У разі смерті того з батьків, з ким проживала дитина, аліменти є власністю дитини.

Опікун розпоряджається аліментами, які одержані для утримання малолітньої дитини.

Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпоряджання ними відповідно до Цивільного кодексу України.

1. В коментованій статті визначається правовий режим аліментів, одержаних на дитину. Згідно з новим СК України він залежить від того, проживає дитина з батьками або ні. Закон передбачає дві можливі ситуації:

а) дитина проживає з батьками або одним з них (ч. 1 ст. 179 СК України);

б) батьки або той з батьків, з яким проживала дитина, помер і дитина перебуває під опікою інших осіб (опікуна, піклувальника тощо) (ч. 2 ст. 179 СК України).

2. Якщо дитина має батьків або одного з них, то аліменти, що сплачуються на дитину, є власністю того з батьків, на ім'я кого вони виплачуються. Ця норма закону є новою для сімейного законодавства. Хоча раніше правовий режим аліментів і не визначався безпосередньо в законі, в доктрині вважалося, що суми аліментів є власністю дитини, а не її батьків, оскільки вони мають виключно цільовий характер. В ст. 87 КпШС України 1969 р. було вказано, що кошти з батьків на утримання дітей, що перебувають в дитячих закладах, а також нараховані дітям пенсії та грошова допомога перераховуються на особисті рахунки цих дітей у відповідні ощадні банки.

Доцільність законодавчих нововведень в науковій літературі викликала обґрунтовані заперечення. Оскільки аліменти сплачуються саме на дитину, інша особа, навіть мати або батько дитини, не може набувати права власності щодо цього майна. Разом із правом власності на аліменти за батьками закріплюється й обов'язок використовувати їх за цільовим призначенням, тобто для задоволення фізичних, духовних і інших потреб дитини, її навчання і розвитку. Проте така законодавча пересторога не є достатньою. В житті той з батьків, хто одержує аліменти, фактично в повному обсязі розпоряджається ними. Однак важливим було б розуміння того, що він здійснює управління не своїм майном, а майном дитини. Визнання за батьками права власності на аліменти дитини руйнує цю концепцію і створює прикрий приклад законодавчої підтримки безпідставного набуття майна у власність.

Важко віднайти логіку також у тому, що навіть неповнолітня дитина, яка проживає з тим з батьків, на ім'я якого сплачуються аліменти, не набуває права власності щодо них. Новим цивільним законодавством неповнолітнім особам надані широкі можливості. Вони за згодою своїх батьків можуть укладати будь-які правочини, а також розпоряджатися доходом від свого майна. З урахуванням цього вбачається невиправданим закріплення права власності на аліменти, що сплачуються на неповнолітню дитину, за її батьками.

В абз. 2 ч. 1 ст. 179 СК України сказано, що неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, які одержані для її утримання. По-перше, не ясно, що розуміється під таким юридично невизначеним поняттям, як «брати участь у розпорядженні». По-друге, з урахуванням загальної концепції, що закріплена в законі, виходить, що неповнолітня особа може брати участь у розпорядженні майном, що належить на праві власності її батькам.

Необхідність законодавчого визначення правового режиму аліментів, одержаних на дитину, не викликає сумнівів. Проте концепція права власності на аліменти, яка одержала своє закріплення в СК України, потребує докорінної зміни. Закон має чітко визначати, що аліменти, сплачені на дитину, незалежно від її віку, є власністю дитини, а батьки лише управляють цим майном, використовуючи його за цільовим призначенням.

2. Згідно із ч. 2 коментованої статті у разі смерті того з батьків, з ким проживала дитина, право власності на аліменти набуває сама дитина. При цьому дитина стає власником незалежно від її віку (малолітня або неповнолітня). Різниця полягає лише в тому, що розпоряджатися аліментами, що належать на праві власності малолітній дитині, має право опікун, а неповнолітня дитина розпоряджається ними самостійно.

В коментованій статті вказано, що дитина стає власником аліментів лише у випадку, коли той з батьків, з яким вона проживала, помер. Проте можна припустити, що аналогічні наслідки виникатимуть і у тому випадку, коли той з батьків, з яким дитина проживає, не виконує свої батьківські обов'язки з інших підстав. Зокрема якщо його було визнано судом недієздатним, безвісно відсутнім або оголошено померлим. За таких обставин дитина вважається такою, що позбавлена батьківського піклування. Над малолітньою дитиною встановлюється опіка, а над неповнолітньою — піклування (ст. ст. 58, 59 ЦК України). Якщо того з батьків, з ким дитина проживала, було визнано судом недієздатним, безвісно відсутнім або оголошено померлим, він не може виконувати функції з управління майном дитини, зокрема одержаними на дитину аліментами. Призначений дитині опікун або піклувальник не може набувати право власності на аліменти. Таким чином у разі визнання того з батьків, з яким дитина проживала, недієздатним, безвісно відсутнім або оголошення його померлим право власності на аліменти набуває сама дитина.

3. З аналізу законодавчих норм можна дійти висновку, що аналогічний правовий режим зберігається не лише у тому випадку, коли дитина перебуває від опікою та піклуванням, а й при застосуванні інших форм влаштування дитини, позбавленої батьківського піклування (патронат, прийомна сім'я, дитячий будинок сімейного типу). Зокрема, в ч. 4 ст. 256-3 СК України прямо вказано, що за прийомними дітьми зберігається право на аліменти. Таке ж право зберігається і за вихованцями дитячого будинку сімейного типу (ч. 4 ст. 256-7 СК України). Очевидно, що право на аліменти мають і діти, що проживають в сім'ї патронатного вихователя.

З урахуванням положень ст. 179 СК України можна вважати, що дитина, яка проживає в сім'ї патронатного вихователя, в прийомній сім'ї, а також дитячому будинку сімейного типу, незалежно від її віку набуває право власності на аліменти. У свою чергу патронатний вихователь, прийомні батьки та батьки-вихователі здійснюють управління аліментами малолітньої дитини за цільовим призначенням. Аліментами, що одержані неповнолітньою дитиною, вона розпоряджається самостійно.

Глава 15. ОБОВ'ЯЗОК МАТЕРІ, БАТЬКА УТРИМУВАТИ ДИТИНУ ТА ЙОГО ВИКОНАННЯ

Стаття 180. Обов'язок батьків утримувати дитину

1. Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

1. Відповідно до домінуючих у суспільстві моральних засад для відносин, що складаються в сім'ї, характерною є турбота про малолітніх, неповнолітніх, інших непрацездатних членів сім'ї, надання їм посильної підтримки й матеріальної допомоги. Батьки забезпечують інтереси дитини в житлі, харчуванні, відпочинку, лікуванні тощо.

Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 p., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення СК України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір'ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов'язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім'ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 СК України.

2. Традиційно в сімейному праві під аліментами (від лат. alimentum — харчування, утримання) розуміються кошти, надані у визначених законом випадках одними особами на утримання інших, які потребують матеріальної допомоги1. Хоча в цьому визначенні поняття «аліменти» розкривається за допомогою такого терміну, як «утримання», співвідношення цих понять не є простим. У сімейно-правовій науці немає єдиного підходу до вирішення цього питання. Перша позиція полягає в тому, що поняття «аліменти» та «утримання» є рівними за обсягом, друга — у тому, що «утримання» є ширшим поняттям, ніж «аліменти».

Своєрідним відбиттям суперечки про співвідношення термінів «аліменти» й «утримання» є дискусії про розмежування між аліментними правовідносинами й правовідносинами з утримання. Одними вченими в юридичній літературі обґрунтовується теза про неприпустимість ототожнення аліментних зобов'язань і зобов'язань щодо утримання дитини. На їхню думку, обов'язок батьків щодо утримання дитини ще не є аліментним обов'язком, оскільки такий обов'язок перетворюється в аліментний тільки при наявності певних умов (розірвання шлюбу між батьками, ухилення одного з них від утримання дитини)2. Інші вважають, що аліментні правовідносини і правовідносини з утримання є тотожними3. «Аліментні правовідносини виникають не з часу розладу нормальних сімейних відносин, а з часу настання умов, передбачених законом…При визначенні моменту виникнення правовідносин між дитиною, на користь якої стягуються аліменти, та її батьками необхідно враховувати, що аліментний обов'язок батьків виникає з моменту народження дитини. У разі ухилення аліментозобов'язаних осіб від утримання створюється лише реальна можливість вимагати примусового виконання аліментного обов'язку, який виник раніше й певний час виконувався добровільно».

У сімейному законодавстві співвідношення термінів «аліменти» та «утримання» також чітко не визначене. Свого часу КпШС України 1969 р. не відрізнявся строгою послідовністю в застосуванні зазначених термінів. У новому СК України це питання також не вирішене однозначно. З загального аналізу норм СК України не можна зробити твердого висновку, що закон використовує поняття «аліменти» виключно у випадку примусового стягнення коштів на дитину, а поняття «утримання» включає до того ж добровільне надання таких коштів. Наприклад, у ст. 189 СК України передбачено договір про сплату аліментів, а не договір про утримання дитини.

Можна також зазначити, що в ч. 2 ст. 75 СК України (першій у кодексі спеціальній нормі, в якій йдеться про аліменти) слово «аліменти» міститься в дужках після слова «утримання». З аналізу норм СК України можна зробити висновок, що в законі терміни «аліменти» та «утримання» не мають самостійного змістовного навантаження і використовуються як синоніми.

3. Права й обов'язки батьків і дітей з утримання виникають із підстав, установлених законом. Відповідно до ст. 121 СК України права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів громадянського стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Однак у сімейному праві відсутня єдина точка зору щодо підстав виникнення прав й обов'язків з утримання між батьками й дітьми. Одні вчені вважають підставою виникнення прав й обов'язків батьків і дітей фактичний склад, що включає в себе споріднення (походження дитини) і факт його засвідчення у встановленому законом порядку. На їхню думку, саме така позиція закріплена в законодавстві. Інші вчені норму ст. 121 СК України трактують трохи інакше й розглядають споріднення як єдину підставу виникнення правовідносин з утримання між батьками і дітьми. На їхню думку, посвідчення походження дитини державним органом РАЦС являє собою завершальний етап установлення наявності зазначеної підстави передбаченими законом способами.

Важко погодитися з тим, що визначення походження дитини є самостійним юридичним фактом. Тим самим виникнення обов'язку батьків з утримання дитини ставиться в залежність від факту засвідчення її походження. Відповідно до Розділу III Підрозділу І п. 8 «Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні», затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 р. № 52/5 (у редакції наказу Мін'юсту від 22.11.2007 p. № 1154/5)1 заяву про реєстрацію народження дитини батьки зобов'язані подати невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини. З цього випливає, що батьки можуть своїми діями, а точніше бездіяльністю, впливати на виникнення в них обов'язку з утримання дитини. Якщо вони з якихось причин не подають заяву про реєстрацію народження й відповідні документи, на підставі яких орган РАЦС засвідчує походження дитини (ч. 1 ст. 122 СК України), обов'язок з утримання не виникає? Було б неправильно вважати, що обов'язок батьків з утримання своєї дитини не виникає доти, поки її походження від них не засвідчено належним чином.

Основне значення тут має факт походження дитини від особи, тобто кровне споріднення. Посвідчення походження дитини є формальною ознакою, що надає кровному спорідненню правове значення. Розривати ці два моменти не можна. Орган РАЦС лише реєструє народження дитини, і при дотриманні батьками відповідних вимог закону, не вправі відмовити в реєстрації. Видача свідоцтва про народження як така нових юридичних наслідків не породжує, а лише засвідчує факт народження дитини.

Однак слід зазначити, що в ст. 121 СК України таке формулювання обране не випадково. Наприклад, у тому випадку, якщо батьківство стосовно дитини визначене судом, не можна стягнути аліменти за минулий час. Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач вживав заходів по одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їхньої сплати. У спірній ситуації, якщо батьківство не встановлене, неправильно було о уважати ухиленням від виконання обов'язку з утримання дитини невиконання особою відповідних вимог матері дитини. Вимогу про стягнення аліментів може бути подано одночасно з вимогою про визнання батьківства. У випадку визнання батьківства аліменти можуть бути присуджені від дня подачі позовної заяви до суду.

Таким чином, обов'язок з утримання дитини не можна виконати примусово в тому випадку, якщо її походження не засвідчене в порядку, встановленому законом. Проте загальне правило полягає в тому, що обов'язок батьків з утримання своїх дітей виникає в результаті народження дитини автоматично з моменту її народження.

4. Право дитини на утримання від своїх батьків має самостійний характер і не залежить від існування формально закріпленого зв'язку між останніми. Обов'язок батьків з утримання своїх дітей виникає незалежно від факту реєстрації шлюбу, наявності між ними фактичних шлюбних відносин або спільного проживання. Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Недійсність шлюбу не впливає на обсяг взаємних прав й обов'язків батьків і дитини, що народилася у цьому шлюбі.

Особи, які пов'язані кровним спорідненням, можуть мати сімейні права й обов'язки, не будучи членами однієї сім'ї. Батьки й діти можуть у минулому становити сім'ю або ніколи не бути членами однієї сім'ї. Дитина має право на одержання аліментів від свого батька або матері, які проживають в іншій сім'ї. Хоча такі відносини виникають за межами сім'ї, вони визнаються сімейними.

5. Обов'язок з утримання дітей покладається законом рівною мірою на обох батьків. У СК України ідея юридичної рівності учасників сімейних відносин знайшла яскраве втілення в різних аспектах. Зокрема у ньому послідовно провадиться принцип рівності прав й обов'язків матері й батька з утримання дитини.

Сама назва гл. 15 СК України вказує на обов'язок кожного з батьків утримувати дитину. Аліменти на утримання дітей стягуються, як правило, з того з батьків, який проживає окремо від дітей. Якщо діти проживають із батьком, позов про стягнення аліментів може бути поданий до матері.

Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним. Закон не передбачає яких-небудь спеціальних умов для виникнення обов'язку батьків з утримання своїх дітей. Безумовний характер батьківського обов'язку має різні аспекти свого прояву.

По-перше, батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, чи є батьки працездатними й чиє в них кошти, достатні для надання утримання. З одного боку такий підхід не можна не визнати справедливим. Права дитини мають пріоритету співвідношенні із правами й обов'язками її батьків. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. З іншого боку така вимога закону, безумовно, є вимушеною на нинішньому етапі розвитку системи соціального забезпечення нашої держави й обумовленою її нездатністю матеріально забезпечити всіх нужденних непрацездатних громадян. Тому нерідко непрацездатна й нужденна особа утримує дитину, опиняючись разом з нею у вкрай складному матеріальному становищі, що не забезпечує їхнього нормального існування. На практиці покладення обов'язку з утримання на нужденних батьків нерідко приводить до неправомірних дій з їхнього боку (приховання доходів; підробка документів, що засвідчують особу; вчинення інших дій, спрямованих на ухилення від сплати коштів на утримання дітей). Непрацездатність і матеріальний стан платника враховуються судом при визначенні розміру стягуваних аліментів (ст. 182 СК України).

По-друге, не має значення, потребує дитина надання їй утримання батьками чи ні. Іноді трапляється так, що потреби дитини можуть бути забезпечені за рахунок її власних доходів. З огляду на вік діти мають неповний обсяг дієздатності, однак вони можуть бути самостійними власниками майна й одержувати від нього дохід. Неповнолітні діти у віці від 14 до 18 років можуть самостійно вчиняти низку юридичних дій, у тому числі розпоряджатися своїм заробітком, здійснювати права на результати інтелектуальної діяльності, бути учасником (засновником) юридичних осіб. І все-таки в переважній більшості випадків з огляду на вік діти не здатні самостійно створити для себе необхідні умови життя. Тому тільки в окремих випадках, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з батьків і забезпечує повністю її потреби, батьки можуть бути звільнені від обов'язку з її утримання (ст. 188 СК України).

У попередньому Кодексі відповідна норма не відрізнялася подібною безумовністю формулювання. Згідно ст. 80 КпШС України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги. Очевидно, що в даній нормі фраза «які потребують матеріальної допомоги» вживається лише стосовно непрацездатних повнолітніх дітей. Можливість розуміння її як визначення до неповнолітніх дітей була скоріше недоліком юридичної техніки, ніж принциповим підходом до регулювання відносин батьків і дітей з утримання, що підтверджується практикою застосування цієї норми. Однак її буквальне тлумачення приводило до прямої вказівки в юридичній літературі на те, що відповідно до закону батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, якщо вони потребують матеріальної допомоги. Недолік цього положення з успіхом усунутий у СК України, який виходить із презумпції того, що діти потребують матеріальної допомоги.

По-третє, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей незалежно від обсягу їх цивільної дієздатності. У випадку, якщо один з батьків є недієздатним, обов'язок з утримання за його рахунок виконує опікун (ч. 2 ст. 15 СК України). Батько, що обмежений у дієздатності, виконує свої обов'язки за допомогою піклувальника. Одержання заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів особи, цивільна дієздатність якої обмежена, і розпорядження ними здійснюється піклувальником. Піклувальник може письмово дозволити фізичній особі, цивільна дієздатність якої обмежена, самостійно одержувати заробіток, пенсію, стипендію, інші доходи й розпоряджатися ними (ч. 4 ст. 37 ЦК України).

Недосягнення батьками повноліття не звільняє їх від обов'язку з утримання своїх дітей. Народження дитини або вагітність може стати однією з підстав для надання судом права на шлюб особі, яка досягла чотирнадцяти років (ч. 2 ст. 23 СК України). У випадку реєстрації шлюбу фізичної особи, яка не досягла повноліття, вона набуває повної цивільної дієздатності з моменту реєстрації шлюбу (ч. 2 ст. 34 ЦК України). Повна цивільна дієздатність може бути надана неповнолітній особі, записаній матір'ю або батьком дитини (ч. 1 ст. 35 ЦК України). Однак навіть набуття повної цивільної дієздатності в переважній більшості випадків не гарантує повної майнової самостійності неповнолітніх батьків. Тому в СК України передбачені норми, що закріплюють субсидіарний обов'язок баби й діда з утримання своїх малолітніх, неповнолітніх онуків, якщо батьки не можуть з поважних причин надавати їм належного утримання, за умови, що баба, дід можуть надавати матеріальну допомогу (ст. 265 СК України). Якщо батьки дитини або один з них є неповнолітніми, баба, дід дитини з боку того з батьків, хто є неповнолітнім, зобов'язані надавати йому допомогу в здійсненні ним батьківських прав і виконанні батьківських обов'язків (ст. 16 СК України).

З аналізу коментованої статті можна діти висновку, що набуття дитиною поєної дієздатності до досягнення повноліття не є підставою для припинення обов'язку батьків з її утримання.

Це правило пояснюється наступним. Дитина може набути повний обсяг дієздатності в результаті укладення шлюбу, народження дитини, укладення трудового договору або реєстрації як підприємця (ч. 2 ст. 34, ст. 35 ЦК України). Разом з цим укладення шлюбу або народження дитини не свідчить про раптове виникнення здатності такої особи створити для себе й своєї сім'ї необхідні умови життя. Навпаки, виникнення в неповнолітньої особи власної сім'ї призводить до значного зростання її майнових витрат, і потреба в матеріальній підтримці з боку батьків не тільки залишається, але й нерідко зростає. Навіть дохід неповнолітньої особи у зв'язку з виконанням нею обов'язків за трудовим договором або здійсненням підприємницької діяльності, як правило, виявляється недостатнім для повного забезпечення її потреб.

В абз. 2 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р. вказано, що при вирішенні спору про стягнення аліментів на неповнолітню дитину судам необхідно враховувати, що укладення нею шлюбу не припиняє передбаченого законом обов'язку утримувати її до досягнення повноліття. Примітний той факт, що в постанові йдеться тільки про один з випадків набуття неповнолітнім повної дієздатності, а саме якщо це відбувається в результаті реєстрації шлюбу. Позиція Верховного Суду відносно обов'язку батьків утримувати своїх дітей у випадку надання їм повної цивільної дієздатності з інших підстав (ст. 35 ЦК України) у постанові не представлена. Чи є такий поділ випадковим? Імовірно, ні. Як видно, зазначене положення автоматично перенесене з попередньої Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12.06.1998 р. у тому вигляді, в якому воно було закріплене раніше (абз. 2 п. 17), і тому знаходиться у відриві від нових норм законодавства, з якими тепер безпосередньо пов'язане.

У російському сімейному праві обрано протилежний підхід. Відповідно до ч. 2 ст. 12 °CК РФ виплата аліментів, які стягуються у судовому порядку, припиняється у випадку набуття неповнолітніми дітьми повної дієздатності до досягнення ними повноліття. Звідси виходить, що фактично батьки можуть продовжувати надавати утримання добровільно, але обов'язок як такий не існує, оскільки його не можна виконати примусово.

6. Обов'язок батьків з утримання своїх неповнолітніх дітей є строго особистим. Особистий характер властивий зобов'язанням з утримання в цілому. Суб'єктами його можуть бути лише особи, що зазначені в законі. Сімейні права й обов'язки є тісно пов'язаними з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі й відповідно перекладені на іншу особу (ч. 1 ст. 14, ч. 1 ст. 15 СК України). Тому зобов'язання з утримання не може припинятися шляхом переведення боргу, відступлення права вимоги (ст. 515 ЦК України). Не допускається зарахування зустрічних вимог про стягнення аліментів (ст. 602 ЦК України).

Зобов'язання з утримання є відносними, оскільки їхній суб'єктний склад завжди конкретизований. Сторонами в зобов'язанні з утримання є батьки дитини, один із яких виступає платником, а інший одержувачем аліментів. Стосовно дитини вживається формулювання «особа, на утримання якої провадяться виплати». СК України виходить з того, що одержувачем аліментів на дитину є той з батьків, з яким дитина проживає. Більш того, за концепцією СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім'я кого вони виплачуються (див. ст. 179 СК України та коментар до неї). Таким чином, хоча аліментні виплати провадяться на утримання дитини, стороною в зобов'язанні, тобто одержувачем аліментів, є той з батьків, з яким дитина проживає. Одержувач аліментів й особа, на утримання якої провадяться виплати, не збігаються.

У російському законодавстві дане питання врегульоване інакше. Стороною в аліментному зобов'язанні завжди виступає сама дитина. Батьки при стягненні аліментів на дитину діють як її законні представники, тобто від імені дитини й у її інтересах. Те ж саме стосується й укладення аліментної угоди1.

Разом з тим, у СК України передбачено низку випадків, коли на стороні одержувача в зобов'язанні з утримання виступає сама дитина. У випадку смерті того з батьків, з ким проживала дитина, вона має право на самостійне одержання аліментів (ч. 2 ст. 179 СК України). Якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні договору про припинення права на аліменти у зв'язку з набуттям права власності на нерухоме майно (ч. 1 ст. 19 °CК України). За рішенням суду аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України (ст. 186, ч. 3 ст. 193 СК України).

7. Батьки виконують обов'язок з утримання своїх неповнолітніх дітей безоплатно. Зобов'язання з утримання є безоплатним, оскільки воно не пов'язане з яким-небудь зустрічним наданням одержувача аліментів. Така риса зобов'язання з утримання випливає з його мети, що полягає в забезпеченні нужденної особи матеріальною допомогою за рахунок іншої особи, яка перебуває з першою у сімейно-правових відносинах. Виділення коштів на утримання дитини іншим з батьків, який проживає з дитиною, виступає на стороні одержувача аліментів і відповідно до закону теж зобов'язаний її утримувати, не може розглядатися як зустрічне надання, оскільки кошти адресуються не йому, а дитині. Тобто той факт, що обов'язок з утримання дитини покладається на обох батьків, не означає взаємності зобов'язання з утримання.

8. Обов'язок батьків утримувати свою дитину не пов'язаний з обов'язком дитини утримувати своїх батьків.

Залежно від фігури зобов'язаної особи можна виокремити зобов'язання з утримання, у яких зобов'язаною особою виступають:

а) мати або батько щодо дитини;

б) повнолітня, а у випадках, передбачених законом, і неповнолітня дитина (ст. 206 СК України) щодо матері або батька.

Надання батьком утримання дитині не створює для неї жодного обов'язку стосовно батька. Обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати непрацездатних і нужденних у матеріальній допомозі батьків виникає самостійно. Його виникнення не пов'язане з виконанням батьками обов'язку з утримання дитини. Так, звільнення батьків від обов'язку утримувати дитину (ст. 188 СК України) не звільняє її в майбутньому від утримання батьків при настанні передбачених законом підстав. Таким чином, навіть якщо батьки з підстав, передбачених законом, не сплачували аліменти на дитину, вона зобов'язана утримувати своїх батьків. Проте закон містить й інші правила. Так, не виникає обов'язку з утримання батьків у дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав (ч. 2 ст. 202 СК України), однак самі батьки й після позбавлення їх батьківських прав не звільняються від обов'язку утримувати дитину (ч. 2 ст. 166 СК України). Також відповідно до ст. 204 СК України діти можуть бути звільнені судом від обов'язку з утримання батьків, якщо буде встановлено, що останні ухилялися від виконання своїх батьківських обов'язків (ч. 1 ст. 204 СК України). Втім, у цій нормі йдеться про ухилення від виконання батьківських обов'язків у цілому, а не про окремо взятий обов'язок з утримання дітей. До того ж в ч. 2 цієї ж статті говориться, що у виняткових випадках суд все-таки може присудити з дочки, сина аліменти на певний строк, незважаючи на те, що батьки ухилялися від виконання своїх обов'язків. В даному випадку превалює мета зобов'язання з утримання — матеріально забезпечити нужденних непрацездатних осіб (батьків). Таким чином, зазначена норма також не свідчить про який-небудь прояв ознак взаємності зобов'язання з утримання.

Правовідносини батьків та дітей з утримання мають самостійні підстави їх виникнення та припинення, їх існування не залежить одне від одного.

На підтвердження цієї тези можна надати наступні аргументи. 1. Обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати батьків може взагалі не виникнути у випадку смерті батьків до настання їхньої непрацездатності й нужденності. 2. Обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати батьків не виникає, якщо батьки не мають потреби в матеріальній допомозі. 3. Розмір аліментів в зобов'язаннях з утримання дітей і непрацездатних батьків не є взаємозалежним і визначається судом з урахуванням передбачених законом обставин в кожному конкретному випадку індивідуально. 4. Батьки можуть добровільно відмовитися від здійснення права на утримання навіть за наявності передбачених законом підстав. Це не виключено у випадку, якщо діти не мають достатнього доходу для власного життєзабезпечення. Адже обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати непрацездатних батьків виникає незалежно від того, чи можуть діти надавати матеріальну допомогу.

9. У юридичній літературі зобов'язання батьків і дітей з утримання відносять до аліментних зобов'язань першої черги, тому що зазначені особи зобов'язані надавати утримання одне одному незалежно від наявності в них інших родичів. Крім зобов'язань першої черги, виділяють зобов'язання другої й третьої черги, які можуть виникати й існувати тільки за наявності умов, зазначених у нормах глави 22 СК України.

10. Характерною рисою зобов'язань з утримання є їх довгочасний характер. Цей момент позначається й на особливостях захисту майнових прав учасників сімейних відносин. На вимоги, що випливають із сімейних відносин, включаючи вимогу про стягнення аліментів, позовна давність не поширюється (ч. 1 ст. 2 °CК України, ч. 2 ст. 268 ЦК України). Вимога про стягнення аліментів може бути подана протягом усього строку існування права на утримання. Право на утримання не погашається давністю, оскільки потреба в матеріальному утриманні об'єктивно існує протягом тривалого часу.

Обов'язок батьків утримувати своїх дітей носить строковий характер. Його існування завжди обмежене певними часовими рамками, а виникнення й припинення пов'язане з конкретним моментом у часі. Такий обов'язок виникає з моменту народження дитини й припиняється, як правило, з досягненням нею повноліття.

11. Обов'язок батьків з утримання своїх дітей припиняється з підстав, що передбачені в законі, до досягнення дитиною повноліття.

Обов'язок батьків з утримання своїх дітей припиняється у випадку смерті (оголошення померлими) батька або дитини. Перехід відповідного права або обов'язку до спадкоємців (правонаступництво) не допускається законом, оскільки не відповідає самій суті зобов'язання з утримання. Право на аліменти не входить до складу спадщини як нерозривно пов'язане з особою спадкодавця (ст. 1219 ЦК України).

У випадку визнання одного (обох) з батьків безвісно відсутнім обов'язок з утримання дітей не припиняється. На підставі рішення суду про визнання фізичної особи безвісно відсутньою нотаріус за останнім місцем її проживання описує належне їй майно та встановлює над ним опіку. Опікун над майном фізичної особи, яка визнана безвісно відсутньою, або фізичної особи, місце перебування якої невідоме, погашає за рахунок її майна борги, управляє цим майном в її інтересах. За заявою заінтересованої особи опікун надає за рахунок цього майна утримання особам, яких вона за законом зобов'язана утримувати (ст.44 ЦК України). Таким чином, опікун над майном того з батьків, якого визнано безвісно відсутнім, виконує обов'язок з утримання його дитини.

Обов'язок батьків утримувати своїх дітей припиняється у випадку їхнього усиновлення (удочеріння). З моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов'язки між батьками та особою, яка усиновлена (ч. 1 ст. 232 СК України). Усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов'язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини (ч. 4 ст. 232 СК України). Іншими словами, усиновлювачі прирівнюються в правах і обов'язках до батьків. Тому у випадку, якщо аліменти на дитину стягувалися в судовому порядку, рішення суду про всиновлення, що набрало чинності, є непорушною підставою для припинення виплати аліментів. При усиновленні дитини однією особою батьківські права й обов'язки можуть бути збережені за бажанням матері, якщо усиновлювачем є чоловік, або за бажанням батька, якщо усиновлювачем є жінка (абз. 2 ч. 1 ст. 232 СК України). Якщо при всиновленні дитини права й обов'язки були збережені за одним з батьків, його обов'язок з утримання дитини не припиняється.

Слід особливо підкреслити, що позбавлення батьківських прав не є підставою для припинення зобов'язання з утримання між батьками та дітьми. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Крім того, суд на вимогу позивача або за власною ініціативою одночасно з позбавленням батьківських прав може вирішити питання про стягнення аліментів на дитину.

У випадку влаштування дитини до закладу охорони здоров'я, навчального закладу або іншого закладу обов'язок батьків щодо її утримання не припиняється. Відповідно до ч. 1 ст. 193 СК України на користь того з батьків, з ким проживала дитина до влаштування у відповідний заклад, триває стягнення аліментів на дитину, за умови, що вони витрачаються за цільовим призначенням. Згідно з абз. 2 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р. саме по собі утримання дитини в державному чи комунальному закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому дитячому закладі не припиняє передбаченого законом обов'язку утримувати її до досягнення повноліття. Нерідко суди, ухвалюючи рішення щодо позбавлення батьківських прав і передачі дітей органам опіки й піклування з метою їхнього подальшого влаштування, одночасно стягують із батьків аліменти на користь державного закладу, куди будуть поміщені діти.

Стаття 181. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину

1. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

2. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

3. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

4. У разі виїзду одного з батьків за кордон на постійне проживання у державу, з якою Україна не має договору про надання правової допомоги, аліменти стягуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

5. Якщо після виконання аліментних зобов'язань згідно з частиною четвертою цієї статті один з батьків не виїхав на постійне проживання у державу, з якою Україна не має договорів про правову допомогу, та залишився або повернувся для постійного проживання в Україну, порядок стягнення аліментів з урахуванням сплаченої суми встановлюється законодавством.

6. Якщо після набрання рішенням суду законної сили, згідно з яким з одного із батьків стягуються аліменти, він виїжджає для постійного проживання у державу, з якою Україна не має договору про правову допомогу, з нього за рішенням суду до його виїзду за межі України може бути стягнуто аліменти за весь період до досягнення дитиною повноліття.

7. Якщо після набрання законної сили рішенням суду про сплату аліментів за весь період до досягнення дитиною повноліття особа, з якої стягуються аліменти, продовжує постійно проживати в Україні або повертається в Україну для постійного проживання та змінюються обставини, які вплинули на визначення розміру аліментів, у судовому порядку може бути встановлено періодичне стягнення аліментів з урахуванням сплаченої суми.

8. Якщо місце проживання чи перебування батьків невідоме, або вони ухиляються від сплати аліментів, або не мають можливості утримувати дитину, дитині призначається тимчасова державна допомога, яка не може бути меншою ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Виплата тимчасової державної допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

9. Порядок призначення та виплати тимчасової державної допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

10. Суми наданої дитині тимчасової державної допомоги підлягають стягненню з платника аліментів до Державного бюджету України у судовому порядку.

1. Коментована стаття передбачає, що у випадку відсутності спору батьки самостійно за взаємною домовленістю між собою визначають способи (зокрема, розмір, порядок та форму) надання утримання своїм неповнолітнім дітям.

Сімейне законодавство виходить із того, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім'ї та родичі, відносини між якими регулюються нормами СК, вправі врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не буде суперечити вимогам СК, інших законів та моральним засадам суспільства (див. ч. 1 ст. 9). Домовленість між батьками дитини про виконання ними їх обов'язку щодо утримання дитини може міститися у шлюбному договорі, що укладається особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу або у шлюбному договорі, що укладається подружжям (див. ст. ст. 92, 93), або у договорі про сплату аліментів на дитину, умови якого, у тому числі щодо розміру аліментів, строків їх присудження та виплати, не повинні порушувати права дитини, встановлені СК (див. ч. 1 ст. 189).

2. Утримання дитини, відповідно до ч. 2 коментованої статті, не обмежується лише однією певною формою. Сплата аліментів у грошовій формі не є єдиною формою участі батьків в утриманні дитини. Зокрема, передбачено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Тому при укладенні домовленості батьки дитини вправі визначити розмір, порядок та форму (способи виконання обов'язку утримання дитини), а також інші умови надання утримання своїм неповнолітнім дітям. Розмір аліментів, встановлений домовленістю, визначається батьками самостійно. Аліменти за домовленістю батьків можуть сплачуватися у твердій грошовій сумі, сплачуваній періодично чи одноразово, у частках від заробітку (доходу) платника, шляхом надання майна або іншим шляхом, встановленим сторонами у договорі. Може бути передбачено також поєднання декількох способів. Строки сплати аліментів визначаються батьками у договорі.

3. При відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на неповнолітню дитину та ненадання дитині утримання, аліменти стягуються у судовому порядку. Відповідно до ч. 3 даної статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Зазначені положення відповідають вимогам, передбаченим статтями 183, 184 СК. Крім того, постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" у п. 17 підкреслено, що за відсутності згаданої домовленості той із батьків, з ким проживає дитина, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При цьому аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.

Задоволення позову про стягнення аліментів у судовому порядку є можливим лише у випадку відсутності домовленості про сплату аліментів. Якщо за наявності домовленості зобов'язана особа ухиляється від її виконання, або якщо така домовленість порушує інтереси дитини, можливим є пред'явлення позову про примусове виконання домовленості, зміни або розірвання домовленості у судовому порядку, а також визнання домовленості недійсною.

Якщо за наявності домовленості був пред'явлений позов про стягнення аліментів у судовому порядку, позивачу має бути роз'яснено, що такий позов не підлягає задоволенню і що він має право пред'явити позов про примусове виконання, зміну, розірвання або визнання домовленості недійсною. Позов про стягнення аліментів у судовому порядку може бути задоволено лише після визнання домовленості недійсною або розірвання її сторонами.

Право на пред'явлення позову про стягнення аліментів на неповнолітню дитину належить одному із батьків, усиновлювачу, якщо усиновлення проведене однією особою та зберігся правовий зв'язок між дитиною та одним із батьків, опікуном або піклувальником дитини, прийомними батьками дитини, а також адміністрацією закладу охорони здоров'я, навчального або іншого закладу, в якому виховується дитина, і в силу загальної компетенції останніх, яка передбачає захист інтересів неповнолітніх.

4. Не припиняють права дитини на утримання такі обставини, як переїзд дитини чи одного із батьків — платника аліментів на постійне місце проживання за кордон та зміна ними громадянства.

Відповідно до ч. 4 коментованої статті у випадку виїзду одного з батьків за кордон на постійне проживання у державу, з якою Україна не має договору про надання правової допомоги, аліменти стягуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Реалізується це положення Порядком стягнення аліментів на дитину (дітей) у разі виїзду одного з батьків для постійного проживання в іноземній державі, з якою не укладено договір про надання правової допомоги, що затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.2002 р. за № 1203.

Даним Порядком передбачено, що у разі виїзду одного з батьків, який є громадянином України, на постійне місце проживання до іноземної держави, з якою Україна не має договору про надання правової допомоги, він зобов'язаний виконати аліментні зобов'язання щодо утримання дитини (дітей) до досягнення нею (ними) повноліття. Ці зобов'язання оформлюються у вигляді договору між цією особою та тим із батьків, з ким залишається дитина (діти), або її опікуном, піклувальником, чи договору про припинення права на аліменти на дитину (дітей) у зв'язку з переданням права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо).

У випадку невиконання аліментних зобов'язань особою, яка виїжджає за кордон, стягнення аліментів провадиться за рішенням суду.

З метою запобігання ухилення батьків від виконання обов'язку утримувати дітей до їх повноліття встановлено, що особа, яка виїжджає за кордон на постійне місце проживання, одночасно із завою про видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон або оформлення відповідної сторінки у паспорті за наявності дитини (або дітей), яка залишається проживати в Україні, подає до паспортної служби органу внутрішніх справ за місцем її постійного проживання в Україні, договір про сплату аліментів на дитину або нотаріально засвідчену заяву про відсутність в одержувача аліментів вимог щодо стягнення аліментних платежів, чи копію рішення суду про плату аліментів. До моменту одержання паспорта зазначена особа зобов'язана подати до органу внутрішніх справ за місцем її постійного проживання в Україні відповідний документ, що підтверджує виконання нею аліментних зобов'язань, — нотаріально засвідчену заяву про відсутність в одержувача аліментів вимог щодо стягнення аліментних платежів (якщо така заява не подавалася раніше) або нотаріально засвідчену копію постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження (якщо стягнення аліментів провадилось за рішенням суду).

У разі невиконання аліментних зобов'язань на момент одержання паспорта до особи, яка виїжджає на постійне місце проживання за кордон, застосовуються обмеження, передбачені чинним законодавством.

Особа, яка виїхала за межі України для тимчасового перебування і має в Україні неповнолітню дитину (дітей), у разі порушення клопотання про залишення для постійного проживання за кордоном подає до дипломатичного представництва або консульської установи України за кордоном документи, передбачені п. 2 Порядку. У випадку наявності неврегульованих аліментних зобов'язань керівник дипломатичного представництва або консульської установи України за кордоном відмовляє в задоволенні клопотання до усунення обставин, які цьому перешкоджають.

5. У тому випадку, коли після виконання аліментних зобов'язань відповідно до ч. 4 коментованої статті один з батьків не виїхав на постійне місце проживання у державу, з якою Україна не має договорів про правову допомогу, та залишився або повернувся для постійного проживання в Україну, стягнення аліментів буде відбуватися у встановленому законодавством порядку з урахуванням сплаченої раніше суми аліментів.

6. Ч. 6 даної статті встановлює правило, відповідно до якого, якщо після набрання рішенням суду законної сили, згідно з яким з одного із батьків стягуються аліменти, він виїжджає для постійного проживання у державу, з якою Україна не має договору про правову допомогу, з нього за рішенням суду до його виїзду за межі України може бути стягнуто аліменти за весь період до досягнення дитиною повноліття, тобто до досягнення такою дитиною 18-річного віку.

7. Коментована стаття у ч. 7 передбачає умови, які надають можливість зміни способу стягнення аліментів на неповнолітню дитину у разі наявності судового рішення про сплату аліментів за весь період до досягнення нею 18-річного віку. Так, якщо після набрання законної сили рішенням суду про сплату аліментів за весь період до досягнення дитиною повноліття особа, з якої стягуються аліменти, продовжує постійно проживати в Україні або повертається в Україну для постійного проживання та змінюються обставини, які вплинули на визначення розміру аліментів, у судовому порядку може бути встановлено періодичне стягнення аліментів з урахуванням сплаченої суми.

8. Ч. ч. 8 — 10 коментованої статті спрямовані на державну охорону дитинства. Адже законодавча регламентація обов'язків батьків утримувати дитину не виключає наявність ситуацій, коли дитина не отримує аліментів. Утримання дитини являється, насамперед, обов'язком її батьків. Держава несе субсидіарний (додатковий) обов'язок щодо надання дитині матеріального забезпечення, який може виконуватися різними способами. Одним із таких способів є призначення тимчасової державної матеріальної допомоги дитині у випадках, коли місце проживання або перебування її батьків невідоме, або вони ухиляються від сплати аліментів, або не мають можливості утримувати дитину.

Місцем проживання батьків дитини є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої вони проживають строком понад шість місяців на рік. Місце перебування батьків дитини — це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої вони проживають строком менше шести місяців на рік (ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"). Місце проживання та місце перебування батьків дитини може бути як офіційно зареєстрованим, так і фактичним. Для призначення тимчасової державної матеріальної допомоги дитині невідомими мають бути як офіційне (зареєстроване), так і фактичне місце проживання або перебування її батьків.

Тимчасова державна допомога не може бути меншою ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Виплата тимчасової державної допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Метою призначення тимчасової державної допомоги є тимчасове утримання неповнолітньої дитини.

Порядок призначення та виплати тимчасової державної допомоги визначається Кабінетом Міністрів України (нині на підставі постанови КМУ від 22 лютого 2006 р. № 189 "Про затвердження Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме" (із змінами і доповненнями, внесеними постановою КМУ від 5 березня 2008 року № 147).

Суми наданої дитині тимчасової державної допомоги підлягають стягненню з платника аліментів до Державного бюджету України у судовому порядку.

Стаття 182. Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів

1. При визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

2. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

1. У СК України закріплені принципово нові правила щодо визначення судом розміру аліментів на дитину. Свого часу це питання визначалося в законі однозначно. Кодекс про шлюб та сім'ю України 1969 р. (ч. 1 ст. 82) передбачав, що аліменти на неповнолітніх дітей з їхніх батьків стягуються в розмірі: на одну дитину — однієї чверті, на двох дітей — однієї третини, на трьох і більше дітей — половини заробітку (доходу) батьків. У СК України 2002 р. не встановлено фіксованих часток. За новою концепцією розмір аліментів визначається судом у кожному конкретному випадку.

У зв'язку з таким нововведенням стало необхідним розробити критерії, якими б керувався суд у всіх випадках при визначенні розміру аліментів на дитину. З урахуванням законодавчого досвіду й аналізу судової практики складений приблизний перелік життєвих обставин, які впливають на розмір аліментів. До них зокрема належать:

1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Послідовність, у якій дані обставини закріплені в коментованій статті, не визначає їхньої ієрархії. Вони всі рівнозначні й ураховуються судом однаковою мірою.

2. При визначенні розміру аліментів суд ураховує стан здоров'я й матеріальне становище дитини. Стан здоров'я дитини перебуває в безпосередньому зв'язку з її матеріальним становищем, яке певною мірою визначається матеріальним становищем того з батьків, з ким вона проживає й пов'язана спільністю побуту. Тому хвора дитина потребує більш значних матеріальних витрат на своє утримання, ніж та, яка не страждає на ті чи інші захворювання. Для відновлення функцій життєдіяльності дитини, що страждає захворюванням, потрібні більші, ніж звичайно, фізичні й матеріальні витрати. Тому ця обставина в першу чергу має враховуватися судом при визначенні розміру аліментів.

При цьому слід зазначити, що в даному випадку не йдеться про особливі, а інколи — надзвичайні обставини, що можуть виникнути в житті. Такі випадки, як хвороба дитини, її каліцтво та інші особливі обставини можуть стати причиною для подання окремого позову, передбаченого спеціальною нормою (див. ст. 185 СК України та коментар до неї).

Майновий стан дитини може бути стабільним. Дитина може мати власні доходи (заробіток) і утримувати себе самостійно. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 р. № 2402-П1, ст. 188 КЗпП, затвердженого Законом № 322-VIII від 10.12.1971 р. прийняття на роботу неповнолітніх осіб допускається із шістнадцятирічного віку. За згодою одного із батьків або особи, що його замінює, можуть, як виняток, прийматись на роботу особи, які досягли п'ятнадцяти років, а в окремих випадках чотирнадцяти років. Крім того, малолітні й неповнолітні особи можуть мати майно на різних цивільно-правових підставах й одержувати від нього дохід. З настанням неповної дієздатності, придбанням до повноліття повної дієздатності в дитини з'являється більше можливостей для поліпшення свого матеріального стану. Чим краще забезпечена дитина, тим менше вона потребує надання їй утримання.

3. При визначенні розміру аліментів суд ураховує стан здоров'я платника аліментів, що прямо пов'язаний з його працездатністю й відповідно матеріальним становищем. Матеріальне становище платника оцінюється, виходячи з вартості приналежного йому майна, розміру його заробітку (доходу). Про матеріальне становище також свідчить розмір витрат, які здійснюються платником на утримання себе й членів своєї сім'ї.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.1993 р. № 146 (в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 01.07.2002 p. № 869) затверджений Перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб (далі — Перелік). Відповідно до Переліку утримання аліментів із працівників провадиться з усіх видів заробітку і додаткової винагороди, як за основною роботою, так і за роботою за сумісництвом (п. 1). Для встановлення таких доходів за клопотанням заінтересованої сторони суд направляє запити у відповідні органи (ДПІ), а також бере до уваги інші надані докази. Крім розміру доходів, враховується вартість належного платникові аліментів майна.

Рішенням суду позов про стягнення аліментів на утримання дитини задоволений частково. З відповідача стягнуті аліменти в розмірі 200 грн. щомісяця до повноліття сина.

Апеляційний суд взяв до уваги пояснення позивачки про те, що відповідач працює на деревообробному пристрої, що торік приносило йому дохід, який дозволяє сплачувати аліменти в сумі 710 грн. Про використання пристрою свідчать рахунки по оплаті відповідачем послуг енергопостачання. З огляду на те, що відповідач є працездатною особою, має можливість забезпечити себе роботою, зареєстрований як приватний підприємець, а також з огляду на стан здоров'я неповнолітнього сина сторін і розмір доходів позивачки, які становлять 410 грн. на місяць, апеляційний суд визнав за необхідне збільшити суму стягнутих судом першої інстанції аліментів до 400 грн. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов'язку по утриманню дитини, однак, безумовно, враховується судом при визначенні розміру аліментів. У нормах СК України міститься ряд механізмів, які розроблені у забезпечення принципу пріоритету інтересів дитини при регулюванні сімейних відносин (ч. 8 ст. 7 СК України). Так, якщо батьки не мають можливості утримувати дитину, їй призначається тимчасова державна допомога (ч. 8 ст. 181 СК України). У випадку якщо розмір аліментів, установлений рішенням суду, недостатній для забезпечення дитини, частка майна того з батьків, з яким проживає дитина, може бути збільшена рішенням суду про поділ майна подружжя (ч. 3 ст. 7 °CК України).

4. При визначенні розміру аліментів суд ураховує також наявність у платника аліментів інших осіб, яких він зобов'язаний утримувати. До категорії таких осіб належать:

• інші діти;

• непрацездатний чоловік, дружина;

• непрацездатні батьки;

• непрацездатні повнолітні дочка, син;

• працездатні повнолітні дочка, син, які продовжують навчання. Наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина враховується судом незалежно від їхньої належності до складу однієї сім'ї. В інших нормах СК України, в яких йдеться про визначення розміру сум, що підлягають стягненню із платника, згадується сімейний стан платника аліментів (ч. 1 ст. 192, ч. 2 ст. 196 СК України). Хоча зазначені обставини не тотожні, вони в певній мері накладаються одна на одну. Поняттям «сімейний стан» не охоплюються всі випадки наявності у відповідача осіб, яких він зобов'язаний утримувати за законом. Такі особи можуть і не належати до членів його сім'ї на момент розгляду судом спору. Однак, мабуть, через свою лаконічність й ємкість поняття «сімейний стан» використане в СК України у тому числі й для визначення випадків наявності в платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, які не належать до членів його сім'ї.

Наявність в платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина враховується судом незалежно від того, надає він їм фактично утримання чи ні. Не виключені випадки, коли той з батьків, до якого пред'явлені позовні вимоги, вже виплачує аліменти на інших осіб (дітей, непрацездатного чоловіка, жінку в іншому шлюбі, батьків). Однак, якщо такі вимоги не заявлені, суд ураховує можливість їхньої появи в перспективі. У таких випадках суд, як правило, залучає заінтересованих осіб до участі в справі як третіх осіб на стороні відповідача (ст. ст. 35, 36 ЦПК України). Зазначені особи можуть заявити самостійні вимоги (ст. 34 ЦПК України). На практиці діє принцип, відповідно до якого всі діти платника аліментів, у тому числі народжені в різних шлюбах, мають бути однаково матеріально забезпечені.

5. При визначенні розміру аліментів суд ураховує також інші обставини, що мають істотне значення. Це можуть бути будь-які обставини, що стосуються сторін або дитини і відносяться до справи:

• сімейний стан дитини (наявність або відсутність у неї другого з батьків);

• стан здоров'я, матеріальний і сімейний стан того з батьків, з яким проживає дитина (є безробітним, пенсіонером, непрацездатним, перебуває на утриманні);

• наявність в того з батьків, з яким проживає дитина, осіб, яких він за законом зобов'язаний утримувати (непрацездатних батьків, дітей в іншому шлюбі);

• необхідність провадити інші виплати (погасити кредит за житло тощо);

• установлений у законі прожитковий мінімум;

• обсяг коштів, які звичайно направлялися батьками на утримання дитини, тобто її колишній рівень життя тощо.

Та обставина, що рівень доходу батька, з яким проживає дитина, дозволяє йому утримувати дитину самостійно, не звільняє іншого з батьків від обов'язку по утриманню дитини. Хоча в п. 3 ч. 1 ст. 182 СК України зазначене обмежене коло осіб, суд може врахувати як іншу обставину, що має істотне значення, факт перебування на утриманні платника інших непрацездатних осіб.

Оскільки саме зобов'язання по утриманню носить майновий характер, всі обставини, що враховуються судом при визначенні розміру аліментів, теж мають майновий аспект свого прояву й тим або іншим чином впливають на матеріальне становище сторін.

Обставини, що не мають істотного значення, не враховуються судом при визначенні розміру аліментів на дитину (наприклад, платник аліментів не працює й не зареєстрований у службі зайнятості як безробітний).

6. У СК України збережена ідея щодо визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину. Проте сам розмір, а також константа, відносно якої він установлюється, продовжили перетерплювати змін. Законодавство, що діяло раніше (ч. 1 ст. 82 КпШС України 1969 p.), містило різні правила. Так, у законі встановлювався спочатку фіксований мінімальний розмір аліментів (не менше 20 рублів), а потім (з 23.06.1992 р.) — відносно мінімальної заробітної плати (не менше 25 %). Починаючи з 30.01.1996 р. розмір аліментів визначався відносно неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (не менше 1/2).

Нове сімейне законодавство в цьому питанні також не відзначається стабільністю. У першій редакції ч. 2 ст. 182 СК України було закріплене правило, відповідно до якого розмір аліментів на одну дитину ні за яких умов не міг бути меншим неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Тобто мінімальна сума, що підлягає стягненню як аліменти, порівняно з колишньою, була збільшена вдвічі. В останній редакції ч. 2 ст. 182 СК України прив'язка зроблена до прожиткового мінімуму дитини відповідного віку. Останній підхід вбачається цілком виправданим у сучасних реаліях.

У ч. 2 ст. 182 СК України закріплене загальне правило: мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Виняток з цього правила складають випадки визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України).

Поняття прожиткового мінімуму визначене в Законі України № 2017-Ш «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 5.10.2000 р.1 як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум встановлюється щороку, на 2007 рік він становив на дітей віком до 6 років: з 1 січня — 434 гривні, з 1 квітня — 463 гривні, з 1 жовтня — 470 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня — 558 гривень, з 1 квітня — 595 гривень, з 1 жовтня — 604 гривні (ст. 62 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» від 19.12.2006 p. № 489-V).

Положення, закріплене в ч. 2 ст. 182 СК України, вказує на два моменти. По-перше, суд у своєму рішенні з врахуванням передбачених у законі обставин визначає розмір аліментів. По-друге, суд зазначає в рішенні, що при стягненні аліментів щомісячна сума платежів не може бути меншою, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Апеляційні суди нерідко скасовують рішення судів першої інстанції через те, що в резолютивній частині не міститься посилання на мінімальний розмір аліментів. Це пояснюється тим, що відсутність такого посилання може спричинити порушення майнових прав дитини, зниження розміру аліментів, що стягуються на її користь, нижче мінімуму, що передбачений законом. Якщо частка заробітку (доходу) платника аліментів реально буде складати суму, що є меншою, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, аліменти будуть стягуватися в розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а не в сумі, яка складає відповідну частку фактичного заробітку (доходу) платника аліментів.

Рішенням суду з відповідачки стягнуті аліменти в розмірі 1/4 частини заробітної плати щомісяця до повноліття дочки.

В апеляційній скарзі поставлене питання про скасування рішення суду першої інстанції й стягнення аліментів у розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму. Апеляційним судом установлено, що дочка перебуває на повному утриманні позивача й проживає разом з ним. Відповідачка відмовляється в добровільному порядку надавати утримання дитині.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд, визначаючи розмір аліментів у частині від заробітку матері дитини, обґрунтовано стягнув аліменти в розмірі 1/4 частини заробітної плати щомісяця з урахуванням вимог ст. 183 СК України. Разом з тим, приймаючи рішення, суд повинен був у резолютивній частині позначити вимоги ч. 2 ст. 182 СК України.

Колегія суддів апеляційного суду вирішила апеляційну скаргу задовольнити частково. Доповнити резолютивну частину рішення словами, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 СК України. Іншу частину рішення залишити без змін.

Важливо зазначити, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення (абз. 4 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» 15.05.2006 р).

7. Раніше в законодавстві передбачалися підстави для зменшення судом мінімального розміру аліментів, які стягуються на одну дитину (ч. 2 ст. 82 КпШС України). У юридичній літературі вказується, що й тепер за наявності особливих умов аліменти можуть бути присуджені судом у меншому розмірі, а право суду відступити від нової нижньої межі фактично встановлено частиною 3 статті 184 СК України. Поряд із цим відзначається, що доти, поки відсутній законодавчий механізм можливого зменшення розміру аліментів «нижче нижньої межі», суди при рішенні конкретної справи про стягнення аліментів можуть присудити аліменти в меншому розмірі, керуючись засадами справедливості, сумлінності й розумності.

З такою думкою важко погодитися. Можливість присудження судом аліментів, розмір яких був нижче мінімального, була виправданою, оскільки за старим законодавством розмір аліментів, присуджуваних на одну дитину, чітко фіксувався в законі. Тепер, коли визначення розміру аліментів повністю передане на розсуд суду, встановлення жорсткої мінімальної межі є необхідним з метою забезпечення прав й інтересів дітей. Крім того, у новому СК України закріплена норма, що передбачає обов'язок держави по утриманню малолітніх і неповнолітніх дітей, що відсилає до спеціального законодавства, яке визначає механізм виконання державою зазначеного обов'язку. Суд може визначити розмір аліментів на дитину менш мінімального розміру тільки у випадку, зазначеному в ч. 3 ст. 184 СК України, і тоді дитині призначається державна допомога в розмірі різниці між визначеним розміром аліментів й 30 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

8. У чинному законодавстві, як і раніше, не встановлюється максимального розміру аліментів на одну дитину. Така необхідність може пов'язуватися з тим, що в умовах різкого майнового розшарування суспільства заможні батьки змушені виплачувати кошти у розмірі, фактично достатньому на утримання не тільки дитини, але й інших осіб. З відмовою від фіксованих у законі аліментних часток необхідність у встановленні максимального розміру аліментів відпала. Суд, визначаючи в кожному конкретному випадку розмір коштів, що підлягають виплаті на утримання дитини, виходить із того, що він має бути достатнім, з огляду на її потреби, і разом з тим розмірним, враховуючи мету аліментного зобов'язання.

Максимальний розмір аліментів не варто змішувати з максимальним розміром відрахувань із заробітної плати по виконавчих документах у випадку стягнення аліментів, що визначений у законодавстві. Максимальний розмір аліментів, які стягуються з боржника відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 p. № 606-IV2, не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи (абз. 4 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 p.). Разом з тим суди орієнтуються на зазначену норму при визначенні у своїх рішеннях розміру аліментів.

Рішенням суду першої інстанції з відповідача стягнені аліменти в розмірі 300 грн. щомісяця.

В апеляційній скарзі відповідач указує, що відповідно до довідки про доходи його оклад становить усього 300 грн., у зв'язку із чим надання ним утримання дитині в розмірі, визначеному рішенням суду, неможливо.

При визначенні розміру аліментів апеляційний суд урахував відповідно до ст. 182 СК України матеріальне становище відповідача: наявність у нього заробітку, згідно довідок, виданих з місця роботи, і те, що розмір стягуваних аліментів не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати боржника. Апеляційний суд задовольнив скаргу частково, зменшивши розмір аліментів з 300 до 220 грн., з огляду на розмір прожиткового мінімуму, необхідного для дитини, віком 13 років.

Стаття 183. Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини

1. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

2. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

3. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

4. Якщо після збільшення встановленого законом мінімального розміру аліментів на дитину розмір аліментів, визначений судом у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, буде меншим ніж мінімальний розмір аліментів, передбачений частиною другою статті 182 цього Кодексу, одержувач аліментів має право звернутися до суду з позовом про відповідне збільшення розміру аліментів до платника аліментів.

1. Згідно з ч. 1 коментованої статті аліменти на дитину стягуються у відповідній частці від заробітку (доходу) батьків. При цьому розмір аліментів визначається судом з урахуванням обставин, що мають істотне значення (ст. 182 СК України).

Такий порядок стягнення аліментів можна визначити, як «нове, що є добре забутим старим». Порядок визначення розміру аліментів судом поновлено більш ніж через сімдесят років після його встановлення. Свого часу такий порядок було закріплено в Кодексі законів про сім'ю, опіку, шлюб й акти громадянського стану УРСР 1926 р. Пізніше його було змінено. Згідно з ч. 1 ст. 82 КпШС 1969 р. аліменти стягувалися на дітей у чітко визначеному розмірі: на одну дитину — 1/4, на двох дітей — 1/3, на трьох і більше дітей — 1/2 заробітку (доходу) батьків. Такий порядок визначення аліментів був розрахований на усереднений заробіток батьків і більш-менш однаковий рівень доходів громадян.

У сучасних соціально-економічних умовах, коли доходи різних соціальних верств населення суттєво різняться, вказаний порядок є неприйнятним. На утримання дитини за рішенням суду в одних випадках направляються мізерні суми, а в інших — нерозмірні потребам дитини. Подальше збереження в сімейному законодавстві чітко фіксованих часток входило врозріз із цілями аліментування.

При збереженні попереднього часткового способу вирахування розміру аліментів у СК України відмовилися від фіксованих аліментних часток. Вирахування аліментів, як і колись, відбувається в частковому відношенні до заробітку (доходу) батьків. Однак тепер розмір частки від заробітку, що приходиться на утримання дитини, законом не встановлюється, а визначається судом у кожному конкретному випадку стягнення аліментів з урахуванням обставин, які передбачені у ст. 182 СК України. У зв'язку з тим, що розмір частки заробітку (доходу) батьків, що підлягає стягненню, став предметом доказування, сучасний спір про надання утримання припускає досить серйозний судовий розгляд. Разом з тим слід зазначити, що на практиці фіксовані розміри часток усе ще слугують орієнтиром для судів при визначенні розміру аліментів з урахуванням кількості дітей.

У лютому 2006 р. позивачка звернулася до суду з вимогою про стягнення аліментів у розмірі 1/4 заробітку (доходу), в обґрунтування якого посилалася на те, що кошти, які відповідач надає на утримання дочки, не відповідають 1/4 його заробітку. Рішенням суду першої інстанції позов задоволений повністю.

Апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні з ухваленням нового рішення, виходячи з наступних підстав. Визначивши аліменти в розмірі 1/4 заробітку, суд першої інстанції не повною мірою виконав вимоги, що передбачені ст. 182 СК України. Так, судом не враховані обставини, що мають істотне значення, а саме матеріальне становище платника аліментів. Відповідач працює за межами області й змушений наймати для себе житло, що вимагає додаткових витрат. Дана обставина при розгляді справи в апеляційній інстанції підтверджена й самою позивачкою. Суд першої інстанції не взяв до уваги зазначену обставину, що призвело до неправильного визначення розміру аліментів, які відповідач реально здатний виплачувати на утримання дочки.

Апеляційний суд вирішив стягнути аліменти в розмірі 1/5 заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця до досягнення дочкою повноліття. Зобов'язання з утримання, у яких розмір стягуваних аліментів визначається за рішенням суду не у твердій грошовій сумі, а в частці від заробітку (доходу), в юридичній літературі розглядаються в системі ризикових (алеаторних) зобов'язань2. Для зазначених зобов'язань закономірною є невизначеність розміру періодичних аліментних платежів на момент виконання обов'язку, а також коливання сум, які надаються на утримання дитини, оскільки зобов'язання з утримання в цілому відрізняються триваючим характером.

У СК України відсутнє спеціальне положення на випадок, якщо діти залишаються проживати з кожним з батьків. Суд у такій ситуації розглядає спір про стягнення аліментів за позовом кожного з батьків. Аліменти стягуються на користь менш забезпеченого з них. Таке правило було закріплено в абз. 2 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» від. 12.06.1998 p., але у зв'язку із прийняттям нової постанови втратило чинність. Аналогічне положення в законодавстві не закріплене, однак судова практика продовжує йти таким шляхом.

2. У ч. 1 ст. 82 КпШС України були закріплені фіксовані частки від заробітку (доходу) батьків (1/4, 1/3, 1/2). Розмір частки залежав від кількості дітей, на яких стягуються аліменти. Таким чином, відповідно до КпШС України аліменти на двох і більше дітей стягувалися судом у єдиній частці від заробітку матері або батька.

Згідно з новим СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, що стягуються як аліменти на дитину, визначається судом. У ч. 2 коментованої статті закріплене спеціальне положення, що зберігає практику стягнення аліментів на двох і більше дітей в єдиній частці від заробітку. Більше того, як виходить зі змісту зазначеної норми й наступної частини цієї ж статті, суд не повинен визначати попередньо частку для кожної дитини окремо.

Втілена ідея з першого погляду вбачається доречною. Це, безсумнівно, полегшує роботу судів у справах про стягнення аліментів на двох і більше дітей. Однак при більш глибокому аналізі зазначена норма виявляє серйозні вади.

Визначаючи розмір аліментів на двох і більше дітей, суд оцінює ряд однакових обставин, зокрема стан здоров'я й матеріальне становище платника й одержувача аліментів, наявність у них інших осіб, яких вони зобов'язані утримувати відповідно до закону, інші обставини. Проте інші істотні умови, які мають бути враховані судом щодо кожної дитини, у більшості випадків не співпадають. Украй рідко буває, що вони однакові по своїх характеристиках. Діти, як правило, різного віку й відрізняються віковими потребами. У них може бути й різне матеріальне становище, якщо один з них працює й має свій заробіток або тільки одному з них (наприклад, улюбленому онуку) бабуся передала в спадщину майно, що приносить дохід. Один з дітей може мати поганий стан здоров'я й потребувати постійного догляду й лікування. Тому в ряді випадків визначити загальну суму коштів, які стягуватимуться з матері або батька на утримання декількох дітей, можна, тільки визначивши попередньо розмір коштів, які необхідні для утримання кожної дитини окремо.

Істотним недоліком положення ч.2 коментованої статті є те, що суд не може від нього відступати. Втім, в більшості випадків можна говорити тільки про умовну єдність такої частки, оскільки при її визначенні суд має враховувати відповідні обставини (ч. 1 ст. 182 СК України) стосовно кожної дитини індивідуально. У юридичній літературі правильно пропонується передбачити в законі випадки, в яких суд може встановити неоднакові частки, відступивши від загального правила визначення єдиної частки від заробітку (доходу) матері, батька, якщо аліменти стягуються на двох і більше дітей.

Як бачиться, положення ч. 2 коментованої статті має бути скоріше виключенням, ніж правилом. Необхідно надати суду можливість вирішувати на власний розсуд, коли варто визначати окремі частки на кожну дитину, а коли єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька. Тільки суд, керуючись принципом розумності й прогнозуючи ситуацію з урахуванням конкретних обставин, може визначити, що буде найдоцільнішим у кожному окремому випадку.

3. При визначенні розміру єдиної частки від заробітку (доходу) матері, батька на утримання двох і більше дітей суд має враховувати положення ч. 2 ст. 182 СК України. Розмір єдиної частки не може бути меншим, ніж 60 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, якщо діти належать до однієї вікової категорії (до 6 або від 6 до 18 років). Розмір єдиної частини не може бути меншим, ніж сума, що складається з сум по 30 відсотків прожиткового мінімуму на кожного з дітей відповідного віку, які належать до різних вікових категорій (до 6 і від 6 до 18 років).

4. У ч. 3 коментованої статті зазначено, що, якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Тому якщо, наприклад, розмір аліментів на двох дітей складав 1/3 частки від заробітку матері, батька, то після досягнення старшою дитиною повноліття, вважатиметься, що розмір стягнення на другу дитину складає 1/6 частки.

Дана норма є продовженням положення, закріпленого в ч. 2 коментованої статті. Проте просте вирахування рівної частки, що приходилася на дитину, яка досягла повноліття, може в окремих випадках порушувати інтереси як дитини, так і батьків. Рівна частка може бути більшою, ніж необхідно, якщо її розмір обумовлений обставинами, пов'язаними з дитиною, що досягла повноліття. І навпаки, рівна частка може бути недостатньою, якщо її розмір обумовлений обставинами, пов'язаними з молодшою дитиною. Припустимо, що істотну роль при визначенні єдиної частки від заробітку матері, батька на утримання двох дітей відіграв той факт, що молодша дитина є інвалідом і потребує постійного догляду й лікування. Відповідно до ч. 3 коментованої статті після досягнення старшою дитиною повноліття аліменти стягуються за винятком тієї рівної частини, що приходилася на її утримання. Це явно несправедливо й не відповідає намірам, якими керувався суд при визначенні розміру аліментів. Звичайно, можна звернутися з новим позовом про стягнення аліментів на дитину. Однак тоді фактично заново потрібно доводити всі обставини, що враховуються судом. Судовий розгляд вимагає додаткового часу й сил. І якщо той з батьків, з ким проживає дитина, з будь-яких міркувань цього не зробив, інтереси дитини можуть виявитися порушеними.

5. Відповідно до ч. 3 коментованої статті з відповідним позовом можуть звернутися обидва батьки. Для дитини така можливість у даній нормі не передбачена, тому варто керуватися ч. 1 ст. 18 СК України.

6. За правилами ч. 3 коментованої статті за аналогією мають стягуватися аліменти на дітей в разі смерті найстаршої дитини (оголошення найстаршої дитини померлою), звільнення батьків від обов'язку утримувати найстаршу дитину (ст. 188 СК України). Іншими словами дане положення має застосовуватись в разі припинення зобов'язання щодо утримання найстаршої дитини за будь-якою підставою, а не лише у випадку досягнення нею повноліття.

Стаття 184. Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі

1. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

2. Розмір аліментів, визначений судому твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

3. Якщо розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, менше мінімального розміру, передбаченого частиною другою статті 182 цього Кодексу, то дитині призначається відповідно до закону державна допомога в розмірі різниці між визначеним розміром аліментів і 30 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

1. У законі визначаються особливості сплати аліментів у тому випадку, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі або якщо є інші обставини, що мають істотне значення. За таких обставин суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. У цілому, визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) має перевагу, тому що позбавляє необхідності звертатися до суду щораз при зміні розміру заробітку. Проте у випадках, передбачених у ч. 1 коментованої статті, більш обґрунтованим може бути визначення розміру аліментів саме у твердій грошовій сумі.

Дана норма не є новою для сімейного законодавства. Раніше стягнення аліментів у твердій грошовій сумі провадилося відповідно до ст. 85 КпШС України Однак у СК України відповідне положення закріплене в якісно новому вигляді.

2. Суд може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі за наявності передбачених у законі підстав. По-перше, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід. Нерегулярним доходом уважається дохід, що надходить із різною періодичністю, перервами. Дохід може бути нерегулярним, наприклад, у випадку, якщо оплата праці відбувається по завершенні її виконання в частині або повністю (при застосуванні роботодавцем відрядної системи оплати праці, створенні на замовлення твору), а також якщо виплата заробітної плати провадиться із затримкою на порушення норм трудового законодавства.

Мінливим дохід уважається в тому випадку, якщо його розмір коливається. При цьому дохід може бути регулярним. Такою властивістю нерідко відрізняються доходи учасників господарських товариств, а також осіб, які ведуть індивідуальну підприємницьку діяльність.

Раніше положення, передбачене в ст. 85 КпШС України, застосовувалося щодо сезонних і творчих працівників (письменників, художників тощо). У соціально-економічних умовах, що змінилися, відповідна норма розрахована на більш широке коло осіб, що мають нестабільні доходи, зокрема зайнятих у сфері підприємницької діяльності.

У даному зв'язку виникає питання, чи досить наявності одного факту здійснення платником підприємницької діяльності для того, щоб зробити висновок про нерегулярність його доходів? Судова практика у цьому питанні є суперечливою.

Позивачка звернулася до суду з вимогою про стягнення аліментів на двох неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі по 500 грн. на кожну дитину. В обґрунтування своїх вимог вона заявила, що відповідач має нерегулярний мінливий дохід, оскільки здійснює підприємницьку діяльність. При цьому він володіє нерухомістю, транспортними засобами й значними коштами, на утримання дітей матеріальної допомоги не надає.

Рішенням суду першої інстанції позов про стягнення аліментів задоволений повністю.

Апеляційним судом рішення змінене в частині розміру стягуваних аліментів до 250 грн. щомісяця на кожну дитину, оскільки суд першої інстанції зробив висновок про матеріальне становище відповідача, виходячи з роду його діяльності, при відсутності яких-небудь доказів про реально одержувані ним доходи. При цьому колегія суддів визнала обґрунтованим висновок суду першої інстанції про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, оскільки відповідач як підприємець має нерегулярний мінливий дохід. Відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України від 16.01.2003 р. № 436-IV2 підприємництво — це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Дійсно, з урахуванням ризикового характеру підприємницької діяльності доходи від неї з більшим ступенем імовірності можуть бути нерегулярними, ніж при виконанні праці за трудовим договором (контрактом). Однак при успішному її веденні доходи підприємця, навпаки, відрізняються стабільністю. Тому сам факт здійснення особою підприємницької діяльності не свідчить про нерегулярність і мінливість її доходів. Таким чином, вид діяльності платника аліментів не може бути єдиним і достатнім доказом нерегулярності або мінливості його доходів на користь прийняття судом рішення про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі.

Нерегулярність і мінливість доходу враховується судом також при визначенні розміру твердої грошової суми, що підлягає стягненню.

Рішенням суду першої інстанції позов про стягнення аліментів на утримання дочки в розмірі 2000 грн. щомісяця задоволений повністю.

В апеляційній скарзі відповідач указує, що суд не взяв до уваги специфіку праці моряка, а саме те, що він тривалий час не працює й не одержує доходу.

Апеляційний суд установив, що відповідач працює на судах іноземних фірм відповідно до контракту по найму і його загальна зарплата становить 2200 доларів США (що за курсом національної валюти становить 11600 грн.). Його праця носить строковий характер, заробіток мінливий і коливається від 1323 до 2200 доларів США, між рейсами він не працює й дохід не одержує, перерви між рейсами становлять від 4 до 17 місяців.

Відповідно до ст. 184 СК України з урахуванням специфіки праці відповідача судова колегія визначила стягнути аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісяця.

3. Іншим фактором для визначення аліментів у твердій грошовій сумі є ті, що платник аліментів частину доходу отримує в натурі. Батько, зобов'язаний сплачувати аліменти, може одержувати заробіток (дохід) у натурі повністю або частково. Наприклад, жителі сільської місцевості спочатку одержують дохід у вигляді виробленої ними сільськогосподарської продукції, а потім — після її реалізації — у грошовій формі. Виплата заробітної плати може провадитися тією продукцією, що випускає підприємство, де працює платник аліментів тощо. Одержання заробітку (доходу) в натурі ускладнює виплату аліментів у грошовій формі в частці від такого заробітку (доходу) у порядку, що передбачений в ч. 1 ст. 183 СК України. Тому більш доречним може бути визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі.

4. У ч. 1 коментованої статті зазначено, що можуть існувати також інші суттєві обставини для визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Наприклад, до них можуть бути віднесені обставини, коли платник аліментів:

• одержує заробіток (дохід) повністю або частково в іноземній валюті (зміна курсу іноземної валюти може істотно впливати на розмір аліментів при їхньому вирахуванні в частці від заробітку (доходу);

• не має заробітку, оскільки є безробітним й перебуває на обліку в центрі зайнятості (визначити розмір аліментів, виходячи з фактичного або передбачуваного заробітку (доходу) не представляється можливим через його відсутність);

• є безробітним, але при цьому має на праві власності певне майно, від якого може одержувати дохід (наявність доходу або його розмір установити важко);

• працює нелегально або одержує доходи з різних джерел (неможливо встановити всі джерела й визначити загальний розмір доходів).

Інші обставини, що мають істотне значення, можуть бути пов'язані не тільки із платником, але й одержувачем аліментів або дитиною. Наприклад, платник аліментів має стабільний дохід, проте на лікування дитини й догляд за нею постійно потрібна сума, встановленого розміру. Тому другий з батьків зацікавлений в тому, щоб суд визначив розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Раніше відповідно до ст. 85 КпШС України всі випадки стягнення аліментів у твердій грошовій сумі пов'язувалися винятково із платником аліментів.

Крім того, зі ст. 85 КпШС України випливало, що за загальним правилом розмір аліментів визначався судом у частці від заробітку (доходу) платника аліментів, а у твердій грошовій сумі — як виключення, якщо стягнення аліментів у частковому відношенні до заробітку (доходу) було неможливим або ускладненим. Зі ст. 184 СК України подібний висновок не випливає.

Як і раніше, перелік підстав, за наявності яких суд може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, у законі суворо не визначений. Для стягнення аліментів у твердій грошовій сумі досить однієї з названих підстав. Суд може відмовити у визначенні розміру аліментів у твердій грошовій сумі, якщо визнає вимоги позивача безпідставними.

5. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України суд може стягнути аліменти одночасно у: а) у частці від заробітку платника; б) у твердій грошовій сумі. Раніше така можливість законодавством не передбачалася.

На відміну від КпШС України 1969 р., в СК України не міститься вказівка на те, що аліменти у твердій грошовій сумі підлягають сплаті щомісячно. Таким чином, суд у своєму рішенні може визначити тверду грошову суму: а) яка підлягає виплаті щомісяця; б) яка стягується одноразово. Зокрема аліменти стягуються судом одноразово у випадку виїзду платника аліментів за кордон на постійне місце проживання. Таким чином, у СК України сфера застосування норми про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі набагато розширена.

У СК України відсутня норма, що встановлювала б порядок визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Суд визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі з урахуванням обставин, які передбачені у ст. 182 СК України.

Не виключено, що судом може бути встановлена як єдина тверда сума, що підлягає стягненню на декількох дітей, так і суми, стягувані на кожну дитину окремо.

Можна припустити, що аліменти мають стягуватися у твердій грошовій сумі, якщо батьки мають двох або більше дітей, які залишаються проживати з кожним із них. Аліменти виплачує більш забезпечений з батьків на користь менш забезпеченого. Наприклад, якщо з відповідачем проживають діти від іншого шлюбу, то позивачці аліменти виплачуються в частковому вираженні, оскільки вона не є матір'ю дітей, що проживають із відповідачем.

В законодавстві однозначно не визначено, як має провадитися стягнення аліментів, якщо одна дитина проживає з одним з батьків, а друга — з бабою (дідом). Хоча батьки зобов'язані утримувати своїх дітей, при певних обставинах цей обов'язок покладається на інших членів сім'ї, зокрема, бабу, діда (ст. 265 СК України). Можна припустити, що в такому випадку вимогу про стягнення аліментів також варто задовольняти за правилами ст. 184 СК України — у твердій грошовій сумі.

6. У ч. 2 коментованої статті вказано, що розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Під індексацією грошових доходів у законодавстві розуміється встановлений законами й іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3.07.1991 р. у редакції Закону № 491-IV від 06.02.2003 р.). Індексація проводиться з метою підтримки купівельної спроможності населення України в умовах підвищення цін на дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Індексації підлягають грошові доходи громадян, отримані ними в гривнях на території України, які не мають разового характеру: пенсії, стипендії, оплата праці (грошове забезпечення) та інші грошові доходи, які визначені в законі (ст. 2 Закону). Індексація доходів працюючого населення проводиться за основним місцем роботи (ст. 10 Закону). Індексація має провадитися автоматично, тобто без додаткового судового рішення. Такий порядок індексації передбачений у законодавстві на забезпечення інтересів одержувача аліментів для того, щоб йому не доводилося періодично подавати до суду вимоги про збільшення розміру аліментів у зв'язку з підвищенням цін.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 р. затверджений Порядок проведення індексації грошових доходів населення. Відповідно до зазначеного Порядку виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню: 1) підприємства, установи й організації підвищують розміри оплати праці у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи й організації, які фінансуються або дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету (п. 6). Спори з питань індексації грошових доходів підлягають розгляду в судовому порядку (п. 13).

У ч. 2 ст. 184 СК України закріплена вимога про індексацію розміру аліментів, визначених у твердій грошовій сумі, які стягуються за рішенням суду. У СК України не міститься положення про індексацію аліментів, які виплачуються за договором. Очевидно, що індексація розміру аліментів, які сплачуються за домовленістю сторін, має провадитися згідно з умовами такого договору. Можна припустити, що, якщо в договорі про сплату аліментів не передбачається індексація розміру аліментів, вона має здійснюватися згідно із законом.

7. Відповідно до ч. 3 ст. 184 СК України суд в окремих випадках вправі відступити від правила, передбаченого в ч. 2 ст. 182 СК України, і стягнути аліменти у твердій грошовій сумі меншій 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому судом призначається відповідно до закону державна допомога в розмірі різниці між визначеним розміром аліментів й 30 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У яких саме випадках суд може визначити у твердій грошовій сумі розмір аліментів, що є меншим, ніж мінімальний, у законі не визначено, оскільки суд приймає рішення з урахуванням обставин, які передбачені в ст. 182 СК України, у кожному конкретному випадку. Суди застосовують норму ч. 3 ст. 184 СК України, якщо стан здоров'я, матеріальний і сімейний стан платника аліментів не дозволяють визначити розмір аліментів, достатній для утримання дитини.

Рішенням суду першої інстанції з відповідача стягнуто аліменти в розмірі 80 грн. щомісяця.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, оскільки він добровільно виконує обов'язок по утриманню сина.

Апеляційна скарга задоволена частково. Колегія суддів визнала доводи відповідача такими, що не заслуговують уваги, й вирішила, що, оскільки визначений судом розмір аліментів фактично становить менше 30 відсотків від розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, відповідно до ч. 3 ст. 184 СК України позивачка має право на державну допомогу в розмірі між певним розміром аліментів й 30 відсотками встановленого прожиткового мінімуму. З резолютивної частини рішення районного суду виключені слова «але не менше неоподатковуваного мінімуму доходів громадян». Аналіз судової практики приводить до висновку про те, що суди припускаються помилок в застосуванні норми ч. 3 ст. 184 СК України.

Рішенням суду першої інстанції з відповідача стягнуто аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 70 грн.

В апеляційній скарзі позивачка вказує, що суд необґрунтовано поклав обов'язок по утриманню дитини на державу, а не відповідача, і просить стягнути з відповідача аліменти в розмірі 200 грн.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідач не надав переконливих доказів того, що він не здатний утримувати сина. Суд першої інстанції, встановлюючи розмір аліментів 70 грн., не вказав, чому відповідач не може сплачувати аліменти в розмірі, що передбачений законом. З огляду на розмір прожиткового мінімуму, колегія суддів вирішила стягнути аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 180 грн. щомісяця до повноліття дитини.

8. Тимчасова державна допомога призначається й виплачується дитині відповідно до Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 189 від 22.02.2006 р. Тимчасова допомога призначається й виплачується за місцем проживання (перебування) одного з батьків, який утримує дитину, управлінням праці й соціального захисту населення. У випадку встановлення нового розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку розмір тимчасової допомоги перераховується органом праці й соціального захисту населення з того місяця, в якому набрав чинності закон, без звернення одержувача.

9. Згідно із ч. 1 коментованої статті суд може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі за заявою як платника, так і одержувача аліментів.

Стаття 185. Участь батьків у додаткових витратах на дитину

1. Той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

2. Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

1. У коментованій статті визначається порядок участі батьків у додаткових витратах на дитину. Такі витрати можуть бути пов'язані з різними обставинами. Наприклад, у зв'язку з розвитком у дитини спортивних, художніх, музичних або інших здібностей потрібно організувати процес її навчання, придбати музичний інструмент, спортивне або інше обладнання, оплатити заняття. У випадку хвороби дитини додаткові кошти необхідні для придбання ліків, збалансованого харчування, оплати спеціального догляду за нею тощо.

Такі витрати, як правило, не плануються сімейним бюджетом. Тому законом крім обов'язку по утриманню дитини на батьків покладається обов'язок по участі в додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами. Вони можуть бути як позитивного (розвиток здібностей дитини), так і негативного характеру (хвороба, каліцтво). їхній перелік у законі строго не визначений, тому суд може брати до уваги будь-які виняткові ситуації. Відповідно до ст. 86 КпШС обов'язок по участі в додаткових витратах, як складалася практика, виникав у зв'язку з «винятковими обставинами» тільки негативного характеру. Таким чином, СК України розширює обов'язки батьків з утримання дитини.

2. СК України виходить із принципу рівності прав й обов'язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов'язані обидва з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Якщо той з батьків, що проживає окремо, наприклад, у зв'язку з розвитком у дитини здібностей до програмування придбав для неї комп'ютер і фінансує комп'ютерні курси, він може вимагати покриття половини фактично понесених ним витрат за рахунок того з батьків, що проживає разом з дитиною.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р. до участі в додаткових витратах на дитину можуть залучатися тільки батьки. На інших членів сім'ї цей обов'язок не покладається. Тому, наприклад, якщо баба, дід визнані аліментозобов'язаними щодо своїх малолітніх, неповнолітніх онуків (ст. 265 СК України), у додаткових витратах на дитину вони не беруть участь. У той же час баба, дід можуть звернутися з такою вимогою до іншого з батьків.

3. У юридичній літературі обов'язок, передбачений ст. 185 СК України, розглядається як самостійний й окремий від обов'язку по утримання дитини. Він покладається на батьків, незалежно від того, стягуються аліменти на утримання дитини за рішенням суду чи ні. Таким чином, брати участь у додаткових витратах на дитину зобов'язаний той з батьків:

• з кого присуджено стягнення аліментів на дитину;

• до кого вимога про стягнення аліментів не була подана.

У випадку спору право вимагати відшкодування додаткових витрат на дитину має й той з батьків, з кого присуджене стягнення аліментів. Відповідно до ст. 86 КпШС України до участі в додаткових витратах міг бути притягнутий тільки той з батьків, який сплачував аліменти.

Вимога про стягнення додаткових витрат може бути пред'явлена й у тому випадку, якщо основна вимога про стягнення аліментів не пред'являлася через відсутність спору про звичайні (щоденні) витрати на утримання дитини. При одночасному розгляді вимог про стягнення аліментів і додаткових витрат їх має бути визначено в рішенні окремо (п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 p.).

Вимога про стягнення додаткових витрат може бути пред'явлена і тоді, якщо утримання надається одним з батьків відповідно до ст. 187 СК України або договору (ст. ст. 189, 19 °CК України), якщо порядок несення додаткових витрат на дитину сторонами не обговорений.

4. З аналізу коментованої статті можна дійти висновку, що участь батьків у додаткових витратах на утримання дитини може визначатися за домовленістю між ними. Сторони можуть укласти відповідний договір про сплату додаткових сум на утримання дитини у зв'язку з певними особливими обставинами. З урахуванням положень абз. 2 ч. 1 ст. 189 СК України можна зробити висновок, що такий договір укладається в письмовій формі й нотаріально посвідчується.

Сторони можуть також визначити умови участі одного з батьків у додаткових витратах у договорі про сплату аліментів на дитину (ст. 189 СК України) або в шлюбному договорі (ч. 2 ст. 93 СК України).

5. У разі спору між батьками розмір участі одного з них у додаткових витратах на дитину визначається за рішенням суду. Передбачається, що батьки беруть участь у додаткових витратах на дитину рівною мірою. При цьому суд вирішує справу з урахуванням будь-яких обставин, що мають істотне значення. Оскільки в нормі вони не названі, як видно, у першу чергу оцінюються особливі обставини, якими викликані додаткові витрати, а також обставини, передбачені в ст. 182 СК України. Розмір участі кожного з батьків у додаткових витратах на дитину залежить від конкретних обставин справи й не завжди буде однаковим.

Оскільки йдеться про фактично понесені або передбачувані витрати, їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі (п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 p.). Сторона, що звертається з вимогою про відшкодування вже зроблених додаткових витрат або з вимогою про їхнє попереднє фінансування, має надати суду докази фактично понесених або майбутніх витрат, їхній розрахунок й обґрунтування.

Рішенням суду першої інстанції задоволені позовні вимоги про стягнення аліментів у розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку й додаткових витрат на дитину в розмірі 200 грн. щомісяця.

В апеляційній скарзі відповідач просить зменшити розмір додаткових витрат до 50 грн. щомісяця.

Судова колегія прийняла рішення апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступних підстав.

Неповнолітній син сторін є інвалідом дитинства й має потребу в щомісячному медичному огляді. У зв'язку із цим виникає необхідність у додаткових витратах. Тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про необхідність стягнення з відповідача частини додаткових витрат. Однак при визначенні їхнього розміру судом не враховано, що заробітна плата відповідача становить 1139 грн. Із зазначеної суми відповідач сплачує позивачці аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частки. Крім того, на утриманні відповідача перебувають його непрацездатні батьки, що проживають разом з ним.

Позивачка є інвалідом третьої групи й одержує пенсію, працює, її заробітна плата становить близько 670 грн. на місяць. Крім того, вона одержує пенсію на дитину-інваліда з дитинства.

При таких обставинах судова колегія вважає, що розмір додаткових витрат має бути зменшений до 100 грн. на місяць. 6. В абз. 2 ч. 4 ст. 185 СК України визначається порядок сплати додаткових витрат на дитину. Додаткові витрати мають покриватися батьками в міру необхідності до досягнення дитиною повноліття. Вони можуть бути викликані тривалими або тимчасовими, минущими по своїй природі обставинами. Тому в законі для цього передбачені різні варіанти. Згідно із законом додаткові витрати на дитину можуть покриватися такими способами:

а) наперед;

б) після їх фактичного понесення (одноразово, періодично або постійно).

Залежно від ситуації, що склалася, один з батьків може за своїм вибором вимагати відшкодування реально понесених ним додаткових витрат або попереднього фінансування майбутніх витрат, наприклад, у випадку відсутності в нього необхідних коштів.

При визначенні розміру додаткових витрат суд ураховує конкретні життєві обставини на момент розгляду спору. Якщо за рішенням суду додаткові витрати фінансуються наперед періодично й постійно, як видно, у випадку зміни обставин, що мають істотне значення, зацікавлена сторона може звернутися до суду з вимогою про зміну розміру стягуваних додаткових витрат.

Батьки можуть передбачити порядок несення додаткових витрат у договорі про сплату аліментів. Якщо обставина, що викликала додаткові витрати, не врахована батьками в договорі або порядок несення витрат на цей випадок не погоджений, зацікавлена сторона може звернутися до суду.

Стаття 186. Контроль органу опіки та піклування за цільовим витрачанням аліментів

1. За заявою платника аліментів або за власною ініціативою орган опіки та піклування перевіряє цільове витрачання аліментів.

2. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.

1. З огляду на мету зобов'язання батьків з утримання дитини кошти, що надаються як утримання, призначені винятково для забезпечення життєвих потреб дитини. Хоча той з батьків, який одержує аліменти, стає їх власником, він не може розпоряджатися одержаними сумами на власний розсуд та у власних інтересах. Батьки зобов'язані використовувати аліменти виключно за цільовим призначенням — для задоволення фізичних, духовних й інших потреб дитини, її навчання й розвитку (ч. 1 ст. 179 СК України).

2. У СК України передбачаються спеціальні механізми захисту прав учасників правовідносин з утримання. Зокрема платник аліментів може звернутися до суду за захистом своїх прав та прав дитини, якщо, на його думку, аліменти витрачаються не за цільовим призначенням. Відповідно до коментованої статті контроль за цільовим використанням аліментів здійснює орган опіки та піклування.

У цьому питанні в законі не проводиться різниці між примусовим та добровільним порядком сплати аліментів. Це надає підстави для висновку, що коментована стаття застосовується у випадку стягнення аліментів за рішенням суду, договором або при відрахуванні аліментів за ініціативою платника з його заробітної плати, пенсії, стипендії.

У сучасних умовах, коли нерідко основним або навіть єдиним фінансовим надходженням сім'ї є аліменти на дитину, домогтися цільового використання аліментів досить важко, тому норма ст. 186 СК України має велике практичне значення.

За захистом прав платник аліментів може звернутися в орган опіки, піклування та суд. У випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав й інтересів в орган опіки й піклування (ч. 1 ст. 19 СК України).

Вперше на рівні закону на орган опіки та піклування покладено здійснення контролю за цільовим витрачанням аліментів. Орган опіки та піклування здійснює контроль за цільовим витрачанням аліментів за власною ініціативою або за заявою платника. За власною ініціативою орган опіки та піклування перевіряє цільове витрачання коштів, наприклад, у випадку виїзду платника аліментів за кордон на постійне проживання й стягнення аліментів за весь період до досягнення дитиною повноліття.

Контроль за цільовим витрачанням коштів необхідний, особливо у випадку, коли розмір коштів, що надаються на утримання дитини, значний. Як видно, відповідно до коментованої статті здійснюється контроль також за витратою додаткових коштів, які надаються одним з батьків у зв'язку з особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою тощо), хоча в нормі не передбачене відповідне спеціальне положення.

3. Звернення за захистом в орган опіки й піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У випадку звернення з позовом у суд орган опіки й піклування припиняє розгляд поданої йому заяви (ч. 3 ст. 19 СК України). Платник може звернутися в суд з вимогою про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України у всіх випадках нецільового використання аліментів. Попереднє звернення до органу опіки й піклування не потрібне. Відповідно до законодавства з метою захисту інтересів дітей, зокрема у випадку нецільового витрачання аліментів, у суд може звернутися орган опіки й піклування або прокурор.

Негативні результати перевірки органу опіки й піклування, не перешкоджають зверненню платника в суд з відповідною вимогою. Суд може не погодитися з висновком органу опіки й піклування, якщо він недостатньо обґрунтований, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України). У випадку, якщо нецільове використання аліментів органом опіки й піклування попередньо не встановлено, платникові необхідно надати суду відповідні докази.

Суд може прийняти рішення про зменшення розміру стягуваних аліментів, якщо буде встановлено, що вони витрачаються не за цільовим призначенням у зв'язку з тим, що стягуються в недоцільно великому розмірі. Як видно, одного факту нецільового витрачання аліментів недостатньо для постановлення судом рішення про зменшення розміру аліментів, оскільки це порушувало б права дитини.

Платник може вимагати внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини тільки у відділенні Державного ощадного банку України, оскільки він є досить надійним і має найбільш широку мережу місцевих відділень. Таке імперативне положення закріплене в інтересах дитини для того, щоб спростити процедуру одержання іншим з батьків відповідних коштів. Визначаючи розмір тієї частини аліментів, що буде вноситися в банк на особистий рахунок дитини, суд ураховує розмір стягуваних на утримання дитини аліментів, матеріальне становище одержувача аліментів та інші обставини, що мають значення для справ.

Стаття 187. Відрахування аліментів на дитину за ініціативою платника

1. Один із батьків може подати заяву за місцем роботи, місцем виплати пенсії, стипендії про відрахування аліментів на дитину з його заробітної плати, пенсії, стипендії у розмірі та на строк, які визначені у цій заяві.

Така заява може бути ним відкликана.

2. На підставі заяви одного з батьків аліменти відраховуються не пізніше триденного строку від дня, встановленого для виплати заробітної плати, пенсії, стипендії.

3. На підставі заяви одного з батьків аліменти можуть бути відраховані і тоді, коли загальна сума, яка підлягає відрахуванню на підставі заяви та виконавчих документів, перевищує половину заробітної плати, пенсії, стипендії, а також якщо з нього вже стягуються аліменти на іншу дитину.

1. За бажанням одного з батьків відрахування аліментів на дитину може провадитися з його заробітної плати (пенсії, стипендії). Такий спосіб розрахований переважно на випадки, коли один з батьків проживає окремо від дитини та бажає надавати кошти на її утримання. Відрахування аліментів за заявою одного з батьків є безперечним доказом виконання обов'язку по утриманню дитини в добровільному порядку.

Для цього за місцем роботи (місцем виплати пенсії, стипендії) подається відповідна заява, у якій вказується розмір і строк, протягом якого передбачається провадити сплату аліментів. Очевидно, така заява може містити вказівку і про періодичність платежів, хоча в СК України спеціальне положення на цей рахунок відсутнє.

Якщо строк, протягом якого слід провадити відрахування із заробітної плати, у заяві не визначений, вони, як видно, провадяться доти, поки заява не відкликана. При цьому можлива ситуація, коли відрахування продовжують провадитися після досягнення дитиною повноліття, оскільки адміністрація організації, що провадить відрахування, керується тільки заявою свого працівника й не зобов'язана контролювати наявність підстав для сплати ним аліментів. У такому випадку, платник не може вимагати повернення сплачених сум (ст. 1212 ЦК України).

Хоча в законодавстві не визначена форма заяви про відрахування аліментів на дитину, очевидно, що вимагається проста письмова форма.

2. До закінчення зазначеного в заяві строку вона може бути відкликана платником. Відрахування аліментів на дитину за заявою одного з батьків з його заробітної плати (пенсії, стипендії) провадиться в добровільному порядку, тому таке відрахування має бути припинене, якщо заява відкликана.

Платник може відкликати свою заяву, наприклад, у випадку, якщо, на його думку, кошти, що відраховують, витрачаються іншим з батьків не за цільовим призначенням, або якщо платник бажає змінити умови, відповідно до яких провадиться відрахування коштів з його заробітної плати. Однак мотиви відкликання заяви в будь-якому випадку не підлягають з'ясуванню.

Раніше в юридичній літературі пропонувалося надати заявам, які подаються за місцем роботи платника, чинність виконавчого документа1. Як видно, така пропозиція не одержала свого розвитку в законодавстві.

3. У коментованій статті визначений порядок відрахування коштів із заробітної плати, пенсії, стипендії одного з батьків на підставі заяви адміністрацією організації, у якій він працює. Аліменти відраховуються не пізніше триденного строку від дня, встановленого для виплати заробітної плати, пенсії, стипендії. Дане правило традиційно застосовується при відрахуванні аліментів за рішенням суду й заявою платника з метою забезпечення своєчасного надання коштів одержувачеві (ч. 3 ст. 92 КпШС України 1969 p.).

4. Законодавством установлюються обмеження розміру відрахувань із заробітної плати боржника у випадку примусового стягнення аліментів. Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 p. № 606-XIV максимальний розмір аліментів, які стягуються з боржника, не повинен перевищувати 50 відсотків його заробітної плати (ч. 3 ст. 70). Загальний розмір всіх відрахувань при кожній виплаті заробітної плати не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що підлягає виплаті працівникові, у тому числі при відрахуванні по декількох виконавчих документах. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей. У цьому випадку розмір відрахувань не може перевищувати 70 відсотків (ч. 4 ст. 7 °CК). Зазначені положення стосуються тільки примусового порядку стягнення аліментів і на інші випадки не поширюються.

У випадку добровільної сплати аліментів за ініціативою платника діють інші правила. Розмір, у якому будуть провадитися відрахування, визначається платником самостійно. Його максимальна межа в законодавстві не встановлена. Проте мінімальний розмір аліментів на одну дитину та загальні правила щодо розміру аліментів мають виконуватися й у випадку добровільної сплати аліментів.

При відрахуванні аліментів на дитину з ініціативи платника загальна сума, що підлягає відрахуванню із заробітної плати (пенсії, стипендії) на підставі заяви й виконавчих документів, не обмежується. Розмір відрахувань не обмежується й у тому випадку, якщо аліменти вже стягуються на іншу дитину. Тому що аліменти відраховуються батьком у добровільному порядку на підставі заяви, у законодавстві обмежень такого роду й не може бути. Платник на власний розсуд визначає ту частину заробітної плати, пенсії, стипендії, що вважає за необхідне залишити на інші потреби. При наявності інших джерел доходу платник може відраховувати всю суму заробітної плати, пенсії, стипендії на утримання дитини. Визначаючи в заяві суму, що підлягає відрахуванню як аліменти на дитину, платникові варто порівнювати розмір заробітної плати й загальний розмір інших відрахувань, якщо такі з неї вже провадяться.

5. Відрахування коштів на утримання дитини з ініціативи платника з його заробітної плати не є перешкодою для стягнення аліментів у судовому порядку. Одержувач може звернутися до суду з такою вимогою у випадку, якщо він не згодний, наприклад, з розміром, у якому виплачуються аліменти за заявою платника.

Стаття 188. Звільнення батьків від обов'язку утримувати дитину

1. Батьки можуть бути звільнені від обов'язку утримувати дитину, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби.

2. Батьки можуть бути звільнені від обов'язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Якщо дитина перестала отримувати дохід або її дохід зменшився, заінтересована особа має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів.

1. Зобов'язання щодо утримання має за мету матеріальне забезпечення дитини, яка в силу свого віку вважається не здатною забезпечувати себе самостійно. Якщо дитина є матеріально забезпеченою і фактично не потребує матеріальної допомоги, зобов'язання щодо її утримання батьками втрачає свій сенс.

За загальним правилом, обов'язок батьків по утриманню припиняється після досягнення дитиною повноліття. В коментованій статті передбачено випадок, коли такий обов'язок може припинятися до повноліття дитини. Підставою для цього є рішення суду про звільнення батьків від обов'язку утримувати дитину. Відповідно до коментованої норми суд може звільнити батьків від обов'язку по утриманню дитини за наявності сукупності двох умов:

• дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з батьків;

• дохід дитини забезпечує повністю її потреби.

Як видно, обидві обставини визначають матеріальне становище дитини. За наявності цих двох обставин дитина вважається такою, що не потребує надання утримання, а батьки можуть бути звільнені від його надання дитині. Сукупність цих обставин має бути встановлена судом.

2. Окремого пояснення потребує використання в множині слова «батьки». З коментованої норми однозначний висновок можна зробити лише щодо можливості звільнення судом обох батьків від обов'язку утримувати дитину. У зв'язку з цим виникає питання стосовно можливості звільнення від обов'язку тільки одного з батьків. Закон покладає на батьків обов'язок по утриманню дитини незалежно від їхньої працездатності і матеріального становища. Якщо один з батьків є непрацездатним і у зв'язку з цим потребує матеріальної допомоги, це не впливає на його обов'язок щодо утримання дитини. При регулюванні сімейних відносин пріоритет надається інтересам дитини. Однак коментована норма закріплена в інтересах батьків. Закон покладає на батьків обов'язок по утриманню дитини на кожного з батьків. Один з батьків у зв'язку зі складними життєвими обставинами може бути фактично не здатний утримувати дитину. Вимога про звільнення від обов'язку утримувати дитину, як правило, надходить від того з батьків, який проживає окремо від дитини, якщо інший з батьків подав до суду позов про стягнення з нього аліментів на дитину. Тому можна припустити, що за наявності умов, передбачених у коментованій статті, суд може звільнити від обов'язку по утриманню дитини тільки одного з батьків.

3. В коментованій статті не передбачено жодних особливостей щодо віку дитини. Тому батьки можуть бути звільнені від обов'язку по утриманню як щодо малолітніх, так і щодо неповнолітніх дітей. Звільнення батьків від обов'язку щодо утримання дитини не стає на перешкоді для виникнення у неї обов'язку по утриманню батьків у майбутньому (див. коментар до ст. 202 СК України).

4. Коментована норма є новою в сімейному законодавстві і викликає чимало питань на практиці. Складнощі пов'язані з тим, що норма перенасичена оцінними поняттями. Певною мірою це пояснюється тонкістю й варіативністю природи сімейних відносин. Однак властива оцінним поняттям невизначеність значно ускладнює практику застосування норми.

5. По-перше, суд має встановити, що дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з батьків. В законі не вказано, як саме мають співвідноситися дохід дитини й дохід батьків, щоб дохід дитини вважався таким, що набагато перевищує дохід батьків. Відповідних роз'яснень немає й у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р. У юридичній літературі пропонується вважати дохід дитини таким, що набагато перевищує дохід кожного з батьків, якщо має місце як мінімум дворазове їхнє співвідношення.

Встановлюючи розмір доходу дитини і матері, батька, суд ураховує всі джерела одержуваних дитиною доходів (заробітну плату, доходи від майна, результатів інтелектуальної, творчої, підприємницької діяльності тощо).

В нормі вказано, що дохід дитини має перевищувати дохід кожного з батьків. Очевидно, що дохід дитини порівнюється окремо з доходом матері і доходом батька, а не з сукупним доходом обох батьків. Разом з тим таке формулювання припускає різні тлумачення. З одного боку можна припустити, що дохід дитини має перевищувати і дохід матері, і дохід батька. З іншого боку, можна припустити, що дохід дитини має перевищувати тільки дохід того з батьків, стосовно якого вирішується питання про звільнення від обов'язку щодо утримання. Виходячи з того, що суд вирішує питання щодо звільнення від обов'язку по утриманню дитини кожного з батьків окремо, можна зробити висновок, що дохід дитини має перевищувати дохід того з батьків, хто заявив таку вимогу. Розмір доходу другого з батьків при цьому не має вирішального значення.

6. По-друге, суд має встановити, що дохід дитини забезпечує повністю її потреби. В законі не визначено, в якому випадку дохід дитини визнається таким, що повністю забезпечує її потреби. Також не встановлено критерії, якими має керуватися суд, оцінюючи дохід і потреби дитини. В юридичній літературі зазначається, що дохід дитини може вважатися таким, що повністю забезпечує її потреби, якщо він як мінімум у два рази перевищує розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, встановлений на відповідний період часу, і, крім того, гарантує покриття додаткових витрат, які можуть бути викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою тощо)2. Висловлена пропозиція може бути лише певним орієнтиром. Потреби дитини визначаються індивідуально в кожному конкретному випадку. При цьому враховується її вік, стан здоров'я, місце проживання, розвиток здібностей і особистості в цілому, рід захоплень тощо. Крім того, суд має оцінити стабільність доходу. Тому вказана умова не може встановлюватися на підставі загальних вимірів. Суд у кожному конкретному випадку зважує всі обставини, що мають істотне значення.

В коментованій статті не вказано, що батьки можуть бути звільнені судом від обов'язку брати участь у додаткових витратах на дитину (ст. 185 СК України). Втім, можна припустити, що дохід дитини слід вважати таким, що повністю забезпечує її потреби, тільки в тому разі, якщо його розмір дозволяє забезпечувати не лише повсякденні побутові потреби дитини, а й потреби, які можуть виникнути у зв'язку з особливими обставинами в майбутньому. З цього можна зробити висновок, що звільнення батьків від обов'язку щодо утримання дитини має відбуватися одночасно із звільненням батьків від обов'язку брати участь у додаткових витратах на дитину.

7. В ч. 2 коментованої статті передбачено можливість поновлення обов'язку батьків щодо утримання дитини. Підставою для цього є зміна обставин, у зв'язку з якими батьки звільнені судом від обов'язку, а саме: а) припинення отримання доходу дитиною; б) зменшення доходу дитини. Таким чином, заінтересована особа може звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів на дитину, якщо дитина більше не здатна забезпечувати свої потреби за рахунок власного доходу.

8. Кожна з зазначених обставин може виступати самостійною підставою для поновлення обов'язку батьків щодо утримання дитини. Однак зменшення доходу не завжди буде неодмінно свідчити про його недостатність для повного забезпечення потреб дитини. Той дохід, який отримує дитина після зменшення його розміру, може виявитися достатнім для повного задоволення її потреб. В такому разі суд може відмовити в позові про сплату аліментів на підставі зменшення доходу дитини. Тому позивач має надати докази того, що потреби дитини більше не можуть забезпечуватися за рахунок її доходу.

9. Обидві вказані обставини, у зв'язку з якими заінтересована особа має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів, стосуються лише зміни матеріального становища дитини. Однак зміна матеріального становища батьків може мати не менш істотне значення. Норма ч. 2 коментованої статті не дає відповіді на питання, як бути у тому випадку, якщо дохід дитини не зменшився, але збільшився дохід батьків і дозволяє забезпечити дитині якісно інший рівень життя? Матеріальне становище дитини має бути наближеним до матеріального становища її батьків. Тому обов'язок батьків щодо утримання дитини справедливо поновлювати і в тому разі, якщо внаслідок збільшення доходів батьків дохід дитини перестав набагато перевищувати дохід кожного з них.

Не менш важливою обставиною є зміна потреб дитини. Потреби дитини змінюються з віком, у зв'язку з розвитком здібностей, зміною стану здоров'я тощо. Не виключається, що дохід дитини може перестати відповідати її новим потребам. Однак відповідно до ч. 2 коментованої статті в такому випадку заінтересована особа також не має права на звернення до суду з позовом про сплату аліментів на дитину. Можна припустити, що інші обставини також можуть обумовити необхідність поновлення обов'язку батьків утримувати дитину.

Таким чином, можна зробити висновок, що перелік обставин, у зв'язку з якими заінтересована особа може звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів, не повинен бути вичерпним.

Стаття 189. Договір між батьками про сплату аліментів на дитину

Батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом.

Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

2. У разі невиконання одним із батьків свого обов'язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

1. Протягом тривалого часу відносини батьків і дітей щодо утримання регулюватись виключно імперативними нормами. В юридичній літературі зазначалося, що зміст аліментного зобов'язання встановлено законом і не може бути змінено повністю або частково угодою сторін ні стосовно строку зобов'язання, ні стосовно його розміру, ні стосовно порядку сплати аліментних платежів. Пізніше окремі вчені стали припускати можливість укладення таких договорів. Однак домовленість між батьками про надання утримання була розрахована виключно на її добровільне виконання і не мала юридичного значення.

В СК України таким домовленостям надано правового значення. На відносини щодо утримання поширене диспозитивне регулювання. Права та обов'язки батьків і дітей щодо утримання можуть виникати не лише з закону, а й з договору (ч. 2 ст. 7, ч. 1 ст. 9 СК України). Батьки можуть укласти окремий договір: а) про сплату аліментів на дитину (ст. 189 СК України); б) про припинення права на аліменти на дитину у зв'язку з набуттям права власності на нерухоме майно (ст. 19 °CК України) або включити відповідні положення до шлюбного договору (див. ч. 2 ст. 93 СК України і коментар до неї). При розірванні шлюбу подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них проживатимуть діти і яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто проживатиме окремо (див. ч. 1 ст. 109 СК України та коментар до неї).

2. Відповідно до ч. 1 коментованої статті суб'єктами договору про сплату аліментів на дитину є її батьки. Право на укладення договору передбачено в нормі тільки для батьків. В юридичній літературі пропонується визнати суб'єктом такого договору неповнолітню дитину, яка досягла 14 років. Така пропозиція обґрунтовується тим, що в СК України кожному учаснику сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, надане право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу (ч. 1 ст. 18 СК України). При цьому зазначається, що особа, яка може захищати свої порушені права в суді (зокрема подати позов про стягнення аліментів), очевидно, може здійснювати своє право на отримання аліментів від батьків шляхом укладення договору2. В разі надання можливості укладення аліментних договорів з дитиною, такий договір не повинен погіршувати становище аліментоуповноваженої особи.

Втім, це питання має набагато глибші корені і його вирішення залежить від вирішення питання про розмежування предмету сімейно-правового та цивільно-правового регулювання. Особливістю сімейного права є імперативна основа в нормах сімейного законодавства, яка обумовлюється характером відносин, які ним регулюються, і метою регулювання. Регулювання сімейних відносин здійснюється з метою зміцнення сім і, забезпечення кожної дитини можливістю духовного та фізичного розвитку. Метою зобов'язань по утриманню є забезпечення дитини утриманням, а не забезпечення інтересів платника і одержувача аліментів. В сімейному праві договір про сплату аліментів розглядається в першу чергу як інструмент виконання аліментного зобов'язання, суб'єктний склад і підстави виникнення якого чітко врегульовані імперативними нормами сімейного права. Таким чином, сімейне законодавство імперативно встановлює коло суб'єктів, які можуть укладати договори в сфері відносин по утриманню. А договори про надання утримання відрізняються від цивільно-правових договорів особливим суб'єктним складом.

3. За своєю природою договір про сплату аліментів є двостороннім, безоплатним та нонсенсуальним.

Предметом договору з надання утримання є дії того з батьків, хто зобов'язаний сплачувати аліменти дитині за договором. Можна припустити, що сторони можуть закріпити в договорі права і обов'язки обох батьків по утриманню дитини. Це може мати місце, наприклад, у разі, якщо дитина фактично не проживає ні з одним з батьків, а перебуває в дитячому закладі (спортивному, медичному тощо). Батьки можуть визначити в договорі, яку суму коштів і на які потреби дитини кожний з них має спрямовувати у зв'язку з її утриманням. Також батьки можуть закріпити у договорі взаємні обов'язки про перерахування коштів на особистий рахунок дитини в однаковому розмірі. В такому випадку кожний з батьків у зобов'язанні, що випливає з договору, матиме одночасно права і обов'язки і вважатиметься боржником у тому, що він повинен виконати на користь дитини (перерахувати кошти на рахунок дитини), і одночасно кредитором в тому, що він має право вимагати від другої сторони (також перерахувати кошти на рахунок дитини). При цьому зобов'язання є безоплатним, оскільки сторони не надають один одному майнових благ, а майнове надання за договором отримує дитина.

4. Відповідно до ч. 1 коментованої статті батьки можуть визначити в договорі розмір та строки виплати аліментів. Лаконічність коментованої статті, зокрема щодо визначення змісту договору, має як позитивні, так і негативні боки. З одного боку закон надає батькам широку свободу щодо визначення умов договору і не ставить при цьому багато вимог, обов'язкових до виконання при його укладенні. З іншого боку це викликає складнощі у практиці застосування норми. Довгий час з моменту набрання чинності новим СК України багато хто з нотаріусів відмовлявся посвідчувати договори про надання утримання, які були самостійно складені сторонами. Однак зразок договору нотаріуси також не завжди могли надати. Це стримувало розповсюдження практики укладення договорів про сплату аліментів на дитину. У зв'язку з цим в юридичній літературі висловлено пропозиції щодо доповнення СК України спеціальними правилами щодо аліментних договорів.

5. При укладенні договору батьки можуть відійти від положень сімейного законодавства і на власний розсуд визначити свої права і обов'язки щодо утримання дитини. Зміст договору складають умови щодо порядку, розміру та строків надання утримання дитині, а також усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін досягнуто згоди.

В першу чергу сторони самостійно визначають в договорі розмір аліментів. Він може становити тверду грошову суму або відсоток (частку) від доходу (заробітку) одного з батьків. Сторони можуть застосувати комбінований спосіб визначення розміру аліментів, встановивши розмір аліментів у відсотку від доходу, наприклад, на поточні потреби і у твердій грошовій сумі на спеціальні потреби дитини (навчання, лікування тощо). Тверда грошова сума може бути чітко фіксованою або встановлений порядок її розрахунку щодо постійних фіксованих у законі сум (у кратному відношенні до неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, прожиткового мінімуму дітей відповідного віку, мінімальної заробітної плати).

Якщо розмір аліментів визначений у твердій грошовій сумі, у договір варто включати умови щодо її індексації (п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р.). У ч. 2 ст. 184 СК України закріплено вимогу щодо індексації розміру аліментів, визначених у твердій грошовій сумі, які стягуються за рішенням суду. У СК України не міститься положення про індексацію аліментів, які виплачуються за договором. Відповідно до ст. 105 СК РФ індексація розміру аліментів, що сплачуються за угодою про сплату аліментів, провадиться відповідно до цієї угоди. Якщо в угоді про сплату аліментів не передбачається порядок індексації, індексація провадиться відповідно до закону. Оскільки в СК України аналогічного правила не закріплено, розмір аліментів у твердій грошовій сумі, визначений в договорі, підлягає індексації тільки у тому разі, коли це спеціально передбачено договором.

6. Якщо в договорі розмір аліментів визначений у відсотку від доходу одного з батьків, необхідно визначити, що саме є доходом, з якого такий відсоток обчислюється. Сторони можуть визначити в договорі види доходів платника, з яких будуть виплачуватися аліменти, а також визначити види доходів, з яких така виплата не здійснюватиметься не буде.

7. Сторони можуть визначити форму надання утримання: натуральну, грошову або змішану. Відповідно до ч. 2 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Якщо в договорі передбачено сплату аліментів у грошовій формі, сторони можуть домовитися про готівкову або безготівкову форму розрахунків (шляхом зарахування аліментів на банківський рахунок одержувача або дитини). Батьки можуть домовитися про порядок передачі коштів (переказом через відділення зв'язку), місце платежу (місце проживання платника або одержувача аліментів).

8. Відповідно до ч. 1 коментованої статті батьки визначають в договорі строки сплати аліментів. У договорі може бути визначений загальний строк дії договору, а також проміжні строки виконання обов'язків. Якщо строк у договорі не визначений, договір вважається укладеним на невизначений строк. Сторони можуть визначити в договорі періодичність надання утримання (щомісячно, щоквартально тощо). В гл. 15 СК України не передбачено можливість так званої «капіталізації» аліментних виплат на дитину. Тому виникає питання, чи можуть сторони в договорі замінити періодичні платежі на одноразову грошову виплату. Свого часу в юридичній літературі вказувалося, що отримання аліментів не може мати своєю метою накопичення, тому капіталізація майбутніх коштів не допускається. В ч. 3 ст. 77 і ст. 89 СК України сплата аліментів наперед допускається за взаємною згодою подружжя щодо утримання одного з них. В юридичній літературі останнього часу також трапляються пропозиції закріпити у законі норму про те, що аліментні платежі мають періодичний характер. Р.А. Майданик зазначає, що аліментні зобов'язання мають пролонгований, триваючий характер і призначаються виключно для систематичного забезпечення утримання. Тому, на його думку, така особливість аліментного зобов'язання унеможливлює фіксацію загальної суми аліментного зобов'язання шляхом капіталізації аліментних платежів, тобто одноразового накопичення грошової суми для задоволення матеріальних потреб на майбутнє3. В законодавстві передбачено, що у разі виїзду одного з батьків, який є громадянином України, для постійного проживання в іноземній державі, з якою Україна не має договору про подання правової допомоги, він повинен виконати аліментні зобов'язання з утримання дитини (дітей) до досягнення нею повноліття, які оформляються договором між цією особою та одним з батьків, з яким залишається дитина (діти), або її опікуном, піклувальником, або договором про припинення права на аліменти для дитини (дітей) у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Якщо аліментні зобов'язання не були виконані особою, що виїжджає, стягнення аліментів провадиться за рішенням суду (п. 1 Порядку стягнення аліментів на дитину (дітей) у разі виїзду одного з батьків для постійного проживання в іноземній державі, з якою не укладено договір про подання правової допомоги, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1203 від 19.08.2002 р.). В ст. ст. 189 і 19 °CК України не передбачено, що батьки можуть домовитися щодо сплати одноразової грошової виплати. Однак це єдиний спосіб, у який можна повністю виконати аліментні зобов'язання з утримання дитини (дітей) до досягнення нею повноліття, окрім передання права власності на нерухоме майно. Таким чином, можна зробити висновок, що за взаємною згодою сторін аліменти на дитину можуть бути сплачені наперед за договором у разі виїзду одного з них для постійного проживання у країни, з якими Україна не має договорів про надання правової допомоги.

У такому випадку в договорі доцільно відобразити розрахунок загальної суми одноразової виплати, виходячи з базової, наприклад, щомісячної суми утримання. Розрахунок провадиться, виходячи із загального строку, за який відповідно до договору провадитимуться виплати. Одноразова виплата може розраховуватися за весь період існування аліментного обов'язку, тобто весь час, який залишився до досягнення дитиною повноліття, або за більш короткий проміжок часу (період тривалої відсутності одного з батьків, на який укладається договір).

9. Можна припустити, що за договором про сплату аліментів одержувачу може передаватися певне майно, яке належить платнику аліментів, включаючи нерухомість (квартира, будинок тощо), у користування. Це може відповідати інтересам дитини, зокрема у випадку, якщо її житлові потреби не забезпечені, а на укладення договору, передбаченого ст. 19 °CК України, платник аліментів не згодний.

10. Крім того, батьки можуть визначити в договорі порядок несення ними додаткових витрат на дитину. В договір може бути включено умову про те, що сплата аліментів за договором не звільняє платника від участі в додаткових витратах на дитину, у випадках, передбачених СК України. Примітно те, що зробити це можна, але не необхідно. Оскільки навіть при відсутності такого положення в договорі, норма ст. 185 СК України буде застосовуватися. Разом з тим, практичні працівники рекомендують вносити в договір такий пункт із метою конкретизації й посилення визначеності договору'.

11. Батьки можуть визначити в договорі порядок використання коштів, що сплачуються за договором. Сторони можуть домовитися про те, на які конкретно цілі мають використовуватися кошти, що надаються на утримання дитини. В цьому, як правило, заінтересований той з батьків, хто є платником аліментів. Наприклад, в договорі може бути передбачено, що певна частина коштів має йти на оплату навчання дитини, спеціальних занять, відпочинку тощо.

В п. 181 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженій Наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 p., зазначено, що умови договору про сплату аліментів на дитину мають визначати підстави цільового використання аліментів.

12. Сторони можуть включити в договір умову про сплату аліментів за минулий час. При цьому вони можуть відійти від положення ч. 2 ст. 191 СК України і домовитися про сплату аліментів за весь минулий час без обмеження.

13. Батьки можуть укласти договір про сплату аліментів на повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання (див. ст. 201 СК України та коментар до неї). Можна припустити, що такий договір може містити умову про погашення заборгованості по аліментам на дитину до досягнення нею повноліття.

14. З появою й розширенням практики укладення договорів щодо утримання важливого значення набуває питання стосовно того, яким чином при досягненні домовленостей між батьками дитини гарантувати дотримання її інтересів. Відповідно до ч. 1 коментованої статті умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені СК України. Таким чином, батьки можуть визначити в договорі про сплату аліментів на дитину (шлюбному договорі) будь-які умови щодо утримання, якщо вони не порушують права дитини. В п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р. на роз'яснення вказаного положення зазначено, що розмір аліментів, який сторони визначають за домовленістю між собою, за жодних обставин не може бути меншим від передбаченого у ч. 2 ст. 182 СК. Відповідно до вказаної норми мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Таким чином, щомісячний розмір аліментів на дитину, визначений батьками в договорі, не може бути меншим 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Якщо батьки визначають в договорі єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на утримання двох і більше дітей, розмір коштів, що надаватимуться за договором, не може бути меншим, ніж 60 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, якщо діти належать до однієї вікової категорії (до 6 або від 6 до 18 років). Розмір коштів, що надаватимуться за договором на двох і більше дітей, не може бути меншим, ніж сума, що складається з сум по 30 відсотків прожиткового мінімуму на кожного з дітей відповідного віку, якщо вони належать до різних вікових категорій (до 6 і від 6 до 18 років). Іншими словами, вимога ч. 2 ст. 182 СК України має бути виконана щодо кожної дитини окремо.

Крім того, договір не може містити умову про відмову від права на отримання аліментів на дитину. Така умова договору також порушуватиме права дитини. Відмова від права є неправомірною (ст. 8 СК України, ст. 27 ЦК України). Порушуватимуть права дитини і умови про те, що платник звільняється від сплати заборгованості за аліментами, обов'язку щодо участі у додаткових витратах на дитину, а також про те, що дитина не претендуватиме на спадщину в разі отримання аліментів у визначеному в договорі розмірі тощо. Тому такі умови не можуть бути включеними в договір про сплату аліментів на дитину.

15. Сторони можуть передбачити в договорі відповідальність за його порушення, зокрема встановити сплату неустойки, передання певного майна в натурі тощо. Якщо в договорі передбачена відповідальність за прострочення сплати аліментів у вигляді неустойки, неустойка стягується в розмірі, визначеному в договорі. В інтересах одержувача аліментів закріпити таку умову в договорі. Якщо аліменти виплачуються не за рішенням суду, а відповідно до укладеного між батьками договору, передбачена ст. 196 СК санкція застосовується при наявності прямої вказівки на це в договорі (п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» бід15.05.2006 p.). Якщо в договорі не встановлено відповідальність за прострочення сплати аліментів, у разі примусового його виконання ст. 196 СК України не застосовується. В цьому разі, очевидно, можуть застосовуватися відповідні норми ЦК України, які визначають наслідки порушення грошового зобов'язання.

Так, в ч. 6 ст. 625 ЦК України вказано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналогічні правила встановлені в п. 289 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 р.

16. Сімейне законодавство детально не визначає порядок укладення, виконання, зміни, розірвання та визнання недійсним договору про сплату аліментів. Договір може бути змінений, розірваний або визнаний недійсним відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 8 СК України). Сторони можуть за взаємною згодою змінити договір. Підставою для змін можуть бути будь-які обставини, що мають значення для однієї зі сторін. В разі виникнення спору заінтересована сторона може звернутися до суду з вимогою про зміну договору (ст. ст. 651, 652 ЦК України).

17. Договір про сплату аліментів укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. Нотаріус роз'ясняє батькам зміст і значення проекту договору й з'ясовує, чи відповідає його зміст їхнім дійсним намірам і волі. Нотаріус перевіряє договір на предмет відповідності нормам закону й нерідко надає суттєву допомогу в складанні тексту договору з урахуванням особливостей їхніх життєвих умов. Якщо між батьками не досягнуто домовленості, нотаріус не посвідчує договір. Вирішення спорів належить до компетенції суду.

Відсутність нотаріального посвідчення за загальним правилом тягне недійсність договору. Однак в передбачених законом випадках суд може визнати такий договір дійсним (ч. 2 ст. 220 ЦК України).

18. Договір має обов'язковий для сторін характер, тому його виконання забезпечується певними юридичними засобами. Відповідно до ч. 2 коментованої статті у разі невиконання одним із батьків свого обов'язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Таким чином, в СК України передбачено спрощений порядок примусового виконання договорів щодо утримання. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р. у разі невиконання батьком (матір'ю) свого обов'язку за договором стягнення аліментів здійснюється не за судовим рішенням, а на підставі виконавчого напису нотаріуса органом державної виконавчої служби. Такий порядок дозволяє добросовісній стороні договору уникнути судової процедури, яка пов'язана з істотними витратами часу й сил.

При посвідченні договору нотаріусом роз'яснюється зміст ч. 2 ст. 189 Сімейного кодексу України з одночасним зазначенням про це у тексті договору, у частині можливості стягнення аліментів у безспірному порядку на підставі виконавчого напису у разі невиконання одним із батьків свого обов'язку за договором (п. 181 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 p.).

Виконавчий напис вчинюється відповідно до Закону України «Про нотаріат» від 2.09.1993 р. № 3425-ХІІ1. а також Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 3.03.2004 р. (далі — Інструкція), і підлягає примусовому виконанню відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. № 606-IV2 (див. коментар до ст. 78 СК України).

У разі виникнення спору щодо виконання обов'язку з утримання за договором особа може також звернутися до суду.

19. Договірне зобов'язання з утримання припиняється з підстав, що встановлені у гл. 50 Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин (ст. 8 СК України). Сторони можуть передбачити в договорі спеціальні підстави його припинення (сплив строку, досягнення дитиною певного віку, розірвання шлюбу тощо). За таких обставин договір вважатиметься припиненим від дня настання обставин, визначених сторонами, якщо інше не встановлено в договорі. Договір подружжя про надання утримання може бути розірваний за згодою сторін. У цьому випадку договір вважатиметься розірваним з моменту нотаріального посвідчення його розірвання. Договір може бути визнаний недійсним відповідно до цивільного законодавства.

Припинення договору про сплату аліментів на дитину у зв'язку із закінченням строку його дії або на інших передбачених у договорі підставах, не приводить до припинення зобов'язання батьків щодо утримання дитини. Зобов'язання щодо утримання дитини виникає не з договору, а із закону й припиняється при настанні обставин, установлених законом. У разі припинення договору платник більше не зобов'язаний надавати утримання відповідно до його умов, зокрема в розмірі й строки, які визначені в договорі. Іншими словами, якщо дитина не досягла повноліття на момент припинення договору, той з батьків, з ким проживає дитина, може звернутися до суду для примусового стягнення аліментів. Припинення договору позбавляє можливості стягувати аліменти на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Таким чином, за загальним правилом зобов'язання по утриманню дитини не може припинятися за домовленістю сторін. Припинення договору про сплату аліментів на дитину означає не припинення зобов'язання щодо утримання дитини, а тільки те, що обов'язок щодо утримання не може бути виконаний примусово на умовах, передбачених договором. У разі припинення або визнання недійсним договору вступають у дію закріплені в СК України імперативні норми.

Стаття 190. Припинення права на аліменти на дитину у зв'язку з набуттям права власності на нерухоме майно

1. Той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо).

Такий договір нотаріально посвідчується і підлягає державній реєстрації. Якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні цього договору.

2. Набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно.

У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов'язується самостійно утримувати її.

3. Укладення договору не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від обов'язку брати участь у додаткових витратах на дитину.

4. На майно, одержане за договором відповідно до частини першої цієї статті, не може бути звернене стягнення.

5. Майно, одержане дитиною за цим договором, може бути відчужене до досягнення нею повноліття лише з дозволу органу опіки та піклування.

6. Договір, укладений відповідно до частини першої цієї статті, визнається судом недійсним за вимогою відчужувача нерухомого майна у разі виключення його імені як батька з актового запису про народження дитини.

У разі визнання договору недійсним у відчужувача відновлюється право власності на нерухоме майно.

7. За позовом відчужувача нерухомого майна договір, укладений відповідно до частини першої цієї статті, може бути розірваний у разі невиконання тим із батьків, з ким проживає дитина, обов'язку по її утриманню.

1. В СК України вперше передбачена можливість припинення права на утримання шляхом укладення сторонами відповідного договору. Раніше аліментні права припинялися виключно на підставах, встановлених законом. В коментованій нормі закріплено спеціальний вид договору, за яким може бути припинене право на утримання щодо дитини. Батьки можуть укласти договір про припинення права на аліменти на дитину у зв'язку з набуттям права власності на нерухоме майно. Цей вид договору пов'язаний із заміною права на утримання дитини на певне нерухоме майно.

2. Питання щодо суб'єктного складу договору про припинення права на аліменти на дитину є досить непростим. В ч. 1 коментованої статті вказано, що договір укладають той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї. Таким чином, суб'єктами цього договору однозначно можуть бути батьки. Разом з тим можна припустити, що обов'язковою умовою її застосування є визначення місця проживання дитини з одним з батьків.

В ч. 1 коментованої статті вказано, якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні цього договору. У зв'язку з участю дитини в укладенні такого договору виникає питання щодо його видової приналежності. В юридичній літературі зазначається, що у такому випадку договір про припинення права на аліменти на дитину у зв'язку з набуттям права власності на нерухоме майно є тристороннім договором1. Втім, в науці цивільного права залежно від концентрації права та обов'язків договори поділяють на односторонні та двосторонні (взаємні). Якщо кожна із сторін має як права, так і обов'язки, договір є двостороннім. Якщо ж одна сторона має тільки права, а друга — обов'язки, договір є одностороннім'.

Визначити природу цього договору вкрай важко. Коріння проблеми, очевидно, полягає у новій концепції права власності на аліменти, які сплачуються на дитину. Згідно із ст. 179 СК України власником одержаних сум виступає не дитина, а її батьки. Саме це і призводить до виникнення відповідних складнощів. Якщо саме батьки є власниками аліментів, то, відповідно, вони і укладають між собою договір про заміну права на аліменти на нерухоме майно. Неповнолітня ж дитина лише «бере участь в укладенні цього договору». Якби конструкція права власності була іншою, то вирішення питання було б зрозумілим. Щодо майна малолітньої дитини від імені дитини договір укладали б між собою її батьки. Щодо майна неповнолітньої дитини договір укладався б самою дитиною (з дозволу батьків і органу опіки та піклування) і тим із батьків, який є платником аліментів.

3. Предметом договору може бути виключно нерухоме майно: житловий будинок, квартира, земельна ділянка тощо. В статті не встановлено його вичерпного переліку, тому можна зробити висновок, що за договором може передаватися будь-яке нерухоме майно. Предметом договору визначено нерухоме майно, тому що забезпечення дитини житлом є першочерговою потребою і завжди пов'язане із чималими витратами. У випадку набуття права власності на квартиру, той з батьків, з яким проживає дитина, позбувається необхідності витрачати значну частину бюджету на ці потреби. Відповідно вивільняються певні кошти, які можуть бути спрямовані ним на утримання дитини. Нерухоме майно є неспоживним і має високу вартість. Якщо дитина забезпечена житлом, нерухоме майно може бути передане в оренду, що надаватиме кошти для забезпечення інших потреб дитини. Крім того, управління нерухомим майном не вимагає спеціальних знань.

4. Право на аліменти на дитину припиняється внаслідок набуття за договором права власності на нерухоме майно. Відповідно до ч. 2 коментованої статті набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно. У зв'язку з цим виникає питання, в яких випадках дитина стає одноособовим власником, а в яких — співвласником. Другого з батьків визначено набувачем майна за. таким договором не випадково. По-перше, в разі укладення договору на нього — покладається обов'язок самостійно утримувати дитину. Набуття за таким договором права власності на нерухоме майно забезпечує його майнові інтереси. Вибір з двох запропонованих варіантів щодо суб'єктів набуття права власності залежатиме від намірів того з батьків, з ким проживатиме дитина, щодо захисту своїх майнових інтересів. По-друге, закон передбачає можливість укладення договору про припинення права на утримання подружжям або колишнім подружжям (див. ст. 89 СК України та коментар до неї). Певне нерухоме майно може передаватися тим з батьків, який проживатиме окремо від дитини, для припинення в нього обов'язків щодо утримання дитини та іншого з подружжя одночасно. В такому разі дитина і другий з подружжя набуватимуть нерухоме майно, що передається за договором, на праві спільної часткової власності.

5. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону (ст. 319 ЦК України). Той з батьків, з ким залишається проживати дитина, вирішуючи питання щодо можливості укладення договору про припинення права на утримання взамін набуття права власності на нерухоме майно, має враховувати наступне. По-перше, у разі укладення такого договору він зобов'язується самостійно утримувати дитину. По-друге, на дитину або їх обох покладатиметься тягар утримання майна (ст. 322 ЦК України). Тобто фактично він буде змушений самостійно утримувати таке майно. Неналежне виконання обов'язку щодо управління майном дитини є підставою для покладення на нього обов'язку відшкодувати завдану їй матеріальні шкоду та повернути доходи, одержані від управління її майном (ч. 7 ст. 177 СК України). Проблема нездатності утримувати таке майно не може бути вирішена шляхом його відчуження до повноліття дитини без згоди органу опіки та піклування. По-третє, власник несе ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) майна (ст. 323 ЦК України). Це означає, що той з батьків, з ким проживатиме дитина, у разі знищення або пошкодження такого майна, зобов'язаний за власний рахунок забезпечити житлові та інші потреби дитини, оскільки обов'язок другого з батьків щодо утримання дитини у разі знищення нерухомого майна не може бути поновлено.

6. Договір укладається з дозволу органу опіки та піклування. В законі таку вимогу закріплено з метою забезпечення інтересів дитини. Оскільки внаслідок укладення договору обов'язок одного з батьків щодо її утримання припиняється, необхідно повністю виключити ризик завдання внаслідок цього шкоди інтересам дитини. Вирішуючи питання про надання згоди на укладення договору, орган опіки та піклування визначає доцільність укладення договору. Укладення договору є доцільним, якщо припинення права на аліменти взамін набуття права власності на нерухоме майно більшою мірою відповідатиме потребам і інтересам дитини. Орган опіки та піклування враховує можливість того з батьків, який проживатиме з дитиною, самостійно її утримувати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені Сімейним кодексом України (п. 182 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 p.). Відмова органу опіки та піклування у дозволі на укладення договору може бути оскаржена до суду.

7. Договір про припинення права на аліменти на дитину взамін набуття права власності на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку чи інше нерухоме майно є договором відчуження, який підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації в порядку, установленому чинним законодавством. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації (ч. 3 ст. 640 ЦК України).

Право власності на нерухоме майно виникає у набувача з моменту такої реєстрації договору (ч. 4 ст. 334 ЦК України). Якщо договір не був посвідчений нотаріально, право власності виникає у набувача з моменту набуття чинності рішенням суду про визнання договору дійсним (ч. 2 ст. 220 ЦК України).

Нотаріус перевіряє наявність дозволу органу опіки та піклування на укладення договору (п. 182 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 p.). Якщо договір про припинення права на аліменти на дитину укладено без дозволу органа опіки та піклування або не дотримано вимогу щодо його нотаріального посвідчення, він є нікчемним (ст. ст. 220, 224 ЦК України).

8. Майно, що передається за договором взамін припинення права на аліменти, має особливий правовий режим. По-перше, на таке майно не може бути звернене стягнення. По-друге, до досягнення дитиною повноліття зазначене майно може відчужуватися тільки з дозволу органу опіки та піклування.

Відповідно до ч. 4 коментованої статті на майно, одержане за договором, не може бути звернене стягнення. Це правило спрямоване на забезпечення інтересів дитини. Втім, така заборона не може тривати необмежний час. Вона припиняється у разі переходу права власності на одержане за цим договором майно до іншої особи (за договором купівлі-продажу, міни тощо), а також досягнення дитиною повноліття. Можна припустити, що, якщо взамін передачі майна припинилося право на утримання повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання (ст. 201 СК України), на майно, одержане за договором, не може бути звернене стягнення до досягнення ними двадцяти трьох років.

Відповідно до ч. 5 коментованої статті до досягнення дитиною повноліття зазначене майно може відчужуватися тільки з дозволу органу опіки та піклування. На вчинення неповнолітньою особою (14 років) правочину щодо нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування (ч. 2 ст. 32 ЦК України). Орган опіки та піклування з'ясовує відповідність правочину потребам і інтересам дитини. Дитина може самостійно розпоряджатися таким майном тільки після досягнення нею вісімнадцяти років.

В юридичній літературі зазначається, що імперативність вказаного положення унеможливлює проведення повноцінного виконавчого провадження. Інтереси кредитора не можуть бути задоволені за рахунок усього майна, яке належить боржнику. Однак закон виходить з принципу пріоритету інтересів дитини при регулюванні сімейних відносин.

9. В ч. 3 коментованої статті вказано, що укладення договору не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від обов'язку брати участь у додаткових витратах на дитину. Це пояснюється тим, що в результаті укладення договору встановлене законом зобов'язання щодо утримання дитини не припиняється. В договорі батьки можуть передбачити порядок покриття додаткових витрат (див. ст. 185 СК України та коментар до неї).

10. Відповідно до ч. 6 коментованої статті договір про припинення права на аліменти на дитину у зв'язку з набуттям права власності на нерухоме майно може бути визнаний судом недійсним на вимогу відчужувача нерухомого майна у разі виключення його імені як батька з актового запису про народження дитини (див. ст. ст. 129, 136 СК України та коментар до них). Правовим наслідком визнання такого договору недійсним є відновлення права власності відчужувача на нерухоме майно.

11. Сторони можуть домовитися про те, що платник контролюватиме цільове використання нерухомого майна й утримання дитини. У договорі може бути передбачений порядок здійснення такого контролю. Відповідно до ч. 7 коментованої статті за позовом відчужувача нерухомого майна договір про припинення права на аліменти на дитину у зв'язку з набуттям права власності на нерухоме майно може бути розірваний у разі невиконання тим із батьків, з ким проживає дитина, обов'язку по її утриманню. В Постанові Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р. вказано, що такий договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі його істотного порушення другою стороною (ч. 2 ст. 651 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Згідно із ч. 2 ст. 29 ЦПК України неповнолітні особи у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь. Тому можна припустити, що з позовом про розірвання договору про припинення права на аліменти на дитину у зв'язку з набуттям права власності на нерухоме майно може звернутися сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років, у разі невиконання тим із батьків, з ким проживає дитина, обов'язку по її утриманню.

Правові наслідки розірвання договору визначаються відповідно до цивільного законодавства (ст. 8 СК України). Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 4 ст. 653 ЦК України). Тому в інтересах відчужувача наполягати на включенні до договору умови про обов'язок повернення нерухомого майна в разі розірвання договору. Відповідно до ч. 5 ст. 653 ЦК України, якщо договір розірваний у зв'язку з його істотним порушенням однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих розірванням договору.

Стаття 191. Час, з якого присуджуються аліменти на дитину

1. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

2. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

1. Вимога про стягнення аліментів на дитину може бути подана до суду протягом усього строку існування права на утримання, тобто до досягнення дитиною повноліття. На вимоги, що випливають із сімейних відносин, включаючи вимоги про стягнення аліментів, позовна давність не поширюється, крім випадків, що передбачені у законі (ч. 1 ст. 2 °CК України, ч. 2 ст. 268 ЦК України). Тому не має значення, скільки часу минуло з моменту порушення права.

Позов може бути поданий за місцем проживання позивача (стягувача аліментів) або відповідача (ст. ст. 109, 110 ЦПК України). Якщо позовна заява подана безпосередньо до суду, позов уважається поданим від дня його прийняття. Якщо позовна заява відправлена через поштове відділення зв'язку, днем подання позову вважається календарна дата, зазначена на поштовому штемпелі, а не дата його надходження в канцелярію суду.

Суддя відмовляє у відкритті провадження по справі, якщо позовна заява про стягнення аліментів подана після смерті того з батьків, з кого стягуються аліменти, оскільки аліментні відносини не допускають правонаступництва (п. 5 ч. 2 ст. 122 ЦПК України). Суд своєю ухвалою закриває провадження по справі про стягнення аліментів у випадку смерті того з батьків, хто виступав відповідачем (п. 6 ст. 205 ЦПК України).

2. Положення ч. 1 коментованої статті має процесуальний характер. Така ж сама норма містилася в ст. 88 КпШС України В СК України вона закріплена практично без змін. За загальним правилом аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня подання позову на майбутнє.

Коментована норма також застосовується до відносин батьків щодо утримання повнолітніх дочки, сина (див. ст. 201 СК України і коментар до неї).

16 лютого 2006 р. позивачка звернулася до суду з вимогою про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, в розмірі 1/3 частки доходів відповідача.

Рішенням суду першої інстанції позов задоволений частково. Аліменти стягнені в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця з 10 лютого 2006 року до закінчення навчання сина.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати це рішення й стягнути аліменти в розмірі 1/10 частки його доходів, посилаючись нате, що розмір аліментів визначений судом без врахування його матеріального становища.

Апеляційним судом скарга задоволена частково, розмір аліментів зменшений до 1/6 частки доходів відповідача, з урахуванням його матеріального становища. До того ж судом першої інстанції неправильно визначений час, з якого присуджені аліменти. Відповідно до ст. ст. 191, 201 СК України аліменти необхідно стягувати від дня пред'явлення позову, тобто з 16 лютого 2006 року'.

3. Відповідно до ч. 2 коментованої норми суд може стягнути аліменти за минулий час. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені тільки при наявності підстав, установлених законом. Позивач повинен надати суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їхньої сплати. Вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вживав заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подавав позов про стягнення аліментів) з особистих мотивів. Таким мотивом може бути, наприклад, бажання припинити усілякі відносини з іншою стороною після розірвання шлюбу. Не можна відмовитися від права на одержання аліментів, однак його можна не здійснювати. В цьому полягає право розпорядницької ініціативи сторін у відносинах з утримання. Припускається, що особа, добровільно беручи на себе повністю тягар з утримання дитини, передбачає пов'язані із цим складнощі й готова їх долати самостійно. Тому, якщо особа за власним бажанням не здійснювала право на одержання аліментів, а відповідач не створював до цього перешкод, аліменти за минулий час не можуть бути стягнені.

4. Таким чином, позивач має надати суду докази: а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; б) ухилення відповідача від надання утримання дитині.

Заходи позивача щодо одержання аліментів з відповідача можуть полягати у неодноразових звертаннях до відповідача з вимогами про надання дитині утримання, спробах встановити його місце проживання, місце роботи, укласти договір про сплату аліментів тощо. Суд з'ясовує, з якого часу позивач вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача.

Під ухиленням від сплати аліментів у юридичній науці розуміють пряму відмову від надання утримання, а також різні дії (бездіяльність) зобов'язаної особи, спрямовані на повне або часткове ухилення від сплати аліментів: приховання особою свого дійсного розміру заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплати аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов'язку по утриманню. Іноді сюди також відносять ухилення з тією ж метою від трудової діяльності (наприклад, звільнення з роботи). Однак останнє досить сумнівно. Факт ухилення від надання утримання може мати місце в тому випадку, якщо особа має у своєму розпорядженні кошти, але не бажає їх надавати. Якщо ж особа не працює й у зв'язку із цим не має доходів, до неї не можуть застосовуватися санкції, оскільки, як відомо, примушення до праці не допускається чинним законодавством.

Ухилення від сплати аліментів полягає у винних навмисних діях (бездіяльності) відповідача. Тому позивач має надати суду докази того, що, вчиняючи тим чи іншим способом, відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов'язку по утриманню. Якщо в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини особа не може виконувати сімейний обов'язок, вона не вважається такою, що ухиляється від його виконання (ч. 3 ст. 15 СК України).

5. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені судом не більш ніж за три роки. Причини, з яких позивач раніше не вдавався до примусового стягнення аліментів, не мають значення й судом не з'ясовуються. Однак можливість стягнення аліментів за минулий час обмежується трьома роками, що передували пред'явленню позову. Іншими словами, при наявності передбачених законом підстав аліменти за минулий час підлягають стягненню в межах трирічного строку. Це означає, що суд може стягнути аліменти за минулий період, який є меншим або дорівнює трьом рокам. У юридичній літературі пропонується встановити правило про безумовну можливість стягнення аліментів за весь минулий час невиконання одним з батьків обов'язку по утриманню дитини як стимул до належного, добровільного виконання свого батьківського обов'язку1. З такою думкою важко погодитись. Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Протягом років обставини можуть змінюватися, а добровільне виконання обов'язку може чергуватися з його невиконанням. Через тривалий час може виявитися проблематичним або взагалі неможливим зібрати докази щодо виконання обов'язку в минулому. В разі задоволення позову про стягнення аліментів за весь минулий період відповідач ризикує бути несправедливо зобов'язаним до надання утримання вдруге.

6. При стягненні аліментів за минулий час застосовуються загальні правила визначення розміру аліментів. Аліменти можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) платника і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів визначається з урахуванням обставин, передбачених у ст. 182 СК України. При цьому необхідно враховувати, що протягом минулого часу вказані обставини, зокрема матеріальний і сімейний стан відповідача, могли зазнавати значних змін. Суд приймає рішення на підставі повного і всебічного з'ясування всіх обставин справи.

Стаття 192. Зміна розміру аліментів

1. Розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

2. Розмір аліментів може бути зменшено, якщо дитина перебуває на утриманні держави, територіальної громади або юридичної особи, за заявою батьків, уповноваженого територіальної громади, юридичної особи, на утриманні якої перебуває дитина, та за згодою органу опіки і піклування.

1. Зобов'язання по утриманню дитини мають тривалий характер. Згодом може виникнути необхідність у зміні розміру коштів, які надаються на утримання. В коментованій статті передбачена можливість зміни розміру аліментів за рішенням суду. Розмір аліментів може бути збільшено або зменшено судом.

Відповідно до коментованої статті суд може змінити розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю сторін. Якщо між батьками укладений договір про сплату аліментів, визначений у ньому розмір коштів на утримання дитини може бути змінений за домовленістю між ними. У випадку виникнення спору заінтересована сторона може звернутися до суду з вимогою про зміну встановленого в договорі розміру аліментів.

2. В нормі закріплено вичерпний перелік обставин, які можуть бути підставою для зміни розміру аліментів за рішенням суду: а) зміна матеріального стану; б) зміна сімейного стану; в) погіршення або поліпшення здоров'я. Вказані обставини можуть стосуватися платника або одержувача аліментів. Розмір коштів на утримання дитини, визначений домовленістю (договором) між батьками, може бути змінений за їх взаємною згодою на будь-яких підставах.

3. Як видно, цей перелік обставин відрізняється від переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів (ст.182 СК України). Він є вичерпним і вужчим. Перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, значно ширший і, крім того, він не є закритим. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України суд враховує інші обставини, що мають істотне значення. Такий крок законодавця не є досить послідовним. Якщо стан здоров'я та матеріальне становище дитини враховуються судом при визначенні розміру аліментів, чому ж вони не враховуються при зміні розміру аліментів?

Можна припустити, що термін «сімейний стан» використовується в коментованій статті для скорочення й зручності формулювання норми. Головне значення має наявність у платника або одержувача аліментів осіб, яких вони за законом зобов'язані утримувати (інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина). Утримання інших осіб впливає на матеріальне становище утримувача. Зазначені особи не обов'язково мають належати до членів сім'ї платника або одержувача аліментів.

4. З позовом про зміну розміру аліментів може звернутися платник або одержувач аліментів. Як правило, одержувач аліментів заінтересований у зміні їхнього розміру у бік збільшення, а платник — у бік зменшення. Платник аліментів може звернутися з позовом про зменшення розміру аліментів, наприклад, у випадку народження в нього дитини, оскільки при стягненні аліментів у раніше встановленому розмірі ця дитина може виявитися менш забезпеченою, ніж діти, які одержують аліменти. У разі подання до особи, яка вже сплачує аліменти, позову про стягнення їх на дитину (дітей) від іншої матері або утримання на інших осіб суд має вчинити передбачені ч. 3 ст. 36 ЦПК дії щодо залучення одержувача аліментів до участі у справі (п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 p.). Одержувач аліментів може звернутися з позовом про збільшення розміру аліментів, наприклад, у випадку погіршення свого стану здоров'я або стану здоров'я дитини, оскільки зазначені обставини, звичайно, позначаються на матеріальному становищі сім'ї.

В коментованій статті передбачена можливість, а не обов'язковість задоволення судом вимоги про зміну розміру аліментів. Суд, виходячи з конкретних обставин справи, може задовольнити позов про зміну розміру аліментів (повністю, частково) або відмовити в задоволенні позову.

5. Свого часу в КпШС теж передбачалася можливість зміни судом розміру аліментів. Однак раніше йшлося про зменшення судом чітко фіксованих часток заробітку (доходу) одного з батьків. Відповідно до ст. 82 КпШС в окремих випадках розмір встановлених в законі часток міг бути зменшений судом при постановлена рішення про сплату аліментів. В ст. 83 КпШС закріплено можливість зниження розміру аліментів у випадку присудження їх по декількох судових рішеннях. Суди мали виходити з рівності часток, які припадали на кожну особу, якій надавалося утримання із заробітку одного з батьків й яку він був зобов'язаний утримувати за законом, включаючи і його самого. До того ж при визначенні розміру цих рівних часток не бралися до уваги інші джерела одержання дітьми утримання, заробіток дружини платника аліментів (так само, як і заробіток стягувана та його дружини (п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12.06.1998 p.). Тепер суд, вирішуючи спір про зміну розміру аліментів, має враховувати в комплексі всі обставини, які мають значення для справи.

Оскільки раніше договори про сплату аліментів не мали правового значення, можливість зменшення розміру аліментів за договором в КпШС України 1969 р. не передбачалась.

6. Відповідно до ч. 2 коментованої статті розмір аліментів також може бути зменшений у випадку, якщо дитина перебуває на утриманні держави, територіальної громади або юридичної особи. Однак в нормі не зазначено обставини, які в такому випадку є підставою для зменшення розміру аліментів. Очевидно, що самого по собі факту утримання дитини державою, територіальною громадою або юридичною особою, не достатньо. З норми не випливає, що суд у всіх випадках зменшує розмір аліментів. Навпаки, суд може відмовити в позові про зменшення розміру аліментів. Можна припустити, що у разі перебування дитини на утриманні держави, територіальної громади або юридичної особи, розмір аліментів може бути зменшений судом при наявності таких обставин:

• зміни матеріального або сімейного стану платника аліментів;

• зміни матеріального стану дитини;

• погіршення або поліпшення здоров'я платника аліментів або дитини;

• нецільового витрачання аліментів тощо.

7. Схоже положення було свого часу закріплене в ч. 3 ст. 82 КпШС. Однак раніше суд міг не лише зменшити розмір аліментів, а й звільнити від їх сплати, якщо діти перебували на повному утриманні держави або громадської організації. Норма ч. 2 коментованої статті істотно відрізняється від вказаної норми КпШС. Тепер суд може тільки зменшити розмір аліментів.

8. Розмір аліментів може бути зменшений за згодою органу опіки і піклування. Участь органу опіки та піклування у справі є необхідною для забезпечення майнових інтересів дитини. Суд не може постановити рішення про зменшення розміру аліментів на дитину, якщо орган опіки та піклування не надав на це згоди.

9. В ч. 2 коментованої статті міститься помилкове положення про те, що з відповідною заявою можуть звернутися уповноважений територіальної громади, юридична особа, на утриманні якої перебуває дитина. Вказані особи не є заінтересованими у зменшенні розміру аліментів, якщо дитина перебуває на їх утриманні. Тому важко припускати можливість подання ними позову про зменшення розміру аліментів, які стягуються з батьків. У зменшенні розміру аліментів може бути заінтересований тільки їх платник. Таким чином, розмір аліментів може бути зменшено за заявою батьків.

10. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № З «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р. у новому розмірі аліменти виплачуються від дня набрання рішенням законної сили. Зміна стану здоров'я, матеріального або сімейного стану сторін автоматично не припиняють виплату аліментів у попередньому розмірі. Вказані обставини є тільки підставами для зміни розміру аліментів. На підставі цих обставин заінтересована особа може звернутися з відповідною вимогою до суду. Однак їх наявність має встановити суд. У випадку задоволення позову аліменти виплачуються в новому розмірі від дня набрання рішенням законної сили, а не подання позову. До набрання рішенням про зміну розміру аліментів законної сили вони сплачуються в попередньому розмірі. Таке правило слід було б закріпити в СК України. Суди нерідко припускаються помилок, присуджуючи аліменти в новому розмірі від дня подання позову про зміну розміру аліментів, керуючись ст. 191 СК України. У вказаній статті визначено, що аліменти на дитину присуджуються від дня подання позову. Жодних виключень з цього правила не передбачено.

13.02.2006 р. позивач звернувся з вимогою про зменшення розміру аліментів з 500 грн. до 80 грн.

Рішенням суду першої інстанції від 11 квітня 2006 р. позов задоволений частково. Постановлено стягувати аліменти в сумі 250 грн. щомісяця починаючи з 13 лютого 2006 р. до досягнення дитиною повноліття.

В апеляційній скарзі позивач указує, що судом не враховане його матеріальне становище, і просить зменшити розмір аліментів до 80 грн.

Апеляційний суд установив, що обставини, на які позивач посилається в апеляційній скарзі, враховані судом при постановленні рішення. У грудні 2005 р. позивачеві була припинена виплата допомоги по безробіттю, тому суд правильно зменшив розмір аліментів до 250 грн.

Разом з тим, указавши в рішенні, що аліменти в зміненій сумі стягуються починаючи з 13 лютого 2006 p., тобто від дня звернення позивачем до суду, суд порушив вимоги ст. 192 СК України, в якій, на відміну від ст. 191 СК України, не передбачено, що часом, з якого присуджуються аліменти в зміненому розмірі, є день подання позову.

Апеляційний суд вирішив апеляційну скаргу відхилити. Виключити з резолютивної частини рішення вказівку про те, що аліменти стягуються починаючи з 13 лютого 2006 р. Аліменти стягувати від дня набрання рішенням законної сили. В іншому рішення суду залишити без змін. Як видно з даного рішення, при зміні рішення суду першої інстанції апеляційний суд послався на порушення ним ст. 192 СК України, в якій, як вказується апеляційним судом, на відміну від ст. 191 СК України не передбачено, що часом, з якого присуджуються аліменти в зміненому розмірі, є день подання позову. Можна зробити висновок, що така аргументація є вимушеною у зв'язку з відсутністю в законі норми, яка передбачала б виключення із правила, закріпленого в ч. 1 ст. 191 СК України.

Стаття 193. Стягнення аліментів та інших коштів на дитину, яка перебуває у закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому закладі

1. Влаштування дитини до закладу охорони здоров'я, навчального або іншого закладу не припиняє стягнення аліментів на користь того з батьків, з ким до цього проживала дитина, якщо вони витрачаються за цільовим призначенням.

2. Якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров'я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах.

3. За рішенням суду аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.

4. На особистий рахунок дитини перераховуються також державні пенсії,інші види допомоги та відшкодування шкоди у зв'язку з втратою годувальника.

1. Проживання дитини у дитячому закладі, закладі охорони здоров'я або іншому закладі може бути пов'язане з різними життєвими обставинами, зокрема з тим, що батьки не виявляють стосовно дитини батьківського піклування. Права дитини, яка залишилась без піклування батьків і проживає в дитячому закладі або закладі охорони здоров'я, закріплені в ст. 248 СК України.

У ч. 1 коментованої статті йдеться про ті випадки, коли дитина не є позбавленою батьківського піклування і влаштована до закладу охорони здоров'я, навчального або іншого закладу (спортивної школи-інтернату, військового ліцею, медичного закладу тощо) батьками. Дитина може перебувати у закладі з метою навчання, оздоровлення тощо.

Обов'язок батьків по утриманню дитини не припиняється в результаті її влаштування до відповідного дитячого закладу. В ч. 1 коментованої статті встановлене загальне правило, відповідно до якого у випадку влаштування дитини до закладу охорони здоров'я, навчального або іншого закладу стягнення аліментів на користь того з батьків, з ким до цього проживала дитина, не припиняється. Тобто особа, на користь якої сплачуються аліменти, не змінюється автоматично зі зміною місця проживання дитини. Одержувачем аліментів продовжує залишатися той з батьків, з яким визначене місце проживання дитини. Вказане правило діє за умови цільового використання аліментів тим з батьків, з яким проживає дитина.

В ч. 1 коментованої статті втілено в новому вдосконаленому вигляді положення абз. З п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю у України» від 12.06.1998 p., відповідно до якого перебування дитини у дитячих закладах саме по собі не виключає потреби в матеріальній допомозі і не звільняє від сплати аліментів на користь того з батьків, який і в цих випадках систематично несе витрати на забезпечення законних інтересів дитини.

2. З аналізу ч. 1 коментованої статті можна зробити висновок, що у випадку використання аліментів не за цільовим призначенням тим з батьків, з яким проживала дитина до влаштування до закладу, стягнення аліментів на його користь може бути припинено. Наслідки нецільового витрачання аліментів закріплено в ст. 186 СК України: а) зменшення розміру аліментів або б) внесення аліментів на особистий рахунок дитини. Таким чином, в коментованій статті передбачений ще один наслідок використання аліментів не за цільовим призначенням. Можна припустити, що стягнення аліментів може бути припинене за позовом платника у разі використання аліментів не за цільовим призначенням у зв'язку з влаштуванням дитини до закладу.

3. Коментована норма розрахована на випадки, коли стягнення аліментів почалося до влаштування дитини до дитячого закладу. В ній вказано, що влаштування дитини до такого закладу не припиняє стягнення аліментів. Таким чином, вона не розрахована на випадки, якщо стягнення аліментів не провадилося до влаштування дитини до закладу. У зв'язку з цим виникає питання, чи може той з батьків, з ким проживала дитина і який продовжує піклуватися про неї і утримувати, стягнути аліменти з іншого з батьків після влаштування дитини до дитячого закладу? Ймовірно, влаштування дитини до закладу не повинно ставати на перешкоді для стягнення аліментів з того з батьків, який не виявляє щодо дитини батьківського піклування. Таким чином, можна припустити, що аліменти можуть бути стягнуті після влаштування дитини до закладу тим з батьків, з ким до цього проживала дитина, якщо він не зробив цього раніше.

4. Відповідно до ч. 2 коментованої статті з батьків, які не беруть участі в утриманні дитини, що перебуває у державному або комунальному закладі, аліменти можуть бути стягнуті на загальних підставах. Батьки не можуть перекласти свій обов'язок по утриманню дитини на інших осіб або державу. Перебування дитини у закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому закладі не припиняє обов'язку батьків щодо її утримання. Якщо матір, батько добровільно не надають дитині утримання, з них можуть бути стягнені аліменти в судовому порядку.

З відповідною вимогою до суду може звернутися адміністрація закладу, у якому перебуває дитина. У п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р. роз'яснюється, що, якщо дитина постійно проживає в такому закладі, а батьки не беруть участі в її утриманні, адміністрація цього закладу має право подати до них позов в інтересах дитини, оскільки виконує функції опікуна й піклувальника відповідно до ст. 245 СК України. Адміністрація установи в такому випадку виступає одержувачем аліментів.

В коментованій нормі вказано, що аліменти можуть бути стягнені. Очевидно, в інтересах дитини на адміністрацію закладу слід покласти обов'язок подати до суду позов про стягнення аліментів з батьків, якщо вони не беруть участі в утриманні дитини.

Позов може бути пред'явлений органом опіки й піклування або прокурором, якщо це не зроблено адміністрацією закладу, у якому перебуває дитина. Відповідно до ст. 246 СК України орган опіки та піклування контролює умови утримання, виховання, навчання дитини, над якою встановлено опіку або піклування.

Обов'язок по захисту прав й інтересів дитини також покладається законом на патронатного вихователя, який вправі без спеціальних нате повноважень висунути відповідні вимоги до батьків (ч. 1 п. 3 ст. 255 СК України).

5. Відповідно до ч. 3 коментованої статті суд може ухвалити рішення щодо перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Вказане положення безумовно стосується випадків, якщо дитина перебуває у закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому закладі. Свого часу схоже положення містилося в ч. 2 ст. 87 КпШС і п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12.06.1998 р. Попередня норма на відміну від чинної не припускала альтернативи. Кошти, стягувані з батьків, перераховувалися на особисті рахунки дітей в кредитно-фінансових установах. В коментованій нормі вказано, що аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини. Іншими словами, таке відбувається в окремих випадках, тільки за рішенням суду за позовом заінтересованої особи.

Норма ч. 3 коментованої статті охороняє інтереси дитини. Перерахування коштів на особистий рахунок дитини є заходом щодо забезпечення їх цільового використання. З вимогою про це може звернутися платник аліментів у випадках, якщо аліменти стягуються вперше або якщо стягнення аліментів уже провадиться на користь іншого з батьків або закладу. Ймовірно, якщо аліменти вже стягуються, в обґрунтування своєї вимоги платник має надати суду докази нецільового використання коштів одержувачем аліментів. Контроль за цільовим витрачанням аліментів у дитячому закладі здійснює орган опіки та піклування. Суд може відмовити платникові аліментів у задоволенні його вимоги у разі її необґрунтованості.

За рішенням суду аліменти перераховуються тільки в Державний ощадний банк України, оскільки він є досить надійним і має найбільш розгалужену мережу місцевих відділень.

6. З системного аналізу законодавства (ст. ст. 186, 193 СК України) можна зробити висновок, що за рішенням суду аліменти можуть частково перераховуватися на особистий рахунок дитини, а частково сплачуватися на користь того з батьків, з ким раніше проживала дитина і який продовжує брати участь у її вихованні (наприклад, дитина перебуває в нього в період канікул, святкових днів тощо).

7. У ч. 4 коментованої статті міститься правило про те, що державні пенсії, інші види допомоги та відшкодування шкоди у зв'язку із втратою годувальника перераховуються на особистий рахунок дитини.

Взагалі, механізм призначення і нарахування соціальних виплат визначається правом соціального забезпечення. Дитині можуть призначатися пенсії у зв'язку з інвалідністю, втратою годувальника. Окрім пенсій дитині можуть призначатися різні види допомоги: одноразова допомога при народженні дитини; допомога на дітей, які перебувають під опікою й піклуванням; допомога на дітей, що постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи. Відповідно до цивільного законодавства дитині відшкодовується шкода у зв'язку із втратою годувальника. Відповідно до ч. 3 ст. 1200 ЦК України особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів.

Очевидно, норма ч. 4 коментованої статті стосується тільки тих випадків, якщо дитина позбавлена батьківського піклування і у зв'язку з цим перебуває у закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому закладі. Оскільки в загальному порядку державні пенсії та допомоги на дитину отримують батьки.

Дитина, влаштована до закладу охорони здоров'я, навчального або іншого закладу, зберігає право на пільги та державні гарантії, встановлені законодавством для дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування.

В законодавстві встановлено спеціальні правила щодо соціальних виплат на дітей, які перебувають у дитячому будинку сімейного типу. Відповідно до Положення про дитячий будинок сімейного типу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2002 р. № 564', за вихованцями зберігаються пільги та державні гарантії, встановлені законодавством для дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування (п. 8). За вихованцями зберігаються раніше призначені аліменти, пенсія, інші види державної допомоги. Суми коштів, що належать вихованцям як пенсія, аліменти чи інші види державної допомоги, переходять у розпорядження батьків-вихователів і витрачаються на утримання вихованців (п. 14). Батькам-вихователям дитячого будинку сімейного типу виплачується грошове забезпечення у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (п. 22). Розмір державної соціальної допомоги на дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, становить два прожиткових мінімуми для дітей відповідного віку. Державна соціальна допомога і грошове забезпечення виплачуються щомісяця не пізніше 20 числа за місцем проживання дитини у дитячому будинку сімейного типу батькам-вихователям через державні підприємства поштового зв'язку або перераховуються на особові рахунки обох батьків-вихователів у банківській установі за їх вибором. Заощаджені протягом року бюджетні кошти вилученню не підлягають і використовуються батьками-вихователями для задоволення потреб вихованців у наступному році (п. 24). Органи опіки та піклування здійснюють контроль за використанням майна вихованців (п. 15).

Такі ж правила закріплено в законодавстві щодо дітей, які перебувають у прийомній сім'ї (пункти 4, 11, 19, 20 Положення про прийомну сім'ю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2002р № 565).

Стаття 194. Стягнення аліментів за минулий час та заборгованості за аліментами

1. Аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання.

2. Якщо за виконавчим листом, пред'явленим до виконання, аліменти не стягувалися у зв'язку з розшуком платника аліментів або у зв'язку з його перебуванням за кордоном, вони мають бути сплачені за весь минулий час.

3. Заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до статті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду.

4. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу, — до досягнення нею двадцяти трьох років.

5. Положення частин першої — третьої цієї статті, а також статей 195–197 цього Кодексу застосовуються і до стягнення аліментів іншим особам, які визначені цим Кодексом.

1. Рішення суду є обов'язковим для всіх учасників процесу. Своєчасне й точне виконання судового рішення є особливо важливим, якщо воно стосується аліментних відносин, оскільки йдеться про надання утримання дітям та непрацездатним особам. Проте у судовій практиці не поодинокими є випадки невиконання судових рішень про сплату аліментів, в результаті чого утворюється заборгованість. Це може відбуватися з вини платника, одержувача аліментів, органів виконавчої служби, організації, у якій працює платник аліментів, а також внаслідок певних об'єктивних причин. Тривалість минулого періоду, за який стягуються аліменти, і обсяг задоволення судом вимоги позивача про стягнення заборгованості, залежать від обставин, які перешкоджали виконанню рішення суду.

У сімейному законодавстві закріплено окремі правила щодо виконання рішень про сплату аліментів. В цілому умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 p. № 606-XIV.

2. В ч. 1 коментованої статті визначено порядок стягнення аліментів за виконавчим листом за минулий час, тобто в порядку виконавчого провадження. Норма розрахована на випадки, коли рішення суду про сплату аліментів, що набрало законної сили, не виконувалося через непред'явлення з тих чи інших причин виконавчого листа до виконання. Правило ч. 1 коментованої статті не слід плутати з правилом, закріпленим в ч. 2 ст. 191 СК України, що визначає підстави, при наявності яких суд може ухвалити рішення про стягнення аліментів за минулий час за позовом одного з батьків.

3. Рішення про стягнення періодичних платежів, включаючи аліменти, можуть бути пред'явлені для виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі (ч. 4 ст. 21 Закону «Про виконавче провадження»). Таким чином, рішення про сплату аліментів на дитину може бути пред'явлене до виконання протягом усього періоду до досягнення дитиною повноліття. Однак аліменти не можуть бути стягнуті за весь час, що передував пред'явленню виконавчого листа до виконання. Відповідно до ч. 1 коментованої статті аліменти можуть бути стягнені по виконавчому листу не більш ніж за три роки, що передували пред'явленню його до виконання.

Виконавчий лист може не пред'являтися до виконання у зв'язку з різними обставинами, які не завжди залежать від волі стягувача. Однак в цьому випадку важливим є той факт, що аліменти не стягуються із причин, не пов'язаних з винними діями платника аліментів. Тому було б несправедливим примушувати його до виплати аліментів за весь минулий період часу, що передував пред'явленню виконавчого листа до виконання.

4. В ч. 1 коментованої статті говориться про стягнення аліментів за виконавчим листом. Таким чином, її норма розрахована тільки на випадки, коли аліменти стягуються за рішенням суду. Крім виконавчих листів, які видаються судами, до виконавчих документів належать також виконавчі написи нотаріусів (п. п. 1, 4 ч. 2 ст. 3 Закону «Про виконавче провадження»). Можна припустити, що вказана норма може застосовуватися за аналогією (ч. 1 ст. 1 °CК України) до випадків стягнення аліментів на підставі виконавчого напису нотаріуса. Таким чином, якщо договір із вчиненим на ньому виконавчим написом нотаріуса з якихось причин не пред'являвся до виконання, аліменти по ньому можуть бути стягнені не більш ніж за три роки, що передують пред'явленню його до виконання.

5. Утворення заборгованості можливе у випадку, коли виконавчий лист пред'явлений до виконання, однак рішення суду про сплату аліментів з тих або інших причин не виконується.

Державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа за заявою стягувача про примусове виконання рішення (ст. 18 Закону «Про виконавче провадження»). Державний виконавець в 3-денний строк від дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові встановлюється строк для добровільного виконання рішення, який не може перевищувати семи днів. Приступаючи до виконання рішення, державний виконавець повинен переконатися, чи отримана боржником копія постанови про відкриття виконавчого провадження й чи здійснені ним дії, спрямовані на добровільне виконання рішення. Якщо боржник у встановлений строк добровільно не виконав рішення, державний виконавець невідкладно починає його примусове виконання (ч. 2 ст. 24, ч. ч. 1, 5 ст. 30 Закону «Про виконавче провадження»).

При виконанні рішень про стягнення періодичних платежів, у тому числі аліментів, стягнення звертається на заробітну плату (заробіток), пенсію, стипендію й інші доходи боржника (ст. 67 Закону «Про виконавче провадження»). Виконавчі документи направляються за місцем роботи боржника, одержання ним пенсії, стипендії або інших доходів для проведення стягнення в передбаченому законом порядку. Порядок стягнення суми боргу, розмір відрахування визначаються державним виконавцем у розпорядженні, що направляється разом з виконавчим документом, про що в копії повідомляється стягувану. Якщо боржник одержує декілька видів доходів, то дублікати виконавчих документів направляються з розпорядженням державного виконавця в бухгалтерії підприємств, установ, організацій для звернення стягнення на заробітну плату боржника. Відрахування із заробітної плати (заробітку) або стипендії громадян проводить адміністрація підприємств, установ й організацій на підставі надісланих їм державним виконавцем виконавчих документів. Звернення стягнення на пенсії провадиться відповідно до законодавства про пенсії. Якщо боржник змінить місце роботи або місце проживання або навчання, підприємства, установи, організації, які одержали виконавчий документ, повертають його не пізніше ніж в 3-денний строк державному виконавцеві з відміткою про нове місце роботи, проживання або навчання боржника, якщо воно відоме, а також повідомляють про проведені ними стягнення періодичних платежів по виконавчих документах. У випадку неподання зазначених відомостей з неповажних причин винні в цьому посадові особи можуть бути притягнуті до відповідальності, передбаченої Законом (ст. 68 Закону «Про виконавче провадження»). Платник аліментів зобов'язаний негайно повідомити державному виконавцеві про зміну місця роботи або проживання, а також про інші доходи.

Після закінчення передбаченого законом строку для стягнення аліментів власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, що провадив стягнення, повертає виконавчий документ в орган державної виконавчої служби з відміткою про повне перерахування стягувану утриманих сум аліментів. Державний виконавець зобов'язаний здійснювати систематичний контроль за правильним і своєчасним відрахуванням утриманих сум аліментів стягувачам. У разі, коли утримані суми аліментів стягувану не перераховані, державний виконавець письмово повідомляє його про розмір заборгованості. У разі неможливості стягнення аліментів із заробітної плати чи інших доходів боржника протягом трьох місяців підряд, якщо боржник не працює і не одержує доходів, стягнення звертається на майно боржника (ч. ч. 2, 6, 8 ст. 74 Закону «Про виконавче провадження»).

6. У ході виконавчого провадження заборгованість за аліментами може утворитися з об'єктивних причин, а також з вини органів виконавчої служби, одержувача, платника аліментів або організації, у якій останній працює. Порядок стягнення заборгованості в багатьох моментах визначається тим, які причини привели до її утворення.

Наприклад, заборгованість може утворитися в результаті призупинення виконавчого провадження. Відповідно до законодавства виконавче провадження підлягає обов'язковому призупиненню у випадку визнання боржника недієздатним до призначення йому опікуна (п. 2 ч. 1 ст. 34, ч. 2 ст. 36 Закону «Про виконавче провадження»). Виконавче провадження може бути припинене на прохання боржника у випадку проходження ним строкової служби в складі Збройних сил України або інших передбачених законом військових формуваннях; перебування в тривалому службовому відрядженні; знаходження на лікуванні в стаціонарній лікувальній установі — до закінчення існування названих обставин. Протягом строку, на який виконавче провадження припинене, виконавчі дії не провадяться (ст. ст. 34, 35 Закону).

На практиці трапляються випадки утворення заборгованості внаслідок несвоєчасного оформлення, пересилання або вручення виконавчих документів, іншої затримки з виконанням рішення суду про стягнення аліментів, пов'язаної з недоліками в роботі органів виконавчої служби. Наприклад, якщо припинене виконавче провадження вчасно не відновлено або при зміні місця проживання боржника виконавчий документ не направлений в інший відділ державної виконавчої служби за приналежністю.

При переказі аліментних платежів поштою заборгованість може утворитися з вини відділення зв'язку. Заборгованість може утворитися з вини одержувача аліментів, наприклад, в результаті неповідомлення ним про зміну свого місця проживання.

Переважно утворення заборгованості пов'язане з несумлінною поведінкою платника аліментів (ухиленням від сплати аліментів; неповідомленням про місце проживання й роботи; прихованням доходів, майна тощо). Це пояснюється тим, що аліменти стягуються в судовому порядку в тих випадках, коли нормальні сімейні зв'язки порушено і обов'язок по утриманню дітей не виконується добровільно.

7. Відповідно до ч. 2 коментованої статті аліменти мають бути сплачені за весь минулий час, якщо виконавчий лист пред'явлений до виконання, однак рішення суду не виконувалось у зв'язку з: а) розшуком платника аліментів; б) перебуванням платника аліментів за кордоном. Таким чином, в законі визначено два випадки, коли аліменти сплачуються за весь минулий час без обмежень. Обидва випадки пов'язані з винною поведінкою платника аліментів. Заборгованість стягується у повному обсязі не у всіх випадках, коли винна поведінка платника перешкоджала своєчасному й правильному стягненню аліментів, а тільки якщо це пов'язане з його розшуком або перебуванням за кордоном.

8. Якщо платник аліментів приховується з метою ухилення від виплати аліментів, державна виконавча служба вдається до співробітництва з органами внутрішніх справ, керуючись Інструкцією «Про порядок взаємодії органів внутрішніх справ України й органів державної виконавчої служби при примусовому виконанні рішень судів й інших органів (посадових осіб)», затвердженої загальним Наказом Міністерства внутрішніх справ України й Міністерства юстиції України 25.06.02 № 607/56/5. Примусове виконання рішення суду про виплату аліментів забезпечується органами внутрішніх справ на підставі постанови державного виконавця, затвердженої начальником відділу державної виконавчої служби й скріпленої печаткою. Працівники органів внутрішніх справ за постановою державного виконавця здійснюють привід боржника в органи державної виконавчої служби у випадку його неявки без поважної причини за викликом державного виконавця. Працівники органів внутрішніх справ залучаються державними виконавцями при проведенні виконавчих дій у випадку розшуку боржника-платника аліментів згідно з ухвалою суду, примусового входження до його житла за рішенням суду, а також при проведенні арешту й опису, вилученні його майна.

У випадку відсутності відомостей про місце проживання (знаходження) боржника за виконавчими документами про стягнення аліментів, якщо застосованих заходів для його встановлення виявилося недостатньо, державний виконавець звертається до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника. Розшук оголошується за місцем виконання рішення або за останнім відомим місцем проживання (знаходження) боржника та здійснюється органами внутрішніх справ. Пов'язані із цим витрати стягуються з боржника в дохід держави за рішенням суду (ст. 78 ЦПК України, ст. 42 Закону). Не звернення державного виконавця до суду у разі потреби розшуку боржника може бути оскаржене до суду в 10-денний строк.

У разі оголошення розшуку боржника виконавче провадження може бути припинено, тому що оголошення розшуку боржника спричиняє неможливість виконання рішення суду (ст. 35 Закону).

9. Другою підставою для стягнення заборгованості за весь минулий період є перебування платника аліментів за кордоном. В СК України цю обставину вказано вперше як таку, що впливає на порядок визначення заборгованості за аліментами. Свого часу стягнення аліментів за весь минулий період передбачалося тільки в одному випадку, якщо утримання аліментів не провадилося у зв'язку з розшуком відповідача (ч. 2 ст. 93 КпШС України 1969 p.).

Якщо один з батьків виїхав на постійне місце проживання в країну, з якою Україна має договір про правову допомогу, процедура стягнення аліментів визначається згідно з договором про надання правової допомоги. Виконання рішення про сплату аліментів є утрудненим або взагалі неможливим, якщо платник аліментів перебуває у державі, з якою Україна не має договору про надання правової допомоги (див. коментар до ст. 181 СК України). Постановою Кабінету Міністрів України № 1203 від 19.08.2002 р. затверджений Порядок стягнення аліментів на дитину (дітей) у разі виїзду одного з батьків для постійного проживання в іноземній державі, з якою не укладено договір про подання правової допомоги1. Відповідно до п. 1 цього Порядку у разі виїзду одного з батьків, який є громадянином України, для постійного проживання в іноземній державі, з якою Україна не має договору про подання правової допомоги, він повинен виконати аліментні зобов'язання з утримання дитини (дітей) до досягнення нею повноліття, які оформляються договором між цією особою та одним з батьків, з яким залишається дитина (діти), або її опікуном, піклувальником, або договором про припинення права на аліменти для дитини (дітей) у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Якщо аліментні зобов'язання не були виконані особою, що виїжджає, стягнення аліментів провадиться за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» з осіб, зобов'язаних сплачувати аліменти, у разі виїзду їх для постійного проживання у країни, з якими Україна не має договорів про надання правової допомоги, стягнення аліментів провадиться на час виїзду за рішенням суду за весь період до досягнення дитиною повноліття.

Коментована норма розрахована на випадки, коли один з батьків виїхав за кордон, порушивши відповідні вимоги законодавства. Оскільки заборгованість утворюється, якщо платник аліментів виїжджає за кордон, не виконавши свої аліментні зобов'язання.

10. На час розшуку або перебування боржника за кордоном дитині може бути призначена тимчасова державна допомога. Відповідно до Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 189 від 22.02.2006 р.', тимчасова допомога призначається у разі, коли: рішення суду про стягнення аліментів з одного з батьків не виконується; місце проживання (перебування) одного з батьків не встановлено тощо (п. 2). Тимчасова допомога призначається в розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого законом для дитини відповідного віку (п. 8). У разі встановлення місця проживання (перебування) особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду; виконання в повному обсязі зобов'язань одного з батьків щодо сплати аліментів у разі виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплата тимчасової допомоги припиняється (п. 10). У разі встановлення місця проживання (перебування) одного з батьків і припинення його розшуку орган внутрішніх справ у триденний строк повідомляє про це одержувача, орган праці та соціального захисту населення, посадову особу, яка винесла ухвалу (постанову) про розшук, а також суд за місцем знаходження виконавчого листа (п. 11). Якщо виникла можливість стягнення аліментів з одного з батьків, місце проживання (перебування) одного з батьків встановлено, у зв'язку з чим можливе стягнення з нього коштів на утримання дитини, орган праці та соціального захисту населення звертається до суду із заявою про стягнення суми сплаченої тимчасової допомоги (п. 12).

11. Відповідно до ч. 3 коментованої статті заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до ст. 187 СК України, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду.

Заборгованість за аліментами, які стягуються за заявою платника, може утворитися у зв'язку із затримкою або неправильним перерахуванням аліментних сум банками, з вини адміністрації підприємства, установи, організації за місцем роботи, виплати пенсії, стипендії у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати. На практиці трапляються випадки, коли діти не одержують аліменти з вини керівників підприємств й головних бухгалтерів, які регулярно утримують аліменти із платника, але не перераховують їх стягувачу, посилаючись на відсутність коштів.

Платник аліментів може звернутися із заявою про погашення заборгованості за аліментами у бухгалтерію підприємства, установи, організації, а у випадку її непогашення — звернутися з позовом до суду.

12. Рішення про стягнення аліментів можуть бути пред'явлені для виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі (ч. 4 ст. 21 Закону «Про виконавче провадження»). Таким чином, виконавчий лист може бути пред'явлений до виконання протягом усього періоду до досягнення дитиною повноліття (ст. 18 °CК України) або досягнення дочкою, сином двадцяти трьох років (ст. 199 СК України). Відмова у провадженні стягнення аліментів на підставі того, що з моменту набрання рішенням суду законної сили пройшло більше трьох років, є неправомірною. Відмова у провадженні стягнення аліментів може мати місце тільки у випадку, якщо виконавчий лист пред'явлений для виконання після спливу періоду, на який присуджені аліментні платежі.

В ч. 4 коментованої статті визначено час, протягом якого стягується заборгованість за аліментами, якщо виконавчий лист пред'явлено до виконання вчасно з додержанням правил, встановлених законодавством. Відповідно до вказаної норми заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а за аліментами на повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, — до досягнення ними двадцяти трьох років. Таким чином, щодо дітей і повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання, в законі встановлено різні правила. Заборгованість за аліментами на дітей стягується незалежно від закінчення строку існування права на утримання, а за аліментами на повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, — тільки в межах строку існування права на утримання. Ймовірно, це пояснюється тим, що дочка, син не вважаються такими, що потребують матеріальної допомоги, після закінчення навчання і досягнення двадцяти трьох років.

Положення щодо стягнення заборгованості на повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, закріплено в сімейному законодавстві вперше. В КпШС України цього не передбачалося, тому що обов'язок щодо утримання дочки, сина у зв'язку з продовженням ними навчання не покладався на батьків законом (ч. 5 ст. 93 КпШС). Можна припустити, що стягнення заборгованості за аліментами на повнолітніх дочку, сина тільки в межах строку існування права на утримання (до досягнення ними двадцяти трьох років) сприятиме ухиленню платника від сплати аліментів. В СК України не передбачено виключення з цього правила у випадку, якщо заборгованість не стягується у зв'язку з розшуком платника або перебуванням платника за кордоном.

Окрім того поза увагою залишаються майнові інтереси іншого з батьків, який у зв'язку з несплатою аліментів змушений самостійно надавати дитині утримання. На думку З.В. Ромовської, досягнення дитиною повноліття чи двадцяти трьох років не припиняє стягнення заборгованості за аліментами. Однак кошти, які підходитимуть після настання цих термінів, змінюють свій правовий режим. Як відзначає автор, це вже не аліменти, а компенсація тому з батьків, з яким проживає дитина, тих витрат на утримання дитини, які він поніс не тільки за себе, а й за іншого з батьків. Однак наведені міркування викликають сумніви. Закон не припускає стягнення заборгованості після досягнення дочкою, сином двадцяти трьох років. Тому після спливу цього строку виконати рішення суду про сплату аліментів вже не можна.

12. Відповідно до ч. 5 коментованої статті положення щодо стягнення аліментів за минулий час і заборгованості за аліментами, закріплені в частинах 1–3 цієї статті, а також статей 195–197 СК України застосовуються й до стягнення аліментів іншим особам, які визначені цим Кодексом.

Стаття 195. Визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу)

1. Заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення.

2. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості, але працює на час визначення її розміру, заборгованість визначається із заробітку (доходу), який він одержує.

3. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника відповідної кваліфікації або некваліфікованого працівника для даної місцевості.

4. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору — судом.

1. В коментованій статті закріплено порядок визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу) одного з батьків. Вирахування заборгованості за аліментами, присудженими у твердій грошовій сумі, особливих складнощів не викликає (окрім того нюансу, що аліментні платежі за період, протягом якого утворилася заборгованість, підлягають індексації відповідно до закону).

У разі надходження виконавчого документа державний виконавець повинен визначити розмір заборгованості за аліментами. Розмір заборгованості обчислюється, виходячи з розміру аліментів, установленого рішенням суду. Розмір коштів, що підлягають сплаті щомісяця, підраховується й підсумовується за період, коли стягнення аліментів фактично не здійснювалося. Тому загальний розмір заборгованості виражається не у відсотковому відношенні, а завжди становить певну суму. Визначивши розмір заборгованості за аліментами, державний виконавець повідомляє про нього стягувача і боржника (ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 p. № 606-XIV1. Спір щодо питання про розмір заборгованості за заявою заінтересованої особи вирішується судом (ч. 7 ст. 74 Закону «Про виконавче провадження»).

2. Порядок вирахування розміру заборгованості залежить від того, у твердій грошовій сумі чи в частці від заробітку (доходу) визначений судом розмір аліментів. При визначенні заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), виникають певні складнощі, оскільки з часом розмір і джерела

доходів платника аліментів змінюються. Відповідно до ч. 1 коментованої статті заборгованість визначається виходячи з фактичного заробітку платника аліментів за той період, коли стягнення аліментів не провадилося. Постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.1993 р. № 146 (в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 01.07.2002 p. № 869)1 затверджений Перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб. Однак через тривалий час досить важко встановити розмір заробітку і коливання його рівня, всі джерела надходження доходів платника тощо. Позивач в більшості випадків позбавлений можливості надати докази, а відповідач в свою чергу не є заінтересованим в цьому. Таким чином, у розпорядженні державного виконавця нерідко немає документів, на підставі яких він міг би визначити розмір заборгованості.

3. В наступних частинах коментованої статті закріплено правила щодо обчислення заборгованості для тих випадків, якщо платник аліментів протягом певного часу не має доходу.

Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості, але працює на час визначення її розміру, заборгованість визначається виходячи з одержуваного ним заробітку (доходу). Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості й не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника відповідної кваліфікації або некваліфікованого працівника для даної місцевості. При цьому враховуються регіональні відмінності в рівні оплати праці. Останнє положення раніше не закріплювалось в законі (ст. 93 КпШС України). Таким чином, правила щодо визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу) одного з батьків, в СК України розширено. При цьому визначальним чинником, як і раніше, є працевлаштування платника на момент виникнення заборгованості і на момент визначення її розміру. Якщо платник аліментів не вів і не веде трудової діяльності, за основу береться середня заробітна плата. Встановлення універсальних правил для визначення заборгованості з урахуванням різних видів доходів платника є вкрай складним завданням, оскільки можливі джерела доходів особи є дуже різноманітними. Тому перевірені часом правила збережені і вдосконалені.

Однак вказані правила мають певні недоліки. Раніше основним видом доходів громадян була заробітна плата, а розмір аліментів встановлювався в законі у визначеній частці від заробітку (доходу) батьків. Зараз суд визначає розмір аліментів у кожному конкретному випадку. При цьому серед інших обставин враховується матеріальне становище платника аліментів. В сучасних реаліях заробітна плата не завжди є основною складовою матеріального становища особи, а тільки однією з таких складових. Тому при визначенні матеріального становища платника аліментів його працевлаштування не має, як раніше, вирішального значення. Таким чином, можна зробити висновок, що при визначенні заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), необхідно виходити з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. Працевлаштування платника на час виникнення заборгованості і на час визначення її розміру не повинно бути визначальним чинником. В тому випадку, якщо платник аліментів на час виникнення заборгованості не мав заробітку (доходу), заборгованість має визначатися із заробітку (доходу), який він одержує на цей час. Якщо платник аліментів не мав заробітку (доходу) на час виникнення заборгованості і не має на момент її обчислення, заборгованість має визначатися виходячи із середньої заробітної плати працівника відповідної кваліфікації або некваліфікованого працівника для даної місцевості. Крім того, викликає сумнів справедливість застосування ч. 3 коментованої статті у випадку визначення заборгованості, якщо вона утворилася у зв'язку з непрацездатністю платника аліментів. Звичайно батьки зобов'язані надавати утримання своїм дітям незалежно від власної працездатності і матеріального становища. Однак, очевидно, не правильно визначати заборгованість непрацездатної особи, виходячи із середньої заробітної плати працівника. Ймовірно, для цього випадку необхідно було б закріпити спеціальне правило, а ч. 3 коментованої статті, в свою чергу, застосовувати тільки в тому разі, якщо платник є працездатним, а трудової діяльності не веде з якихось інших причин.

4. В коментованій статті закріплено порядок визначення заборгованості тільки за аліментами, які присуджені судом. Втім, можна припустити, що вона може застосовуватися за аналогією до визначення заборгованості по договору про сплату аліментів, а також за аліментами, які стягуються відповідно до ст. 187 СК України. Певна річ, це може бути необхідним тільки в тих випадках, якщо розмір аліментів визначений в договорі або заяві у частці від заробітку (доходу) платника.

5. Коментована стаття застосовується також до відносин щодо стягнення аліментів іншим особам, які визначені цим Кодексом (ч. 5 ст. 194, ст. 201 СК України).

Стаття 196. Відповідальність за прострочення сплати аліментів

1. При виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

2. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

3. Неустойка не сплачується, якщо платник аліментів є неповнолітнім.

1. Для стимулювання учасників сімейних відносин до виконання своїх обов'язків у СК України закріплено низку норм, які передбачають міри відповідальності за їхнє невиконання. Однією з яскравих новел є відповідальність у вигляді неустойки за прострочення сплати аліментів. У КпШС України 1969 р. не містилося норми, яка закріплювала б спеціальну форму відповідальності за неналежне виконання аліментного зобов'язання.

2. Проблеми сімейно-правової відповідальності завжди викликали гострі дискусії. У науці не вироблено єдиної позиції по багатьом моментам аж до теперішнього часу. Наріжним каменем є питання про те, чи можна вважати примусове стягнення аліментів мірою відповідальності. Це питання вирішується окремими вченими у різні способи залежно від того, який зміст вони вкладають у поняття санкції й відповідальності.

На думку одних учених, стягнення аліментів у судовому порядку саме по собі вже є юридичною відповідальністю, оскільки обов'язок тут здійснюється в результаті владного примусового втручання держави. Те, що ніяких додаткових обов'язків до тих, які батьки мали до моменту покладення на них юридичної відповідальності, не виникає, не вважається принциповим. Поряд з цим свого часу пропонувалося виділяти як специфічну рису сімейно-правової відповідальності те, що вона не виражається у формі покладання додаткового обтяження на зобов'язану особу.

Інші вчені вважають, що стягнення аліментів у судовому порядку не є відповідальністю, хоч і являє собою санкцію, тому що містить елемент примусу. Не будь-яка санкція, що встановлена у випадку порушення зобов'язання, є реалізацією відповідальності. Санкції поділяють на дві основні групи: міри відповідальності й міри захисту. Тобто поняття санкції й відповідальності не ідентичні. Відповідальність являє собою систему заходів примусового характеру, які застосовуються до правопорушника й викликають в його майновій сфері негативні наслідки. При стягненні аліментів у судовому порядку платник не несе жодного додаткового обтяження. На думку окремих учених, широке розуміння відповідальності, коли примусове виконання обов'язку саме по собі вважається мірою відповідальності, приводить до фактичної безвідповідальності, оскільки така відповідальність нічим не обтяжує правопорушника, окрім примусового виконання того обов'язку, який існував незалежно від (без) правопорушення3. У зв'язку із цим у юридичній літературі пропонувалося ввести систему спеціальних мір відповідальності, зокрема закріпити в сімейному законодавстві відповідальність за несплату аліментів.

Таким чином, необхідно відзначити прогресивність норми коментованої статті, в якій уперше в сімейному законодавстві передбачена спеціальна міра відповідальності за прострочення сплати аліментів — неустойка (пеня).

3. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, що боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. В теорії розрізняють законну та договірну неустойки. Законною є неустойка, яку закріплено в законі. Відповідно договірною є неустойка, якщо вона визначена сторонами в договорі.

Згідно з ч. 1 коментованої статті розмір законної неустойки (пені) складає один відсоток від суми несплачених аліментів за кожний день прострочення.

Словосполучення «суми несплачених аліментів за кожний день прострочення», яке використовується в законі, на практиці одержало різні тлумачення. Деякі суди при визначенні розміру неустойки рахують неустойку, виходячи із загальної суми боргу, яка збільшується кожного місяця. Це призводить до невиправданого збільшення розміру неустойки. Тому треба наголосити на тому, що при вирахуванні розміру неустойки сума боргу за попередній час до заборгованості за наступний час не додається. При щомісячній сплаті аліментів сума неустойки рахується за кожен окремий місяць. Крім того, необхідно зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 550 ЦК України відсотки на неустойку не нараховуються. Таким чином, при щомісячній сплаті аліментів сума неустойки (пені) визначається у розмірі одного відсотка від суми аліментів за кожен день прострочення. Наприклад, 1 % від 100 грн. (сума аліментів за місяць) при простроченні в один місяць (з тридцяти днів) складатиме 30 грн. Заборгованість за три місяці буде складати приблизно 90 грн., за шість місяців відповідно — 180 грн. Сума неустойки варіюватиметься залежно від кількості днів в місяці, за який нараховується пеня.

Відповідно до ч. 1 ст. 552 ЦК України сплата неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі. Таким чином, сплата неустойки не звільняє платника аліментів від виплати заборгованості за аліментами.

4. При розгляді справ про стягнення аліментів суд відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК повинен роз'яснювати сторонам їхню відповідальність за прострочення сплати (п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 p.). Втім, залучення до відповідальності платника аліментів є правом, а не обов'язком одержувача аліментів. Тому неустойка не стягується, якщо одержувач відмовляється від здійснення такого права.

5. За загальним правилом умовою застосування юридичної відповідальності є винна протиправна поведінка особи. Стягнення неустойки можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов'язаної сплачувати аліменти, наприклад, у зв'язку з її ухиленням від сплати аліментів, розшуком, перебуванням за кордоном тощо.

Якщо заборгованість утворилася з вини інших осіб, стягнення неустойки не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 550 ЦК України кредитор не має права на неустойку у випадку, якщо боржник не відповідає за порушення зобов'язання (ст. 617 цього Кодексу). На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками (п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 p.). Платник аліментів також не повинен нести відповідальність, якщо заборгованість утворилася у зв'язку з несвоєчасним або неправильним перерахуванням аліментних сум бухгалтерією організації, у якій працює платник. Згідно з російським законодавством в такому випадку одержувач аліментів може позивати проти організації про стягнення суми, яка підлягає утриманню з боржника (платника аліментів) і яка не утримана з вини цієї організації. При цьому стягувач звільняється від сплати державного збору (ч. 2 ст. 394 ЦПК РФ, ст. 91 Закону РФ «Про виконавче провадження»). В українському законодавстві цей момент відповідним чином не врегульований.

Стягнення неустойки не допускається, якщо заборгованість утворилася з вини виконавчої служби, наприклад, внаслідок несвоєчасного оформлення, пересилання виконавчого листа, іншої затримки з виконанням рішення суду про стягнення аліментів у зв'язку з недоліками в діяльності органів виконавчої служби. Відповідно до законодавства рішення суду про стягнення аліментів у межах платежів, обчислених за один місяць, а також про стягнення всієї суми боргу по цих виплатах, якщо рішенням передбачене її негайне стягнення, підлягає негайному виконанню (ст. 367 ЦПК, ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 p. № 606-XIV). Державний виконавець відкриває виконавче провадження не пізніше наступного дня після одержання виконавчого документа й у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження» провадить відповідні виконавчі дії. По виконавчих документах про стягнення аліментних платежів виконавець починає вчиняти виконавчі дії не пізніше, ніж в 5-ден-ний строк від дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Якщо заборгованість утворилася у зв'язку з порушенням державним виконавцем строків здійснення виконавчого провадження, неустойка із платника аліментів не стягується.

Невірно триматися думки, що в одержувача аліментів не виникає права на неустойку, якщо платник аліментів доведе, що їх несплата стала наслідком його тяжкої хвороби2. Відповідно до коментованої статті відповідальність платника не настає, якщо заборгованість за аліментами утворилася не з його вини. В СК України не визначено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, в даному випадку слід звернутися до норм цивільного законодавства (ст. 8 СК України), які визначають підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання. Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за його порушення, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної чинності. Таким чином, тяжка хвороба платника аліментів не може розглядатися як підстава звільнення його від відповідальності. Разом з тим ця обставина може бути врахована судом при вирішенні питання про повне або часткове звільнення платника від сплати заборгованості за аліментами (див. ч. 2 ст. 197 СК України і коментар до неї).

6. Форма вини платника аліментів не має принципового значення.

При розгляді справи суд виходить із презумпції вини платника аліментів. Відповідно до ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

7. Обсяг заборгованості, що підлягатиме стягненню, залежить від того, в яких діях полягала винна поведінка платника аліментів. Заборгованість за аліментами стягується за весь минулий час тільки в тому випадку, якщо аліменти не стягувалися у зв'язку з розшуком платника аліментів або з перебуванням його за кордоном (див. ч. 2 ст. 194 СК України і коментар до неї). В свою чергу загальний розмір коштів, що стягуватимуться як неустойка, залежатиме від часу, за який стягуватиметься заборгованість. Відповідно до російського законодавства стягнення заборгованості за аліментами за весь минулий період і неустойки можливе у випадку, якщо стягнення аліментів не провадилося з вини платника аліментів незалежно від того, в чому полягали його винні дії(ч. 2 ст. 113, ст. 115 СК РФ).

8. Коментована стаття розрахована винятково на випадки сплати аліментів у судовому порядку. В ній зазначено, що одержувач має право на неустойку у разі прострочення сплати аліментів, стягуваних за рішенням суду. Якщо аліменти сплачуються не за рішенням суду, а відповідно до укладеного між батьками договору, передбачена ст. 196 СК санкція застосовується при наявності прямої вказівки на це в договорі (п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).

Таким чином, якщо аліменти на дитину виплачуються за договором, зазначена в законі санкція не застосовується до несправного платника аліментів, якщо про це немає прямої вказівки в договорі. Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Батьки можуть встановити в договорі про сплату аліментів відповідальність за його порушення у вигляді неустойки. У випадку невиконання одним з батьків свого обов'язку за договором неустойка (штраф, пеня) включається до виконавчого напису, якщо це передбачено умовами договору (п. 289 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 p.).

Якщо сторони не визначили цього питання в договорі, очевидно, можуть застосовуватися відповідні норми ЦК України, які визначають Наслідки порушення грошового зобов'язання (ст. 8 СК України). Так, в ч. 6 ст. 625 ЦК України вказано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

9. В СК України не передбачена можливість стягнення збитків за прострочення сплати аліментів, що стягуються за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 15 СК України невиконання або ухилення від виконання сімейного обов'язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. У юридичній літературі пропонується закріпити в СК України відповідальність за прострочення виконання аліментного зобов'язання також у вигляді відшкодування збитків, у частині, яка не покрита неустойкою, але тільки реальних, тому що аліменти стягуються не для одержання доходів, а для забезпечення існування певної особи. Відповідно до ч. 2 ст. 115 СК РФ одержувач аліментів вправі стягнути з особи, зобов'язаної сплачувати аліменти за рішенням суду, і а винна в несвоєчасній сплаті аліментів, всі заподіяні простроченням виконання аліментних зобов'язань збитки в частині, що не покрита неустойкою.

Дійсно, одержувач аліментів нерідко зазнає збитків у разі прострочення сплати аліментів. Такі збитки можуть виникати внаслідок дій самого одержувача аліментів, які він змушений вчиняти для забезпечення дитини в період не надходження аліментних платежів. Одержувач аліментів з метою виторгу коштів може на невигідних для себе умовах продати, закласти майно, укласти договір позики коштів під відсотки тощо. В результаті прострочення сплати аліментів може статися порушення одержувачем своїх зобов'язань за кредитним договором (наприклад, щодо придбання дитячої коляски, комп'ютера, лижного устаткування тощо). У такому випадку він втрачає кошти у розмірі щомісячних внесків, відсотків за час користування кредитом, сум по оплаті послуг банку по оформленню кредиту. У багатьох випадках сума неустойки може виявитися недостатньою, щоб покрити всі понесені одержувачем аліментів збитки у зв'язку з порушення зобов'язання платником. Тому можливість стягнення одержувачем аліментів реальних збитків не повинна виключатися. В договорі про сплату аліментів сторони можуть на свій розсуд визначати форми відповідальності за його порушення. При цьому вони мають виходити з принципу справедливості, добросовісності та розумності (ч. 9 ст. 7 СК України).

10. Відповідно до ч. 2 коментованої статті розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. З окремих випадках суд може повністю або частково звільнити платника навіть від сплати заборгованості (див. ст. 197 СК України та коментар до неї). В нормі зазначено, що суд при вирішенні питання про зменшення розміру неустойки враховує матеріальний та сімейний стан платника аліментів. Втім, суд, безперечно, може визнати достатньою для цього підставою обставину, яка стосується тільки матеріального або сімейного стану платника аліментів. Неустойка виконує компенсаційну, поряд з іншими, функцію. Тому матеріальний і сімейний стан одержувача аліментів також необхідно враховувати при зменшенні розміру неустойки. На жаль, в нормі це не передбачено.

11. У разі подання одержувачем аліментів позову про стягнення заборгованості та неустойки платник в свою чергу може подати зустрічний позов про зменшення їх розміру. Норма ч. 2 коментованої статті залишає широкі можливості для судового розсуду. Суд може відмовити в позові про зменшення розміру неустойки, якщо визнає несуттєвими обставини, що заявлені в обґрунтування вимоги.

Позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення 1174 грн. неустойки за прострочення сплати аліментів за рішенням районного суду від 27.04.2005 р. Відповідач звернувся із зустрічним позовом про звільнення від сплати заборгованості за аліментами.

Рішенням міськрайонного суду від 9.02.2006 р. первинний позов задоволений частково, у задоволенні зустрічного позову відмовлено. В апеляційних скаргах позивачка й відповідач просять скасувати рішення суду й задовольнити їхні позовні вимоги.

Колегія суддів задовольнила апеляційну скаргу позивачки і залишила без задоволення скаргу відповідача, виходячи з наступних підстав. З матеріалів справи виходить, що за рішенням районного суду від 27.04.2005 р. відповідач зобов'язаний виплачувати аліменти на повнолітнього сина в період його навчання в розмірі 100 грн. щомісяця до досягнення сином 23 років. Виконавчий лист виписаний 3.08.2005 р. За цей час відповідач по 1.02.2006 р. повинен сплатити аліменти в сумі 1100 грн. Відповідач аліменти сплатив частково, має заборгованість у сумі 576 грн. 94 коп. Відповідач є приватним підприємцем, має можливість виплачувати аліменти.

З огляду на зазначені обставини суд прийшов до висновку про те, що позивачка має право на стягнення неустойки (пені) і підстави для звільнення відповідача від сплати аліментів відсутні.

Однак колегія не може погодитися з висновками суду про наявність підстав для зменшення розміру неустойки. У рішенні суду не наведено доказів матеріального й сімейного стану платника, які можуть бути підставою для такого зменшення. Довідка про доходи відповідача судом до уваги не береться, тому що не відображає дійсного доходу відповідача. Народження дитини у відповідача від іншого шлюбу також не є підставою для зменшення розміру неустойки1.

12. Відповідно до ч. 3 коментованої статті неустойка не сплачується, якщо платник аліментів є неповнолітнім. Таким чином, закон звільняє неповнолітніх батьків, з вини яких виникла заборгованість, від сплати неустойки. В інших випадках звільнення від сплати неустойки не передбачається.

13. Відповідальність за прострочення сплати аліментів передбачена в СК України вперше. Закон регулює відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Якщо відносини виникли раніше і регулювалися законом, який втратив чинність, новий закон застосовується до прав і обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. СК України набрав чинності 1 січня 2004 року. Тому неустойка не може вираховуватися від суми заборгованості, яка виникла за період до 1 січня 2004 р.

14. Крім неустойки певні міри відповідальності можуть бути застосовані до батьків, які ухиляються від виконання обов'язків по утриманню дитини, в майбутньому (ч. 2 ст. 202, ст. 204 СК України). Вказані норми покликані справляти стимулюючий та превентивний вплив на платника аліментів.

Однією із правових гарантій, спрямованих на захист інтересів аліментоуповноваженої особи, є норми Кримінального Кодексу України, які встановлюють кримінальну відповідальність за злісне ухилення від виконання аліментних обов'язків (ст. ст. 164, 165 КК України).

12. Норми коментованої статті також застосовуються до регулювання відносин щодо утримання між іншими особами, які визначені в СК України (ч. 5 ст. 194, ст. 201 СК України).

Стаття 197. Встановлення строку сплати заборгованості. Звільнення від сплати заборгованості за аліментами

1. 3 урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами.

2. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

3. Суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти.

1. Стягнення заборгованості за аліментами, як правило, ставить платника в досить скрутне становище. Якщо аліменти не сплачувалися протягом тривалого часу, значного розміру набуває не тільки сума заборгованості, але й сума неустойки. Втім, заборгованість може утворюватися не лише з вини платника аліментів, а й з багатьох інших причин. Тому в законі в цілях підтримки платоспроможності платника аліментів встановлено можливість відстрочки або розстрочки сплати заборгованості за аліментами.

2. Строк сплати заборгованості шляхом відстрочки або розстрочки платежу може бути встановлений на різних етапах провадження у справі про стягнення аліментів. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у випадку спору — судом (ч. 4 ст. 195 СК України). Якщо розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, строк сплати заборгованості встановлюється в постанові державного виконавця. Сторони зобов'язані письмово повідомляти державного виконавця про виникнення обставин, що зумовлюють встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення (ч. 5 ст. 11-1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 p. № 606-XIV1. За наявності обставин, які ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець (за власною ініціативою або за заявою сторін), а також самі сторони мають право звернутися до суду, що видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу й порядку виконання. Рішення про відстрочку або розстрочку виконання, встановлення чи зміну способу і порядку виконання повинно бути прийнято у 10-денний строк і може бути оскаржене у встановленому порядку. По інших рішеннях відстрочка або розстрочка виконання, встановлення чи зміна способу і порядку виконання не допускаються (ст. 33 Закону «Про виконавче провадження», ст. 373 ЦПК України).

3. При відстрочці сплати заборгованості судом установлюється додатковий термін для її повного погашення. Виконавчий документ, виданий на підставі рішення, яким надана відстрочка виконання, приймається державним виконавцем до виконання після закінчення терміну відстрочки в межах строку, встановленого для пред'явлення цього виконавчого документа. Державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі, якщо не закінчилася відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення (ч. 3 ст. 24 Закону, п. 5 ч. 1 ст. 26 Закону «Про виконавче провадження»).

Розстрочка сплати припускає умовний поділ суми заборгованості на рівні частини із встановленням проміжних строків внесення платежів певних розмірів. Можна припустити, що не виключається погашення заборгованості комбінованим способом шляхом встановлення відстрочки сплати із розстрочкою платежів.

4. Суд розглядає питання про відстрочку або розстрочку виконання в судовому засіданні з обов'язковим викликом сторін. Суд відстрочує або розстрочує виконання, змінює або встановлює спосіб і порядок виконання рішення тільки у виняткових випадках (ст. 373 ЦПК України). При цьому суд враховує матеріальний і сімейний стан сторін. У ч. 1 коментованої статті не вказані конкретні обставини, які можуть бути підставою для відстрочки або розстрочки сплати заборгованості. Відповідно до інших нормативних актів підставою для відстрочки або розстрочки сплати заборгованості є такі обставини, що утруднюють або роблять неможливим виконання рішення, як хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо (ст. 373 ЦПК, ч. 1 ст. 33 Закону «Про виконавче провадження»). Суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами у випадку звернення стягнення виконавчою службою по декількох виконавчих документах. У випадку недостатності суми, стягненої з боржника, для задоволення всіх вимог по виконавчих документах вимоги про стягнення аліментів задовольняються в другу чергу після забезпечених заставою вимог про стягнення з вартості заставленого майна (ст. 44, ч. 4 ст. 70 Закону). Таким чином, суд відстрочує або розстрочує сплату заборгованості лише в тих випадках, якщо матеріальне становище платника не дозволяє її погасити звичайним способом.

5. Ухвалення рішення про відстрочку або розстрочку сплати заборгованості за аліментами належить до компетенції того суду, який ухвалив рішення про стягнення аліментів. Відповідно до ст. 217 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочку виконання, про що вказує в рішенні. Згідно ст. 373 ЦПК України питання про відстрочку або розстрочку виконання розглядає суд, що видав виконавчий документ.

6. Встановлення строку сплати заборгованості включає не тільки випадки відстрочки й розстрочки виконання. В окремих випадках суд, ухвалюючи рішення, може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні аліментів (ч. 2 ст. 367 ЦПК України). Негайному виконанню підлягають рішення суду про стягнення всієї суми боргу по аліментних виплатах, якщо рішенням передбачено її негайне стягнення (ч. 3 ст. 25 Закону «Про виконавче провадження»). Суд може допустити негайне виконання рішення про стягнення всієї суми заборгованості, якщо надалі виконання рішення може виявитися утрудненим або неможливим, наприклад, у випадку виїзду платника аліментів за кордон на постійне місце проживання (див. ч. 4 ст. 181 СК України та коментар до неї). Таким чином, зміст коментованої статті є вужчим, ніж припускає її назва.

7. Відповідно до ч. 2 коментованої статті суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості частково або повністю залежно від обставин справи. При цьому суд з'ясовує, внаслідок яких обставин утворилася заборгованість. В законі закріплено приблизний перелік підстав, за наявності яких це можливо. Суд може звільнити платника від сплати заборгованості, якщо вона виникла в результаті: а) тяжкої хвороби платника аліментів; б) інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до п. 4 ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження» заборгованість може утворитися внаслідок призупинення виконавчого провадження через знаходження боржника на лікуванні в стаціонарній лікувальній установі. Таким чином, суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості тільки у виняткових випадках. Платник має надати суду докази таких обставин.

Тяжка хвороба є оцінним поняттям. У законодавстві відсутній чіткий перелік тяжких хвороб. Такими хворобами, наприклад, визнаються ВІЛ-інфекція, туберкульоз тощо. Наявність тяжкої хвороби може бути підтверджена довідкою лікувального закладу. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, наприклад, перебування платника аліментів у місцях позбавлення волі й пов'язані з цим складнощі у працевлаштуванні. Такі обставини можуть і не бути пов'язаними з особою платника аліментів.

Таким чином, відповідно до коментованої норми суд, вирішуючи питання про звільнення платника аліментів від сплати заборгованості, встановлює, які обставини призвели до утворення заборгованості й чи є вони істотними для вирішення справи. Однак головне значення надається матеріальному становищу платника аліментів. Насамперед суд з'ясовує, наскільки матеріальне становище платника аліментів дозволяє погасити заборгованість. Оскільки інтереси одержувача підлягають захисту в першу чергу, і для останнього не важливо, з якої причини утворилася заборгованість, якщо в цьому немає його вини (див. коментар до ч. 3 цієї статті).

Раніше відстрочка й розстрочка заборгованості не передбачалися сімейним законодавством. Відповідно до ст. 94 КпШС України при рішенні питання про звільнення від сплати заборгованості за аліментами суд установлював спроможність особи погасити цю заборгованість. Подібне положення збережене в російському сімейному законодавстві (ч. 2 ст. 114 СК РФ). Очевидно, закріплення такого положення в ч. 2 коментованої статті надало б їй більшої визначеності.

8. В коментованій статті визначено різні окремі підстави для відстрочки або розстрочки (ч. 1) і для звільнення від сплати заборгованості (ч. 2). Однак розбіжність в них є досить умовною. Суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості, враховуючи, що матеріальне становище платника аліментів змінилося у зв'язку з його тяжкою хворобою, якщо не визнає це достатнім для звільнення від сплати заборгованості в конкретному випадку. В свою чергу, вирішуючи питання про звільнення платника від сплати заборгованості за аліментами, суд ураховує не тільки обставини, у зв'язку з якими утворилася заборгованість, але й низку інших обставин, що можуть бути пов'язаними з матеріальним або сімейним станом платника аліментів, якщо вони мають істотне значення для справи.

9. Питання про встановлення строку сплати й звільнення від сплати заборгованості вирішується судом за позовом платника аліментів. У статті встановлена можливість, а не обов'язок суду ухвалити відповідне рішення, тому суд може відмовити в позові, якщо підстави для його задоволення відсутні і матеріальне становище платника дозволяє йому погасити заборгованість у звичайний спосіб.

10. Відповідно до ч. 3 коментованої статті суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти. Таким чином, норма ч. 3 коментованої статті розрахована на випадки, коли заборгованість утворилася у зв'язку з обставинами, пов'язаними з одержувачем аліментів, а не діями (бездіяльністю) інших осіб (органів виконавчої служби, банків, адміністрації організації, у якій працює платник аліментів тощо). При цьому поведінка платника аліментів, який не виконує добровільно рішення суду, не має вирішального значення.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, видається один виконавчий лист. Виконавчий лист видається особі на підставі її власної заяви. Таким чином тільки одержувач аліментів або його представник вправі пред'явити отриманий виконавчий документ для виконання у відділ Державної виконавчої служби. Державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа про примусове виконання рішення за заявою стягувана або його представника. Таким чином, для відкриття виконавчого провадження необхідні дві складові:

а) виконавчий документ, який відповідає вимогам закону і пред'явлений за належною територіальністю;

б) відповідна заява стягувача (ст. ст. 18, 19, 20 Закону «Про виконавче провадження»).

Рішення про стягнення періодичних платежів, включаючи аліменти, можуть бути пред'явлені для виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі. Стягувач має право в ході виконавчого провадження подати заяву про відмову від стягнення й повернення виконавчого документа (ч. 4 ст. 21, ч. 2 ст. 11-1 Закону «Про виконавче провадження»). Таким чином, заборгованість може виникнути в тому разі, якщо виконавчий документ протягом певного часу не пред'являвся до виконання. Суд має встановити причину непред'явлення виконавчого листа до виконання, а також з'ясувати, чи дійсно в результаті цього утворилася заборгованість. Нерідко такою причиною є примирення сторін і виконання обов'язку в добровільному порядку. Платник має надати суду докази виконання рішення суду в добровільному порядку в разі заперечень одержувача аліментів. Якщо виконавчий документ не пред'являвся до виконання без поважної причини, суд може повністю звільнити платника від сплати заборгованості. Часткове звільнення від сплати заборгованості за цією підставою в законі не передбачено.

В цьому випадку в основі рішення суду має бути розумний баланс між інтересами платника з одного боку і одержувача аліментів з дитиною з другого боку. Якщо матеріальне становище платника аліментів на момент розгляду спору дозволяє погасити заборгованість, суд може відмовити у звільненні від її сплати, незважаючи на той факт, що вона виникла внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання. Зрештою, стягнення заборгованості не є мірою відповідальності й не тягне додаткового майнового обтяження. Виплачуючи заборгованість, особа лише виконує свій обов'язок.

11. Очевидно, що норми коментованої статті мають застосовуватися не тільки у разі утворення заборгованості за аліментами, присудженими за рішенням суду, айв результаті порушення договору про сплату аліментів. Можна припустити, що суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого напису нотаріуса до виконання особою, на користь якої за договором сплачуються аліменти. Тому в ч. 3 коментованої статті має йтися не про виконавчий лист, а про виконавчий документ (ст. 3 Закону «Про виконавче провадження»).

12. Коментована стаття міститься в гл. 15 «Обов'язок матері, батька утримувати дитину та його виконання», однак вона також застосовується до встановлення строку сплати і звільнення від сплати заборгованості за аліментами на інших осіб, які визначені СК України (ч. 5 ст. 194, ст. 201 СК України).

Глава 16. ОБОВ'ЯЗОК БАТЬКІВ УТРИМУВАТИ ПОВНОЛІТНІХ ДОЧКУ, СИНА ТА ЙОГО ВИКОНАННЯ

Стаття 198. Підстави виникнення обов'язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина

1. Батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

1. У СК України значно розширене коло аліментних обов'язків порівняно з КпШС України 1969 р. Відповідно до чинного сімейного законодавства обов'язок батьків по утриманню виникає щодо:

а) повнолітніх непрацездатних дочки, сина (ст. 198 СК України);

б) повнолітніх дочки, сина, що продовжують навчання (ст. 199 СК України).

2. Обов'язок щодо утримання повнолітніх дочки та сина покладається законом на обох батьків рівною мірою. У СК України послідовно провадиться принцип рівності прав й обов'язків матері й батька.

3. Обов'язок батьків по утриманню повнолітніх дочки, сина не є продовженням обов'язку батьків по утриманню дітей до досягнення ними вісімнадцяти років, оскільки ці обов'язки виникають із різних підстав. Обов'язок батьків по утриманню дитини припиняється з досягненням нею повноліття. Про це прямо зазначено в ч. 3 ст. 183 СК України. Стягнення аліментів на дочку, сина, які досягай повноліття, з підстав, передбачених статтями 198, 199 СК, здійснюється у судовому порядку за новою позовною заявою (абз. 4 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 p.). Таким чином, обов'язок батьків щодо утримання повнолітніх дочки, сина є самостійним обов'язком. Після досягнення дитиною вісімнадцяти років за наявності передбачених в законі умов для виникнення права на утримання необхідно знову звернутися до суду для примусового стягнення аліментів, якщо матір, батько не виконують свої обов'язки добровільно.

4. Батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх дочку, сина тільки за наявності передбачених в законі умов. Обов'язок батьків по утриманню повнолітніх дочки, сина виникає на підставі складу юридичних фактів: а) походження дочки, сина від батьків (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв'язків (усиновлення, факт біологічного походження); б) непрацездатність дочки, сина; в) потреба дочки, сина в матеріальній допомозі; г) здатність батьків надавати матеріальну допомогу.

5. Першою умовою виникнення у батьків обов'язку щодо утримання дитини є походження дочки, сина від батьків (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв'язків (усиновлення, факт біопоходження). Відповідно до ст. 121 СК України права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів громадянського стану в порядку, встановленому ст. ст. 122 та 125 цього Кодексу. Права та обов'язки батьків і дітей можуть ґрунтуватися не тільки на кровному спорідненні, а й інших юридично значущих зв'язках. Так, усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов'язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини (ч, 4 ст. 232 СК України). Крім того, права та обов'язки батьків і дітей виникають внаслідок так званого «біологічного походження». Закон передбачає особливості визначення походження дитини, народженої в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій (ст. 123 СК України).

6. Другою умовою виникнення у батьків обов'язку щодо утримання є непрацездатність повнолітніх дочки, сина. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Закон охороняє інтереси непрацездатних осіб, тому що вони є обмеженими в своїй життєдіяльності і у зв'язку з цим потребують соціального захисту.

В коментованій нормі не визначено, в якому випадку повнолітні дочка, син визнаються непрацездатними. У гл. 9 «Права та обов'язки подружжя по утриманню» вперше в сімейному законодавстві визначено, які особи вважаються непрацездатними. Віповіднодо ч.3 ст.75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законодавством, або є інвалідом I, II чи III групи. Таким чином, непрацездатність визначається за віковим і медичним критеріями. Однак вказана норма регулює відносини по утриманню між подружжям. В свою чергу гл. 16 СК України не містить відповідної норми. Тому можна припустити, що до відносин між батьками і повнолітніми дочкою, сином щодо надання їм утримання норма ч. 3 ст. 75 СК України може застосовуватися за аналогією (ч. 1 ст. 1 °CК України).

Згідно з законодавством до осіб, непрацездатних за віком, належать жінки, які досягли 55 років, і чоловіки, які досягли 60 років. Особи, які отримали право на пенсію раніше зазначеного віку (наприклад, за вислугою років, у зв'язку з зайнятістю на шкідливих чи важких роботах тощо), не набувають права на утримання до досягнення загального пенсійного віку.

Обов'язок батьків по утриманню повнолітніх дочки, сина зазвичай виникає, якщо вони є непрацездатними внаслідок інвалідності, а не пенсійного віку. Це пояснюється тим, що, коли діти досягають пенсійного віку, батьки вже самі давно є пенсіонерами і не мають змоги надавати їм матеріальної допомоги. Інвалідність у повнолітніх осіб визначається шляхом експертного обстеження медико-соціальними експертними комісіями (МСЕК), підпорядкованими Республіканському в АР Крим, обласним та міським в містах Києві та Севастополі центрам (бюро) медико-соціальної експертизи (п. 1.2. Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 07.04.2004 р. № 183). Залежно від ступеня обмеження життєдіяльності встановлюють I, II, III групу інвалідності. Раніше непрацездатними беззастережно визнавалися інваліди І й II групи. Інваліди III групи вважалися частково працездатними, тому питання про стягнення аліментів на таких осіб вирішувалося судом з урахуванням конкретних обставин справи, а саме залежно від реальної можливості інваліда заробляти кошти для існування. Після тривалих наукових дискусій інваліди III групи також віднесені сімейним законодавством до категорії непрацездатних осіб. Однак та обставина, що в інвалідів III групи зберігається значний відсоток загальної працездатності, є дійсно немаловажною. Тому суд при визначенні розміру аліментів у кожному конкретному випадку має враховувати ступінь втрати працездатності повнолітніми дочкою, сином.

Статус інваліда, пенсіонера засвідчується документами відповідного державного зразка. Ці документи подаються суду на підтвердження факту непрацездатності особи.

7. У випадку, якщо повнолітні дочка, син з інших об'єктивних причин (хвороба; догляд за власними дітьми, іншими непрацездатними членами сім'ї тощо) не працюють і не мають заробітку (доходу), батьки не зобов'язані надавати їм утримання. Однак нерідко батьки добровільно надають матеріальну допомогу працездатним дітям в припустимому для себе розмірі. Надання матір'ю, батьком матеріальної допомоги повнолітнім дочці, синові не є утриманням (аліментами) в юридичному розумінні. Такі відносини мають не правовий, а фактичний характер, оскільки закон не зобов'язує батьків до таких дій і не надає дочці, синові відповідного права вимоги.

8. Третьою умовою виникнення у батьків обов'язку по утриманню є потреба дочки, сина у матеріальній допомозі (нужденність). В гл. 16 СК України не визначено, в яких випадках дочка, син вважаються такими, що потребують матеріальної допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 75 СК України один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Ця норма регулює відносини по утриманню між подружжям і розташована в гл. 9 СК України. Однак можна припустити, що вона може застосовуватися за аналогією до відносин між батьками і повнолітніми дочкою, сином щодо надання їм утримання.

Поняття прожиткового мінімуму визначене в Законі України № 2017-Ш «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 5.10.2000 р.1 як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум встановлюється щороку, на 2007 рік він становив на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня — 492 гривні, з 1 квітня — 525 гривень, з 1 жовтня — 532 гривні та для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема працездатних осіб: з 1 січня — 525 гривень, з 1 квітня — 561 гривня, з 1 жовтня — 568 гривень; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня — 380 гривень, з 1 квітня — 406 гривень, з 1 жовтня —411 гривень (ст. 62 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» від 19.12.2006 p. № 489-V2).

На підставі ч. 4 ст. 75 СК України в юридичній літературі пропонується визначати факт потреби в матеріальній допомозі шляхом порівняння доходу особи з прожитковим мінімумом, установленим законом3. Тобто особу пропонується вважати нужденною тоді, якщо вона забезпечена коштами в розмірі нижче прожиткового мінімуму. Такий підхід важко визнати справедливим. Непрацездатні дочка, син можуть фактично потребувати матеріальної допомоги і в тому випадку, якщо вони забезпечені коштами в розмірі, який відповідає, а в деяких випадках, навіть, перевищує прожитковий мінімум. З законодавчого визначення прожиткового мінімуму випливає, що такої вартісної величини достатньо в разі нормального розвитку подій, тому що у визначенні йдеться про збереження здоров'я, мінімальний набір товарів і послуг, задоволення основних потреб тощо. Однак непрацездатна особа окрім задоволення звичайних потреб змушена здійснювати витрати на відновлення здоров'я, лікування, оплату стороннього догляду тощо, з тим, щоб наблизити своє життя до нормального. Характер і розмір необхідних витрат можуть різнитися залежно від ступеня непрацездатності, місця проживання, інших умов життя особи. Таким чином, норма ч. 4 ст. 75 СК України не дозволяє врахувати всі особливості конкретної життєвої ситуації. Тому можна зробити висновок, що суд при встановленні потреби дочки, сина у матеріальній допомозі має брати прожитковий мінімум тільки за основу і вирішувати справу з урахуванням всієї сукупності фактичних обставин.

9. В коментованій нормі не закріплено окремого правила на випадок, якщо повнолітні дочка, син своїми діями призвели себе до стану таких, що потребують матеріальної допомоги. В гл. 9 СК України міститься норма, спрямована на врегулювання відносин у випадку, коли один з подружжя свідомо поставив себе у становище такого, що потребує матеріальної допомоги (п. 4 ч. 1 ст. 83 СК України). За цієї умови рішенням суду його може бути позбавлено права на утримання або обмежено його строком (див. коментар до ст. 83 СК України). У гл. 16 відсутня норма, яка була б розрахована на аналогічний випадок. Тому суд не може відмовити в задоволенні позову про стягнення аліментів у випадку, якщо встановлено, що повнолітні дочка, син внаслідок власних свідомих дій (зловживання спиртними напоями, наркотичними засобами, токсичними речовинами, марнотратство, азартні ігри тощо) опинилися в стані нужденності. Однак справедливо було б враховувати таку обставину при вирішенні спору про надання утримання. Тому в гл. 16 СК України доцільно закріпити норму, відповідного до якої рішенням суду можна було б позбавити повнолітніх дочку, сина права на утримання або обмежити таке право строком, якщо вони свідомо поставили себе у становище таких, що потребують матеріальної допомоги.

10. Останньою умовою виникнення у батьків обов'язку щодо утримання дочки, сина є спроможність батьків надавати матеріальну допомогу. Раніше відповідно до ст. 80 КпШС обов'язок батьків не пов'язувався з такою обставиною. Тепер суд, вирішуючи спір, має дослідити матеріальне становище батьків. У законі не встановлено, якими критеріями керується суд при вирішенні питання щодо спроможність батьків надавати матеріальну допомогу. З комплексного аналізу норм СК України можна припустити, що судом за основу має братися установлений законом прожитковий мінімум. Разом з тим суд має враховувати розмір витрат, які батьки змушені нести (наприклад, у зв'язку із власною хворобою тощо). Якщо доходи батьків з урахуванням необхідних витрат забезпечують їм прожитковий мінімум, вони можуть визнаватися такими, що здатні надавати матеріальну допомогу. В будь-якому випадку суд має оцінювати всі обставини справи в сукупності.

11. Позов про стягнення аліментів подають самі повнолітні дочка, син або їхній опікун. Батьки не можуть заявляти позови про стягнення аліментів на непрацездатних повнолітніх дочку, сина, оскільки вони є законними представниками лише щодо своїх дітей, які не досягли повноліття. У випадку, якщо повнолітні дочка, син у встановленому законом порядку визнані недієздатними, позов подається їхнім законним представником, включаючи одного з батьків, за умови, що ній призначений опікуном.

12. Окремого пояснення вимагає використання в нормі в множині слова «батьки». Це означає, що обов'язок по утриманню повнолітніх дочки, сина покладається законом на кожного з батьків, матір і батька. Позов про стягнення аліментів може бути поданий як до матері, так і до батька. Тому якщо позов поданий одночасно до матері й батька, суд визначає окремо розмір аліментів, що стягуватимуться з кожного з них. Підстави виникнення обов'язку по утриманню дочки, сина також установлюються судом стосовно кожного з батьків. З'ясовуються окремо можливість матері й батька надавати матеріальну допомогу. Тому розмір аліментів, присуджених з матері й батька, може бути різним.

13. У гл. 16 СК України не міститься спеціальної норми, яка передбачала б обов'язок батьків брати участь у додаткових витратах, які викликані особливими обставинами. В свою чергу в ст. 201 СК України відсутня вказівка про застосування ст. 185 СК України до відносин між батьками і повнолітніми дочкою, сином щодо їх утримання. Тому можна припустити, що обов'язок по участі у додаткових витратах не покладається на батьків щодо повнолітніх дочки, сина. Це може пояснюватися тим, що виникнення обов'язку батьків по утриманню повнолітніх дочки, сина саме по собі пов'язане з особливими обставинами (інвалідність, продовження навчання тощо) і відбувається лише в строго визначених законом випадках.

14. Обов'язок батьків щодо утримання повнолітніх дочки, сина припиняється у випадку, якщо відпадає хоча б одна з умов, які є необхідними для його виникнення. Таким чином, можна зробити висновок, що вказаний обов'язок припиняється у разі: а) відновлення працездатності дочки, сина; б) припинення потреби дочки, сина в матеріальній допомозі; в) припинення можливості батьків надавати матеріальну допомогу; г) смерті (оголошення померлою) однієї із сторін зобов'язання.

Однак у гл. 16 СК України не міститься спеціальної норми, яка закріплювала б підстави припинення права на утримання повнолітніх дочки, сина. У гл. 9 СК України, яка регулює відносини по утриманню між подружжям, така норма передбачена. Відповідно до ст. 82 СК України підстави припинення права на утримання можна поділити на дві групи. До першої групи підстав належать ті обставини, які підтверджені відповідними документами. Встановлення їх рішенням суду не потрібно. Тому право на утримання припиняється автоматично від дня настання цих обставин. До них можна віднести поновлення працездатності одержувача аліментів. До другої групи підстав належать ті обставини, наявність яких має бути встановлена судом: а) припинення потреби одержувача аліментів в матеріальній допомозі; б) припинення можливості платника аліментів надавати матеріальну допомогу. Кожна із цих обставин може бути предметом спору, тому встановлюється судом і підлягає доказуванню заінтересованою стороною. У випадку встановлення судом зазначених обставин стягнення аліментів припиняється від дня набрання чинності рішенням суду.

Визначення моменту, коли припиняється право на утримання повнолітніх дочки, сина, є не менш принциповим і важливим. В гл. 16 не визначено, в якому порядку припиняється право на утримання. Ймовірно, це питання можна вирішити за допомогою аналогії закону (ч. 1 ст. 10, ст. 82 СК України). Таким чином, підстави припинення права на утримання дочки, сина також можна поділити на дві групи. Право на утримання припиняється автоматично у разі: а) поновлення працездатності дочки, сина; б) смерті однієї із сторін зобов'язання. Право на утримання припиняється від дня настання цих обставин. Право на утримання припиняється за рішенням суду у разі: а) припинення потреби дочки, сина в матеріальній допомозі; б) припинення можливості батьків надавати матеріальну допомогу. В цьому випадку право на утримання припиняється від дня набрання законної сили рішенням суду.

В гл. 16 СК України невизначеною залишається правова природа сум, одержаних як аліменти після припинення права на утримання в результаті відновлення працездатності дочки, сина. Відповідно до ч. 2 ст. 82 СК України, якщо після припинення права на утримання виконання рішення суду про стягнення аліментів буде продовжуватися, всі суми, одержані як аліменти, вважаються такими, що одержані без достатньої правової підстави, і підлягають поверненню у повному обсязі, але не більш ніж за три роки. Таким чином, за аналогією можна припустити, що той з батьків, який є платником аліментів, може вимагати повернення сум, які продовжували стягуватися як аліменти після припинення його аліментного обов'язку у зв'язку з поновленням працездатності його повнолітніх дочки, сина у межах трирічного строку. Оскільки відпала правова підстава для стягнення, виплачені як аліменти грошові суми підлягають поверненню відповідно до ст. 1212 ЦК України (ст. 8 СК України).

Стаття 199. Обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання

1. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

2. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

3. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

1. У СК України вперше закріплено обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Традиційно обов'язок батьків надавати утримання виникав лише щодо непрацездатних повнолітніх дітей (ст. 80 КпШС), оскільки настання фінансової самостійності пов'язувалося в законі з досягненням повноліття. Тому на батьків не покладався обов'язок по утриманню повнолітніх працездатних дочки, сина. Однак після досягнення дитиною вісімнадцяти років її утримання фактично продовжувалося тим з батьків, з яким дитина проживала.

За новим законодавством батьки зобов'язані утримувати працездатних дітей, якщо вони продовжують навчання, адже у зв'язку з продовженням навчання можливість заробляти кошти для власного забезпечення, зазвичай, істотно обмежена. Особи, які навчаються після досягнення вісімнадцяти років, продовжують потребувати матеріальної підтримки з боку батьків. Вони стають фінансово незалежними набагато пізніше, як правило, після закінчення навчання. Таким чином, необхідно визнати прогресивність норми коментованої статті.

2. Обов'язок по утриманню повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання, не є продовженням обов'язку по утриманню дитини до вісімнадцяти років. Це два самостійні обов'язки, які закріплені в різних главах СК України. Вони мають власні підстави виникнення і припинення. Розмежування між ними, дійсно, є не досить явним, якщо дитина вирішила продовжити навчання відразу по закінченні загальноосвітнього навчального закладу. У цьому випадку обов'язок батьків по її утриманню, на перший погляд, немов би й не припиняється. Тим більше так здається у випадку, якщо утримання надається батьками добровільно. Якщо обов'язок по утриманню не виконується добровільно, стягнення аліментів на дочку, сина, які досягли повноліття, з підстав, передбачених статтями 198, 199 СК, здійснюється у судовому порядку за новою позовною заявою (абз.4п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 p.). Розмежування між цими обов'язками є більш явним, якщо дочка, син вирішують продовжити навчання зі спливом певного часу, наприклад, у віці 20 років. В такому випадку батьки не надають утримання дочці, синові з вісімнадцяти до двадцяти років. Адже обов'язок батьків по утриманню дитини (ст. 18 °CК України) припиняється з досягненням нею повноліття, а обов'язок батьків по утриманню повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання (ст. 199 СК України), виникає з часу продовження навчання за наявності передбачених в законі умов.

3. Норма коментованої статті закріплена вперше в сімейному законодавстві і як більшість новинок викликає на практиці чимало питань, пов'язаних з її застосуванням. Пленум Верховного Суду України надав роз'яснення щодо підстав виникнення обов'язку батьків по утриманню своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання. Відповідно до абз. 1 п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р. обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Зазначений у Постанові Пленуму Верховного Суду України фактичний склад необхідно доповнити ще одним юридичним фактом — походження дитини від батьків (кровне споріднення біологічне походження) або наявність між ними іншого юридично значущого зв'язку (усиновлення).

4. Право на утримання виникає за умови продовження навчання. Закон не передбачає жодних особливостей залежно від форми навчання (денна, вечірня, заочна тощо). Тому можна зробити висновок, що право на утримання виникає за умови продовження навчання у будь-якій формі.

5. Однак відповідно до коментованої статті і вказаного роз'яснення Пленуму Верховного Суду України обов'язок щодо утримання повнолітніх дочки, сина виникає за умови їх потреби у матеріальній допомозі у зв'язку з навчанням. Таким чином, особа не в усіх випадках є обмеженою у зв'язку з навчанням в можливості заробляти кошти для власного забезпечення. Тому в разі спору така потреба має бути встановлена судом. Потреба в матеріальній допомозі має бути пов'язаною з навчанням. Про наявність потреби в матеріальній допомозі можуть свідчити навчання на платній основі, необхідність забезпечення житлом за місцем навчання тощо. Докази на підтвердження зазначеної обставини надаються суду заінтересованою стороною.

6. Відносини щодо утримання батьками своїх повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання, можуть регулюватися договором. Відповідно до ст. 201 СК України з метою врегулювання цих відносин можуть укладатися два види договорів: 1) договір про сплату аліментів; 2) договір про припинення права на аліменти у зв'язку з набуттям права власності на нерухоме майно (див. ст.201 СК України та коментар до неї).

7. Якщо батьки добровільно не виконують свій обов'язок, аліменти можуть бути стягнені в примусовому порядку. Відповідно до ч. 3 коментованої статті право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають: а) повнолітні дочка, син; б) той з батьків, з ким проживають повнолітні дочка, син.

Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають повнолітні дочка, син. Вони мають цивільну процесуальну дієздатність і можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді (ч. 1 ст. 29 ЦПК України). Позов про стягнення аліментів може бути заявлений щодо одного або обох батьків. Обов'язок по утриманню покладається законом на кожного з батьків, матір і батька, рівною мірою.

Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживають повнолітні дочка, син. Батьки є законними представниками своїх дітей тільки до досягнення ними повноліття. Втім, в законі визнане за можливе закріпити за матір'ю, батьком право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на повнолітніх дочку, сина. Однак таке право надане тільки тому з батьків, з ким проживають дочка, син. Ймовірно, це можна пояснити наступними обставинами. По-перше, як правило, саме цей з батьків продовжує добровільно утримувати дочку, сина протягом часу продовження навчання, фактично виконуючи обов'язок і за іншого з батьків. По-друге, повнолітні дочка, син можуть відмовитися від реалізації права на утримання в примусовому порядку, керуючись, наприклад, особистими мотивами, що ускладнить становище того з батьків, з ким вони проживають.

Можна припустити, що один з батьків може подати позов про надання утримання повнолітнім дочці, синові і в тому разі, якщо дитина проживає окремо. Навчання в іншому населеному пункті є досить розповсюдженим. Дочка, син можуть проживати в гуртожитку, у родичів, наймати житло тощо. Очевидно, в такому випадку вирішального значення набуває не спільне проживання дитини з тим з батьків, хто подає позов, а факт продовження надання цим з батьків їй утримання добровільно і самостійно.

У разі подання позову одним із батьків суд може залучити до участі у справі якщо залежно від її обставин визнає необхідним) повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися і на користь яких у зв'язку з цим стягуються аліменти (абз. З п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 p.).

8. Обов'язок батьків по утриманню повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання, припиняється, якщо відпадає хоча б одна з умов, сукупність яких є необхідною для його виникнення. Таким чином, цей обов'язок припиняється у разі: а) досягнення дочкою, сином двадцяти трьох років; б) припинення дочкою, сином навчання; в) припинення потреби дочки, сина в матеріальній допомозі; г) припинення можливості батьків надавати матеріальну допомогу; д) смерті (оголошення померлою) однієї із сторін зобов'язання.

Стаття 200. Розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина

1. Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

2. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

1. Коментована норма є новою у сімейному законодавстві. Раніше розмір аліментів на повнолітніх дітей визначався в твердій грошовій сумі і не міг перевищувати певного максимуму: на одну дитину — однієї чверті, на двох дітей — однієї третини, на трьох і більше дітей — половини заробітку (доходу батьків) (ст. 89 КпШС). Відповідно до коментованої статті суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина:

• у твердій грошовій сумі;

• у частці від заробітку (доходу);

• у твердій грошовій сумі і частці від заробітку (доходу).

В нормі зазначено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина в першу чергу у твердій грошовій сумі. В інших нормах СК України, в яких закріплено порядок визначення аліментів (ст. 80, ч. 3 ст. 181 СК України), навпаки, вказано, що суд визначає розмір аліментів в першу чергу у частці від заробітку (доходу). Таким чином, можна припустити, що розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина визначається судом за загальним правилом у твердій грошовій сумі, а в окремих випадках у частці від заробітку (доходу) платника аліментів або у твердій грошовій сумі і частці від заробітку (доходу).

2. Правила коментованої статті застосовуються у випадках визначення судом розміру аліментів на: а) непрацездатних дочку, сина (ст. 198 СК України); б) дочку, сина, які продовжують навчання (ст. 199 СК України).

3. В ч. 1 коментованої статті міститься відсильна норма, згідно з якою суд визначає розмір аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. В ч. 2 коментованої статті вказано, що суд також бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Таким чином, при визначенні розміру аліментів на повнолітніх дочку, сина суд враховує такі обставини:

• стан здоров'я та матеріальне становище повнолітніх дочки, сина;

• стан здоров'я й матеріальне становище платника аліментів;

• наявність у платника аліментів дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, інших дочки, сина;

• можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином;

• інші обставини, що мають істотне значення.

4. Стан здоров'я і матеріальне становище особи, як правило, перебувають між собою у прямому зв'язку. Стан здоров'я визначає не тільки працездатність особи, а й коло її потреб. Тому при розгляді спору про стягнення аліментів суд в першу чергу з'ясовує стан здоров'я і матеріальне становище повнолітніх дочки, сина і того з батьків, хто є платником аліментів. Стан здоров'я підтверджується відповідними медичними висновками. Матеріальне становище особи визначається, виходячи з вартості приналежного їй майна, рівня її доходів, а також величини витрат, які здійснюються нею на утримання себе й членів своєї сім'ї.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.1993 р. № 146 (в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 01.07.2002 p. № 869) затверджений Перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб (далі — Перелік). В Переліку визначено види доходів, з яких провадиться утримання аліментів, а також види доходів, з яких утримання аліментів не провадиться. Для встановлення розміру доходів суд за клопотанням заінтересованої сторони направляє запити у відповідні органи (ДПІ), а також бере до уваги інші надані докази.

Матеріальне становище повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання, визначається з врахуванням вартості навчання, навчального обладнання (комп'ютера, спеціальних інструментів тощо), навчальних матеріалів, проїзду, проживання за місцем розташування навчального закладу тощо.

5. Відповідно до коментованої статті суд враховує наявність у платника аліментів дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, інших дочки, сина. Головне значення має те, що він зобов'язаний утримувати зазначених осіб за законом. Тому це суттєво впливає на його матеріальне становище. Повнолітні дочка, син також можуть мати осіб, яких вони зобов'язані утримувати за законом. До таких осіб можуть належати діти, непрацездатні чоловік, дружина, один з батьків. В коментованій статті, а також ст. 182 СК України, прямо не зазначено, що така обставина враховується судом. Однак в ст. 182 СК України вказано, що суд враховує інші обставини, що мають істотне значення. Тому можна зробити висновок, що при визначенні розміру аліментів суд також враховує наявність у повнолітніх дочки, сина осіб, яких вони зобов'язані утримувати за законом. Крім того, суд має враховувати надання допомоги батьками своїм повнолітнім дочці, синові в утриманні їхніх дітей, тобто своїх онуків (ст. 265 СК України).

6. В ч. 2 коментованої статті зазначено, що при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд враховує можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Закон рівною мірою покладає обов'язок щодо утримання повнолітніх дочки, сина на обох батьків. Однак вимога про надання утримання може бути заявлена тільки до одного з батьків. Крім того, повнолітні дочка, син можуть набувати в сімейних відносинах інших ролей (батьки, чоловік, дружина) стосовно інших осіб. Тому обов'язок щодо їх утримання може виникати не тільки у батьків, а й інших осіб. Іншими словами, позивач нерідко має право на утримання одночасно від декількох осіб. Тому суд має враховувати це при визначенні розміру аліментів з відповідача. Такі особи залучаються до участі в справі як треті особи на стороні відповідача (ст.35 ЦПК України).

7. В законі не встановлено межі визначення судом розміру аліментів на повнолітніх дочку, сина. Суд визначає розмір аліментів в кожному конкретному випадку, виходячи з фактичних обставин справи. У юридичній літературі відзначається, що суд має прагнути до того, щоб після стягнення аліментів одержувач виявився забезпеченим у розмірі не нижче прожиткового мінімуму, якщо доходи платника дозволяють це зробити'.

З аналізу коментованої норми можна зробити висновок, що положення ч.2 ст. 182 СК України не застосовується при визначенні судом розміру аліментів на повнолітніх дочку, сина. Таким чином, мінімальний розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина законом не встановлюється.

Втім, в позовах нерідко містяться вимоги щодо стягнення аліментів на повнолітніх дочку, сина у розмірі, не меншому 30 % прожиткового мінімуму працездатної особи.

Позивачка звернулася до суду з вимогою про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання в розмірі 1/3 частки доходів відповідача, але не меншому 30 % прожиткового мінімуму працездатної особи, до досягнення сином 23 років.

Рішенням суду першої інстанції позов задоволений частково — стягнені аліменти в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця до закінчення навчання сина. Як видно, вказівка про те, що розмір аліментів не може бути меншим30 % прожиткового мінімуму працездатної особи, в рішенні суду відсутня. Таким чином, суд не застосував норму ч.2 ст.182 СК України, вчинивши правильно.

Однак іноді суди припускаються помилок, стягуючи аліменти на повнолітніх дочку, сина в розмірі, не меншому30 % прожиткового мінімуму.

У січні 2005 р. позивачка звернулася з вимогою про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки в розмірі 1/4 частини доходу відповідача на період її навчання, посилаючись на те, що з 1.09.2005 р. дочка навчається на денному відділенні університету, стипендію не одержує, потребує матеріальної допомоги батьків, а відповідач відмовляється надавати таку допомогу.

Рішенням міськрайсуду позов задоволений: з відповідача на користь позивачки стягнені аліменти на утримання дочки в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця на час її навчання.

В апеляційній скарзі відповідач указує, що на його утриманні перебувають неповнолітня дочка, що є інвалідом дитинства й потребує додаткових витрат на лікування, і дружина, яка не працює у зв'язку з доглядом за дочкою-інвалідом. Після звільнення з постійного місця роботи відповідач має нерегулярний непостійний дохід, тому не має можливості утримувати повнолітню дочку.

Позивачка проти доводів скарги заперечує й вважає за можливе стягнути з відповідача аліменти в розмірі 100 грн. щомісяця, що становить суму її витрат на наймання житла для дочки за місцем її навчання.

Колегія суддів установила наступне. Задовольняючи позов про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки, суд першої інстанції застосував норми матеріального права, які регулюють відносини по утриманню батьками своїх неповнолітніх дітей — ст. ст. 180–183 СК України й не застосував норми ст. ст. 198–201 СК України, які встановлюють порядок утримання батьками своїх повнолітніх дочки, сина. Суд не встановив і не врахував обставини, які мають значення для справи, зокрема наявність у батька можливості надавати матеріальну допомогу.

Суд визначив розмір аліментів у частці від заробітку відповідача, не маючи доказів того, що у відповідача є постійне місце роботи з визначеним доходом. Відповідач має нерегулярний непостійний дохід, оскільки через відсутність роботи з місця свого проживання час від часу виїжджає на роботу в Росію. За таких обставин розмір аліментів доцільно встановити у твердій грошовій сумі. Крім того, мінімальний розмір аліментів, установлений ст. 182 СК України, застосовується тільки при визначенні розміру аліментів на неповнолітніх дітей. При визначенні розміру аліментів судом не врахований матеріальний і сімейний стан відповідача, який надав докази того, що на його утриманні перебуває неповнолітня дочка — інвалід дитинства.

Позивачка не надала доказів, які б давали підстави для встановлення розміру аліментів у сумі, більшій, ніж сто гривень на місяць, і не заявила клопотання про витребування таких доказів у відповідача або з іншого джерела.

На підставі викладеного колегія суддів рішення суду змінила в частині визначення розміру аліментів, а позов задовольнила частково, стягнувши аліменти на утримання повнолітньої дочки в розмірі 100 грн. щомісяця. Максимальний розмір аліментів в законі також не встановлюється. З відмовою від фіксованих у законі аліментних часток необхідність у цьому відпала. Суд, визначаючи в кожному конкретному випадку розмір коштів, що стягуватимуться на утримання дочки, сина, виходить з фактичних обставин справи і мети зобов'язання щодо утримання.

Стаття 201. Застосування норм цього Кодексу до відносин щодо обов'язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина

1. До відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187,189–192 і 194–197 цього Кодексу.

1. Коментована стаття містить відсильну норму. Вона не закріплює самостійних правил, а відсилає до окремих статей гл. 15 СК України, що регулюють відносини по утриманню батьками своїх дітей. Так, до відносин по утриманню батьками повнолітніх дочки, сина застосовуються норми про: а) відрахування аліментів за ініціативою платника (ст. 187 СК України); б) договір про сплату аліментів (ст. 189 СК України); в) договір про припинення права на аліменти у зв'язку з набуттям права власності на нерухоме майно (ст. 19 °CК України); г) час, з якого присуджуються аліменти (ст. 191 СК України); ґ) стягнення аліментів за минулий час та заборгованості за аліментами (ст. ст. 194, 195, 197 СК України); д) зміну розміру аліментів (ст. 192 СК України); е) відповідальність за прострочення сплати аліментів (ст. 196 СК України).

Правовідносини по утриманню батьками своїх повнолітніх дочки, сина мають певну специфіку порівняно із правовідносинами по утриманню батьками своїх дітей: а) вони виникають і припиняються у зв'язку з іншими обставинами, тобто за іншими підставами; б) мають особливий суб'єктний склад тощо. Це необхідно враховувати при застосуванні вказаних статей гл. 15 СК України.

2. Відповідно до коментованої статті батьки можуть відраховувати аліменти на повнолітніх дочку, сина за власною ініціативою. Матір, батько може подати заяву за місцем роботи, місцем виплати пенсії про відрахування аліментів з їх заробітної плати. Розмір коштів, що відраховуватимуться за заявою, не обмежується законодавством. Платник самостійно визначає у заяві розмір, у якому будуть провадитися відрахування. При цьому він не зобов'язаний дотримуватися правила, передбаченого в ч. 2 ст. 182 СК України, щодо мінімального розміру аліментів на одну дитину. Дане правило має виконуватися тільки стосовно дитини, а при сплаті аліментів на повнолітніх дочку, сина не застосовується.

Платник самостійно визначає у заяві строк, протягом якого мають провадитися відрахування його заробітної плати (пенсії). Однак він може відкликати заяву до закінчення зазначеного в ній строку. Можна припустити, що, якщо строк у заяві не визначений, відрахування провадяться доти, поки заява не відкликана.

3. Відносини щодо утримання батьками своїх повнолітніх дочки, сина можуть регулюватися договором. Відповідно до коментованої статті з метою врегулювання цих відносин можуть укладатися два види договорів: 1) договір про сплату аліментів (ст. 189 СК України); 2) договір про припинення права на аліменти у зв'язку з набуттям права власності на нерухоме майно (ст. 19 °CК України). Згідно із ст. 189 СК України договір про сплату аліментів укладається між батьками. В ст. 19 °CК України передбачено, що дитина, яка досягла 14 років, бере участь в укладенні договору про припинення права на аліменти у зв'язку з набуттям права власності на нерухоме майно. Однак повнолітні дочка, син мають повну цивільну дієздатність і є самостійними учасниками і цивільних, і сімейних відносин.

У цьому зв'язку виникає питання щодо суб'єктного складу договорів, які можуть укладатися на підставі коментованої статті. З системного аналізу законодавства (ч. 2 ст. 7, ст. 9, ч. 6 ст. 177, ст. ст. 179, 189, 190, ч. 3 ст. 199 СК України) можна зробити висновок, що зазначені види договорів можуть укладати: а) матір і батько поміж собою; б) матір, батько з повнолітніми дочкою, сином. Іншими словами, одержувачем аліментів за договором про сплату аліментів і набувачем права власності на нерухоме майно за договором про припинення права на аліменти можуть виступати повнолітні дочка, син.

До регулювання відносин між батьками й повнолітніми дочкою, сином не застосовується положення ч. 1 ст. 189 СК України про те, що умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом, і відповідно правило щодо мінімального розміру аліментів на одну дитину (ч. 2 ст. 182 СК України). Сторони за власним розсудом визначають в договорі, в якому розмірі сплачуватимуться аліменти на повнолітніх дочку, сина.

Особливості суб'єктного складу відносин між батьками і повнолітніми дочкою, сином щодо їх утримання слід враховувати також при застосуванні інших статей. Зокрема не застосовуються положення ч. 5 ст. 190, ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 196 СК України.

4. У коментованій статті немає відсилання до ст. 193 СК України, згідно з якою влаштування дитини до того чи іншого закладу не припиняє обов'язку батьків по її утриманню. І це не випадково. Обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина виникає за особливих умов, однією з яких є потреба дітей в матеріальній допомозі. Свого часу Пленум Верховного Суду України роз'яснював, що перебування непрацездатного подружжя, неповнолітньої дитини, непрацездатних дітей чи батьків відповідно у будинках інвалідів або престарілих, дитячих закладах тощо саме по собі не виключає потреби в матеріальній допомозі і не звільняє зобов'язаних осіб від сплати аліментів (у тому числі на користь того з батьків неповнолітнього, який і в цих випадках систематично несе витрати на забезпечення законних інтересів останнього), але може бути підставою для зменшення їхнього розміру (абз. 3 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12.06.1998 p.). Якщо перебування у будинках інвалідів та інших закладах призвело до відсутності потреби в матеріальній допомозі, цей факт має бути встановлений в судовому порядку. Право повнолітніх дочки, сина на аліменти припиняється у зв'язку з їх перебуванням у вказаних закладах тільки в тому разі, якщо буде встановлено, що вони перестали потребувати матеріальної допомоги.

5. До регулювання відносин між батьками й повнолітніми дочкою, сином по їх утриманню застосовуються норми щодо стягнення аліментів за минулий час та заборгованості за аліментами (ст. ст. 194, 195, 197 СК України). В ч. 4 ст. 194 СК України міститься спеціальне правило щодо стягнення заборгованості за аліментами на повнолітніх дочку сина, які продовжують навчання. В такому випадку заборгованість стягується до досягнення ними двадцяти трьох років (див. коментар до ст. 194 СК України).

Глава 17. ОБОВ'ЯЗОК ПОВНОЛІТНІХ ДОЧКИ, СИНА УТРИМУВАТИ БАТЬКІВ ТА ЙОГО ВИКОНАННЯ

Стаття 202. Підстави виникнення обов'язку повнолітніх дочки, сина утримувати батьків

1. Повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

2. Якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов'язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає.

1. Обов'язок повнолітніх дочки, сина піклуватися про своїх непрацездатних батьків закріплений в ст. 51 Конституції України. Таке піклування може полягати в особистому догляді за батьками, допомозі в побуті, захисті прав й інтересів, матеріальній підтримці тощо. Цей конституційний обов'язок отримує продовження в нормах сімейного законодавства, зокрема у гл. 17 СК України «Обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати батьків та його виконання».

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім'ї. Ця засада набуває особливого значення щодо регулювання відносин батьків і дітей по утриманню.

2. За загальним правилом обов'язок по утриманню батьків покладається лише на повнолітніх дочку, сина. Діти (ст. 6 СК України) не зобов'язані надавати батькам утримання і мають право на утримання від батьків навіть у випадку набуття ними повної дієздатності до досягнення повноліття (ст. ст. 34, 35 ЦК України). Кошти на догляд та лікування батьків можуть бути стягнені з дитини тільки у виняткових випадках (ст. 206 СК України).

3. Обов'язок у повнолітніх дочки, сина виникає незалежно від того, чи перебували батьки у шлюбі між собою. Спеціального пояснення вимагає використання в нормах гл. 17 СК України в множині слова «батьки». Це означає, що у повнолітніх дочки, сина обов'язок по утриманню виникає щодо кожного з батьків, матері й батька, окремо.

4. Обов'язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів:1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв'язків (усиновлення, факт біопоходження); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов'язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних обставин.

5. Повнолітні дочка, син зобов'язані надавати утримання батькам незалежно від власного статку. Обов'язок дітей не пов'язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.

Особливо складним є випадок, коли спір щодо надання утримання виникає між непрацездатними батьками та непрацездатними повнолітніми дочкою, сином. Оскільки закон зобов'язує як батьків утримувати непрацездатних повнолітніх дітей (ст. 198 СК України), так і дітей утримувати непрацездатних батьків (ст. 202 СК України). У випадку, якщо обидві сторони у спорі є непрацездатними, вирішального значення набуває факт потреби в матеріальній допомозі. Якщо обидві сторони потребують матеріальної допомоги, необхідно враховувати, що обов'язок батьків по утриманню повнолітніх дочки, сина виникає за умови їх здатності надавати матеріальну допомогу дітям. В той час як обов'язок повнолітніх дочки, сина такою обставиною не обумовлений. Таким чином, формально закон припускає можливість стягнення з непрацездатних повнолітніх дітей аліментів на утримання непрацездатних батьків, і в тому випадку, якщо самі діти є нужденними. Проте остаточне вирішення цього питання залишається за судом.

6. Зазвичай повнолітні діти за власною ініціативою матеріально допомагають своїм непрацездатним батькам, не чекаючи виникнення такого обов'язку за законом. Якщо ж діти ухиляються від надання такої допомоги, батьки, як правило, не звертаються до суду з моральних міркувань. У всякому разі доти, поки не виникає спору, вважається, що діти виконують свої обов'язки по утриманню батьків добровільно, хоча це не завжди відповідає реальному стану речей.

Гл. 17 СК України не містить спеціальної норми, яка передбачала б можливість укладення договору про надання утримання батькам. Однак такий договір може бути укладено відповідно до ч. 2 ст. 7, ст. 9 СК України. З аналізу зазначених норм можна зробити висновок, що договір про надання утримання батькам можуть укладати: а) матір, батько з повнолітніми дочкою, сином; б) діти поміж собою. Договір про надання утримання батькам, який укладено повнолітніми дочкою, сином між собою, за юридичною природою, є договором на користь третьої особи (ст. 8 СК України, ст. 636 ЦК України). В ньому діти визначають свої права і обов'язки щодо надання утримання батькам.

Договір про надання утримання батькам може бути укладено і в тому випадку, якщо підстави для виникнення обов'язку за законом (непрацездатність, потреба в матеріальній допомозі) відсутні. Такий договір необхідно нотаріально посвідчити, щоб уникнути складнощів щодо його юридичної сили.

7. Аліменти на утримання батьків можуть бути стягнені в судовому порядку. З вимогою про стягнення аліментів до суду може звернутися матір, батько або їхні законні представники. Відповідно до ч. 2 ст. 172 СК України повнолітні дочка, син вправі діяти в інтересах непрацездатних батьків як їхні законні представники, без спеціальних нате повноважень. Тому, позов про стягнення аліментів з повнолітніх дочки, сина може бути заявлений в інтересах матері, батька іншою їхньою дитиною, з якою вони, наприклад, проживають і яка піклується про них.

Свого часу відповідно до ст. 220 ЦПК України в позовах про стягнення аліментів суддя був вправі в разі необхідності до вирішення справи по суті постановити ухвалу про те, хто з дітей і у якому розмірі повинен тимчасово надавати кошти на утримання батьків. Ухвала судді підлягала негайному виконанню. Це положення мало за мету забезпечення непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги, відповідними коштами. На жаль, у чинному ЦПК України воно відсутнє.

8. В гл. 17 СК України немає спеціальної норми, яка визначала б час, з якого присуджуються аліменти на утримання батьків. З системного аналізу норм сімейного законодавства можна зробити висновок, що аліменти на матір, батька присуджуються від дня пред'явлення позову (ст. ст. 79, 191 СК України).

9. Обов'язок повнолітніх дочки, сина по утриманню батьків припиняється у випадку: а) поновлення працездатності матері, батька; б) припинення потреби матері, батька в матеріальній допомозі.

Порядок припинення обов'язку на підставі кожної із вказаних обставин має суттєві відмінності. З системного аналізу норм СК України можна зробити висновок, що у разі поновлення працездатності матері, батька обов'язок припиняється автоматично, тому що ця обставина може бути підтверджена відповідними документами (див. коментар до ст. 82 СК України). У другому випадку обов'язок припиняється вирішенням суду, якщо припинення потреби матері, батька в матеріальній допомозі встановлено в судовому засіданні.

10. Трапляється так, що батьки перебувають у будинках інвалідів, будинках для осіб похилого віку, закладах охорони здоров'я й інших закладах. В нормах гл. 17 СК України не вказується, яким чином це позначається на обов'язку повнолітніх дочки сина по утриманню батьків. Перебування батьків у будинках інвалідів, будинках для осіб похилого віку, закладах охорони здоров'я й інших закладах саме по собі не означає, що вони перестають потребувати матеріальної допомоги. Факт припинення потреби в матеріальній допомозі у всіх випадках має встановлюватися в судовому порядку. Тому можна зробити висновок, що обов'язок повнолітніх дочки, сина не припиняється у зв'язку з перебуванням батьків у вказаних закладах як таким.

11. В ч. 2 коментованої статті вказано, що, якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов'язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає. Ця норма встановлює міру відповідальності, яка застосовується до осіб, позбавлених батьківських прав, у майбутньому. Таке правило закріплювалося й раніше. Відповідно до ст. 74 КпШС батьки, позбавлені батьківських прав, втрачали право вимагати від дитини в майбутньому надання їм утримання. У юридичній літературі вказувалося на недолік цієї норми, оскільки особа не може втрачати того, чого вже позбавлена. У СК України цей недолік усунутий, а правило набуло вдосконаленого вигляду.

Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав на підставах, передбачених ст. 164 СК України. При цьому вони не звільняються від обов'язку щодо утримання дитини (ч. 2 ст. 166 СК України). Особа, позбавлена батьківських прав, не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності, зокрема право на утримання від дитини (п. 5 ч. 1 ст. 166 СК України). Не має значення, які саме обов'язки батьки не виконували щодо своєї дитини — майнові чи особисті немайнові. Положення ч. 2 коментованої статті застосовується незалежно від того, яка обставина слугувала підставою позбавлення батьківських прав. Таким чином, особи, що позбавлені батьківських прав, не мають права на утримання від повнолітніх дочки, сина, якщо стають непрацездатними і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги. Можна припустити, що обов'язок повнолітніх дочки, сина брати участь у додаткових витратах на батьків у такому випадку теж не виникає (див. ст. 203 СК України і коментар до неї).

До досягнення дитиною повноліття батьківські права можуть бути поновлені в судовому порядку (ст. 169 СК України). Обов'язок повнолітніх дочки, сина щодо батьків, поновлених в батьківських правах, виникає за загальними правилами. В такому випадку позбавлення батьківських прав не позначається на обов'язку дитини щодо утримання батьків.

12. Обов'язок повнолітніх дочки, сина щодо батьків, які були звільнені судом від обов'язку по утриманню дитини на підставі ст. 188 СК України, виникає в загальному порядку. Іншими словами, така обставина не стає на перешкоді для виникнення у дитини обов'язку по утриманню батьків у майбутньому.

Стаття 203. Обов'язок дочки, сина брати участь у додаткових витратах на батьків

1. Дочка, син крім сплати аліментів зобов'язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

1. У коментованій статті закріплений обов'язок повнолітніх дочки, сина брати участь у додаткових витратах на батьків. Оскільки в нормі йдеться саме про додаткові, а не звичайні, щоденні витрати, такий обов'язок вважається додатковим до обов'язку повнолітніх дітей по утриманню батьків. Це означає, що він виникає, якщо наявні умови, які є необхідними для виникнення обов'язку по утриманню батьків. Свого часу про це прямо вказувалося в абз. 2 п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12.06.1998 р. Тому можна зробити висновок, що обов'язок повнолітніх дочки, сина брати участь у додаткових витратах на батьків, виникає на підставі наступного складу юридичних фактів: 1) походження дитини від батьків (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв'язків (усиновлення, факт біологічного походження); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі; 4) тяжка хвороба, інвалідність або немічність матері, батька; 5) витрати, пов'язані з тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю матері, батька.

З тих самих міркувань можна припустити, що, якщо мати, батько позбавлені батьківських прав і ці права не поновлені, обов'язок брати участь у додаткових витратах на батьків у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає (див. ч. 2 ст. 202 СК України та коментар до неї).

2. Відповідно до закону додатковими витратами на батьків вважаються витрати, пов'язані з однією з таких обставин: а) тяжка хвороба; б) інвалідність; в) немічність. Таким чином, повнолітні діти зобов'язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних обставинами виключно негативного характеру. Цей перелік є вичерпним. Інші обставини нормою не припускаються.

3. Витрати можуть виникати у зв'язку з хворобою матері, батька. В коментованій статті названо тяжку хворобу, а не будь-яке захворювання. Це пояснюється тим, що саме тяжка хвороба пов'язується зі стійкою втратою працездатності (здатності організму людини до праці, що залежить від стану її здоров'я). Тяжка хвороба є оцінним поняттям. Суд на підставі конкретних обставин справи встановлює, чи є хвороба матері, батька тяжкою, виходячи з медичних висновків щодо тривалості, форми захворювання тощо.

4. Регулярних витрат у зв'язку з особливим станом свого здоров'я зазнають батьки, які є інвалідами. Інвалідність як категорія непрацездатності має законодавче визначення. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.1991 р. № 875-ХІ інвалідом є особа зі стійким розладом функцій організму, зумовленим захворюванням, наслідком травм або з уродженими дефектами, що призводить до обмеження життєдіяльності, до необхідності в соціальній допомозі і захисті. Залежно від ступеня обмеження життєдіяльності встановлюють I, II, НІ групу інвалідності, а також причини інвалідності: загальне захворювання; інвалідність з дитинства; трудове каліцтво; професійне захворювання тощо (абз. 7 п. 1.2 Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 7.04.2004 р. № 183). Порядок та умови визначення потреб у зв'язку з інвалідністю встановлюються на підставі висновку медико-соціальної експертизи та з врахуванням здібностей до професійної і побутової діяльності інваліда (ст. 5 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»).

5. Поняття «немічність» не має законодавчого визначення і також є оцінним. Суд може визнати матір, батька немічними в силу їх похилого віку.

6. Раніше обов'язок повнолітніх дітей по участі в додаткових витратах на батьків закріплювався в ч. 3 ст. 81 КпШС України Колишня норма істотно відрізняється від норми ст. 203 СК України. В ній встановлювався приблизний перелік підстав для участі дітей у додаткових витратах. Залучення до участі у додаткових витратах на батьків пов'язувалося з будь-якими винятковими обставинами, такими як тяжка хвороба, каліцтво тощо. Під каліцтвом у юридичній літературі й судовій практиці розуміється травматичне ушкодження, викликане раптовим впливом на організм людини зовнішнього фактору — сторонньої сили. Наслідком каліцтва може виявитися інвалідність. В іншому випадку каліцтво охоплюється поняттям тяжка хвороба. Тому з метою запобігання повторення у ст. 203 СК України каліцтво не вказане як підстава виникнення обов'язку брати участь у додаткових витратах. Крім того, відповідно до КпШС України повнолітні діти могли бути притягнуті до участі у додаткових витратах, пов'язаних з оплатою праці осіб, що здійснюють догляд за батьками. Вказане положення також не знайшло відбиття в ст. 203 СК України. Оплата праці осіб, що здійснюють догляд за матір'ю, батьком, є скоріше однією зі складових додаткових витрат, а не обставиною, з якою пов'язані такі витрати.

Таким чином, положення ч. 3 ст. 81 КпШС набуло в СК України вдосконаленого вигляду. Мабуть, норма ст. 203 СК України поступається колишній нормі лише втому, що в ній закріплений вичерпний перелік обставин, з якими пов’язуються додаткові витрати на батьків. Утім, вст. 185 СК України, в якій закріплено обов'язок батьків брати участь у додаткових витратах на дитину, визначено приблизний перелік особливих обставин, у зв'язку з якими можуть виникати такі витрати. Очевидно, у коментованій нормі слід було піти таким же шляхом.

7. В ч. 3 ст. 81 КпШС вказувалося, що до участі в додаткових витратах можуть бути притягнуті повнолітні діти, які спланують аліменти на утримання батьків. Свого часу у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12.06.1998 р. зазначалося, що до участі в додаткових витратах можуть бути притягнуті повнолітні діти, які не піклуються про батьків (абз. 2 п. 22). Така умова збережена в російському законодавстві (ч. 1 ст. 88 СК РФ). Відповідно до СК України повнолітні дочка, син можуть бути притягнуті до участі в додаткових витратах незалежно від того, стягуються з них аліменти за рішенням суду чи ні. Тобто обов'язок брати участь у додаткових витратах може виникати окремо від обов'язку по утриманню батьків. У юридичній літературі такий обов'язок теж розглядається як окремий від обов'язку по утриманню.

Таким чином, можна зробити висновок, що вимога про стягнення додаткових витрат може бути подана до суду й у тому випадку, якщо основна вимога про стягнення аліментів не пред'являлася через відсутність спору про звичайні (щоденні) витрати на утримання батьків. При одночасному розгляді вимог про стягнення аліментів і додаткових витрат суд у рішенні окремо визначає розмір коштів, стягуваних як аліменти й додаткові витрати (п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 p.).

8. Повнолітні дочка, син і матір, батько можуть укласти договір, в якому визначити порядок участі дітей у додаткових витратах, розмір таких витрат тощо. Вимога про стягнення додаткових витрат може бути подана до суду, якщо матері, батькові утримання надається відповідно до договору про надання утримання, однак порядок участі в додаткових витратах в ньому не передбачений.

9. Якщо повнолітні дочка, син добровільно не беруть участь у додаткових витратах, пов'язаних з тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю матері, батька, останні можуть звернутися з відповідною вимогою до суду. Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру коштів, що стягуватимуться з дочки, сина, закріплено в ст. 205 СК України. Суд враховує матеріальний і сімейний стан сторін, а також бере до уваги можливість одержання коштів від інших дітей, до яких не пред'явлено позову, дружини, чоловіка та своїх батьків. У СК України дотримується принцип рівності прав та обов'язків дітей стосовно батьків. Відповідно до закону вони зобов'язані брати участь в утриманні батьків рівною мірою. При визначенні розміру стягнення з одного з дітей суд відносить частину витрат на іншого. Однак розмір коштів, що стягуватимуться з повнолітніх дочки, сина, визначається судом з урахуванням конкретних обставин справи і тому не завжди буде рівним. Якщо матір, батько проживають з одним з дітей, який самостійно покриває додаткові витрати, він може вимагати відшкодування частини фактично понесених ним витрат іншими.

10. Порядок визначення розміру коштів, що стягуватимуться з дочки, сина, на підставі коментованої статті, в законі не передбачено. Можна припустити, що розмір коштів, які стягуватимуться на додаткові витрати, визначається судом у твердій грошовій сумі. Такий висновок можна зробити, виходячи з роз'яснення ст. 185 СК України, що надано Пленумом Верховного Суду України. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р. в такому випадку йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Матір, батько повинні надати суду докази додаткових витрат у зв'язку з тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю, їхній розрахунок та обґрунтування.

11. У СК України відсутнє спеціальне положення про порядок участі повнолітніх дочки, сина у додаткових витратах на батьків. Додаткові витрати мають покриватися ними у міру необхідності. Такі витрати можуть бути викликані тривалими або короткочасними обставинами. З системного аналізу норм СК України можна дійти висновку, що вони можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично (час від часу) або постійно (регулярно) (ст. 185 СК України).

При визначенні розміру додаткових витрат суд ураховує конкретні обставини справи на момент розгляду спору. Тому можна припустити, що, якщо за рішенням суду додаткові витрати фінансуються постійно, у разі зміни таких обставин заінтересована сторона може звернутися до суду з вимогою про зміну розміру стягуваних коштів.

12. Відповідно до ч. 3 ст. 172 СК України, якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов'язаних із наданням такого піклування батькам іншими особами (див. коментар до ст. 172 СК України).

13. У виняткових випадках кошти на догляд та лікування батьків можуть бути стягнені з дитини (див. ст. 206 СК України та коментар до неї).

Стаття 204. Звільнення дочки, сина від обов'язку утримувати матір, батька

1. Дочка, син можуть бути звільнені судом від обов'язку утримувати матір, батька та обов'язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов'язків.

У виняткових випадках суд може присудити з дочки, сина аліменти на строк не більш як три роки.

1. В коментованій статті закріплена окрема підстава припинення зобов'язання повнолітніх дочки, сина по утриманню батьків. Повнолітні дочка, син можуть бути звільнені судом від обов'язку по утриманню батьків та обов'язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що батьки ухилялися від виконання своїх батьківських обов'язків.

У гл. 17 СК України не міститься спеціальної норми, яка взагалі закріплювала б підстави припинення зобов'язання повнолітніх дітей по утриманню батьків. Зобов'язання по утриманню батьків припиняється у випадку, якщо відпадає хоча: одна з умов, на підставі яких воно виникло. Таким чином, вказане зобов'язання припиняється у разі: а) поновлення працездатності матері, батька; б) припинення потреби матері, батька в матеріальній допомозі.

2. Поновлення працездатності матері або батька підтверджується відповідними документами, тому встановлення цього рішенням суду не потрібно. Виходячи з системного аналізу норм СК України (абз. 2 ч. 1 ст. 82 СК України), можна припустити, що право на утримання припиняється від дня настання зазначеної обставини автоматично. Факт припинення потреби в матеріальній допомозі, навпаки, може бути предметом спору, тому у всіх випадках підлягає встановленню в судовому порядку і підлягає доказуванню заінтересованою стороною. Стягнення аліментів припиняється від дня набрання законної сили рішенням суду.

3. Обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним. Коментована норма містить підставу звільнення від такого обов'язку — ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків. Ухилення від виконання обов'язків завжди припускає винні навмисні дії (бездіяльність). Тому повнолітні дочка, син мають надати суду докази того, що, вчиняючи тим або іншим способом, матір, батько свідомо прагнули ухилитися від виконання батьківських обов'язків. Ухилення від виконання батьківських обов'язків може полягати в ухиленні від сплати аліментів. У правовій науці під ухиленням від сплати аліментів розуміють як пряму відмову від надання утримання, так і різні дії (бездіяльність) зобов'язаної особи, спрямовані на повне або часткове ухилення від сплати аліментів: приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплати аліментів; приховання свого місцезнаходження тощо. При встановленні судом факту ухилення матері, батька від виконання своїх батьківських обов'язків не має визначального значення, звертався той з батьків, з яким проживала дитина, до суду з позовом про стягнення аліментів з іншого з батьків, чи ні.

З огляду на те, що в коментованій нормі йдеться про ухилення від виконання батьківських обов'язків взагалі, а не від окремо взятого обов'язку по утриманню дитини, можна припустити, що підставою звільнення повнолітніх дочки, сина з ід обов'язків щодо батьків може бути ухилення останніх від виконання особистих немайнових обов'язків, наприклад, обов'язку по вихованню.

Відповідно до ст. 188 СК України батьки можуть бути звільнені судом від обов'язку утримувати дитину. Якщо дана обставина мала місце, вона не може слугувати самостійною підставою для звільнення судом повнолітніх дочки, сина від обов'язку по утриманню батьків та обов'язку брати участь у додаткових І витратах.

4. Факт ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має бути встановлено в судовому порядку. Суд на вимогу дочки, сина, до яких поданий позов про стягнення аліментів, зобов'язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов'язків стосовно них (п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 p.). Рішення про звільнення повнолітніх дочки, сина від обов'язку по утриманню батьків приймає суд. Якщо до цього аліменти стягувалися з повнолітніх дочки, сина за рішенням суду, стягнення аліментів припиняється від дня набрання чинності рішенням суду про звільнення від обов'язку по утриманню батьків. Враховуючи те, що обов'язок брати участь у додаткових витратах є додатковим до обов'язку по утриманню батьків, він також припиняється. Якщо повнолітні дочка, син звільнені судом від вказаних обов'язків, можна припустити, що з них також не можуть бути стягнені кошти на покриття витрат, пов'язаних з наданням піклування батькам сторонніми особами відповідно до ч. 3 ст. 172 СК України. Зазначені обов'язки не можуть бути згодом поновлені.

Таким чином, можна зробити висновок, що на підставі коментованої статті суд може остаточно звільнити повнолітніх дочку, сина від будь-яких обов'язків, пов'язаних з наданням батькам матеріальної допомоги, зокрема: а) обов'язку по утриманню батьків; б) обов'язку брати участь у додаткових витратах.

5. Подібна норма містилася в попередньому кодексі. Відповідно до ч. 4 ст. 81 КпШС діти можуть бути звільнені від обов'язку по утриманню своїх батьків і відшкодуванню витрат по догляду за ними, якщо судом буде встановлено, що батьки ухилялися від виконання батьківських обов'язків.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення аліментів з дочок у розмірі 1/4 частини заробітку з кожної, посилаючись на те, що є інвалідом, одержує пенсію в розмірі 117 грн., однак у зв'язку із захворюванням має потребу в лікуванні, не має змоги купити собі ліки, платити за квартиру.

Судом встановлено, що відповідно до рішення районного суду від 16.01.1992 p., позивач мав сплачувати аліменти на утримання дочок у розмірі 1/3 частини що місяця до їхнього повноліття. Відповідно до подання судового виконавця районного суду від 9.11.1992 р. позивач аліменти не сплачував, у зв'язку із чим утворилася заборгованість у сумі 6243 грн., і був оголошений його розшук. Обидві дочки продовжують навчання на платній основі і самі потребують матеріальної допомоги. Одна з них хворіє на псоріаз і потребує санаторно-курортного лікування. Позивач ухилявся від сплати аліментів на утримання дочок, їхнім вихованням не займався, подарунки, які він робив дочкам на день народження, носять характер одиничних випадків і не є систематичним батьківським піклуванням. Позивач не надав суду доказів того, що він є непрацездатним і потребує матеріальної допомоги. Керуючись ст. 81 КпШС України, суд вирішив у задоволенні позову про стягнення аліментів відмовити. Як видно з рішення суду, в позові відмовлено, тому що судом не встановлені підстави виникнення в повнолітніх дочок обов'язку по утриманню батька. В даному випадку важливим є те, що позивач не надав суду доказів того, що він є непрацездатним і потребує матеріальної допомоги. Обов'язок у повнолітніх дочок щодо утримання батька не виник. Тому встановлення судом факту ухилення батька від виконання батьківських обов'язків в даному випадку не мало вирішального значення. Відмовляючи в позові за відсутністю підстав для виникнення обов'язку по утриманню батьків, навіть за умови встановлення факту ухилення матері, батька від виконання своїх батьківських обов'язків, суд не може посилатися на ст. 204 СК України. Норма ч. 4 ст. 81 КпШС, як і коментована норма, розрахована на той випадок, коли підстави для виникнення обов'язку по утриманню та участі в додаткових витратах є, однак судом встановлений факт ухилення матері, батька від виконання своїх батьківських обов'язків. Саме у зв'язку з цим фактом повнолітні дочка, син можуть бути звільнені судом від обов'язків, які у них виникли щодо батьків.

Таким чином, можна зробити висновок, що суд може застосувати коментовану норму, встановивши такі обставини: а) непрацездатність матері, батька; б) потребу матері, батька в матеріальній допомозі; в) ухилення матері, батька від виконання батьківських обов'язків.

6. В ст. 81 КпШС йшлося про звільнення від відшкодування витрат по догляду за батьками, а не від участі в додаткових витратах взагалі. Втім, Пленум Верховного Суду України роз'яснював, що повнолітні діти могли бути звільнені від сплати аліментів і додаткових витрат, якщо суд установить, що батьки ухилялися від виконання щодо них батьківських обов'язків (абз. 2 п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12.06.1998 p.).

7. Несприятливі наслідки для батьків, які порушували свої батьківські обов'язки, встановлено також в ч. 2 ст. 202 СК України. Однак ця норма суттєво відрізняється від коментованої. Відповідно неї, якщо мати, батько були позбавлені їх батьківських прав і ці права не були відновлені, обов'язок по утриманню матері, батька в дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не випихає. А згідно зі ст. 204 СК України обов'язок повнолітніх дочки, сина по утриманню батьків виникає, однак за наявності відповідних умов повнолітні діти можуть бути звільнені від нього судом. Головна відмінність полягає в тому, що при розгляді справи про надання утримання батькам у першому випадку повнолітній дочці, синові досить надати суду рішення суду про позбавлення батьківських прав, а у другому — необхідно доказувати факт ухилення батьками від виконання батьківських обов'язків.

8. Коментована норма закріплює несприятливі наслідки для одержувача аліментів, тобто управомоченої сторони у зобов'язанні. У нормах гл. 9 СК України, що регулює відносини подружжя по утриманню, передбачено також інші обставини, за наявності яких для управомоченої сторони зобов'язання настають негативні наслідки. Наприклад, право на утримання не виникає у того з подружжя, хто негідно поводився у шлюбних відносинах (ч. 5 ст. 75 СК України). Один з подружжя може бути позбавлений права на утримання або таке право може бути обмежене строком, зокрема у випадку свідомого приведення себе до становища такого, що потребує матеріальної допомоги (ст. 83 СК України). З урахуванням зазначеного, можна вважати за доцільне закріпити в гл. 17 СК України загальну норму, яка б містила підстави для позбавлення права на утримання батьків або обмеження такого права строком. До таких підстав можна було б віднести: а) ухилення від виконання батьківських обов'язків; б) жорстоке поводження з дитиною; в) експлуатацію дитини у будь-який спосіб; г) засудження за вчинення умисного злочину щодо дитини; д) свідоме приведення себе до нужденності (зловживання спиртними напоями, наркотичними засобами, токсичними речовинами, марнотратство, азартні ігри тощо).

9. В коментованій нормі міститься положення про те, що у виняткових випадках суд може присудити з повнолітніх дочки, сина аліменти на користь батьків на певний строк, що не перевищує трьох років. Тобто фактично йдеться про обмеження права батьків на утримання певним строком у межах трьох років. Тривалість строку, протягом якого стягуватимуться аліменти, визначає суд, з урахуванням фактичних обставин справи. Строк зазначається у рішенні суду. Після спливу цього строку повнолітні дочка, син не зобов'язані утримувати матір, батька.

Важливим є те, що вказане положення може бути застосоване судом, якщо встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов'язків. Саме у зв'язку з цією обставиною право батьків на утримання обмежується строком.

Якщо в ході судового засідання встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов'язків, суд може стягнути аліменти тільки у виняткових випадках. Таким випадком можна вважати, наприклад, перебування матері, батька у стані крайньої нужденності, повну відсутність у них коштів для існування у зв'язку з тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю, якщо немає інших осіб, які зобов'язані надавати їм утримання. Суд, враховуючи конкретні обставини справи, має визначити, чи є випадок таким, коли на перший план висувається мета зобов'язання по утриманню — надати матеріальну допомогу нужденним непрацездатним особам, а саме батькам.

Таким чином, присуджуючи з повнолітніх дочки, сина аліменти на користь батьків на визначений строк, суд має встановити такі обставини: а) непрацездатність матері, батька; б) потребу матері, батька в матеріальній допомозі; в) ухилення матері, батька від виконання батьківських обов'язків; г) наявність виняткових обставин.

Виходячи з аналізу коментованої статті, можна припустити, що суд, присуджуючи з повнолітніх дочки, сина аліменти на певний строк, може стягнути з них додаткові витрати, пов'язані з тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю батьків.

У гл. 17 СК України не міститься спеціальної норми, яка взагалі закріплювала б підстави припинення зобов'язання повнолітніх дітей по утриманню батьків. Зобов'язання по утриманню батьків припиняється у випадку, якщо відпадає хоча б одна з умов, на підставі яких воно виникло. Таким чином, вказане зобов'язання припиняється у разі: а) поновлення працездатності матері, батька; б) припинення потреби матері, батька в матеріальній допомозі.

Стаття 205. Визначення розміру аліментів на батьків

1. Суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін.

При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред'явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

1. В коментованій статті закріплено порядок визначення судом розміру аліментів на утримання батьків. За загальним правилом аліменти присуджуються у частці від заробітку (доходу) повнолітніх дочки, сина. В окремих випадках (платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі тощо) розмір аліментів визначається судом у твердій грошовій сумі. Суд може застосувати змішаний порядок, стягнути аліменти одночасно у частці від заробітку (доходу) повнолітньої дитини та у твердій грошовій сумі. Раніше аліменти на батьків стягувалися з повнолітніх дітей у твердій грошовій сумі (ч. 1 ст. 90 КпШС). Тепер суд, виходячи з конкретних обставин справи, обирає найбільш прийнятний порядок визначення розміру аліментів.

2. Перелік обставин, що беруться судом до уваги при визначенні розміру аліментів на батьків, в СК України значно розширено. Зокрема це матеріальний і сімейний стан сторін, можливість одержання батьками утримання від інших осіб: повнолітніх дочки, сина, дружини, чоловіка, своїх батьків. Вказані обставини враховуються судом також при визначенні додаткових витрат на батьків. Суд має врахувати всі обставини, що мають значення для справи.

3. Не виключена ситуація, коли батьки з особистих міркувань подають позов про стягнення аліментів тільки до одного з дітей. Мотиви не звернення за допомогою до інших дітей можуть бути різноманітними: непрацездатність, важке матеріальне становище дітей, особливості особистих відносин, що склалися, тощо. Закон не зобов'язує батьків висувати свої вимоги до усіх дітей, якщо їх кілька. Тому вони вправі звертатися до будь-кого із дітей за своїм вибором. Однак, оскільки обов'язок по утриманню батьків покладається на всіх дітей рівною мірою, наявність інших повнолітніх дітей враховується судом при визначенні розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача.

4. Важливе значення для визначення розміру аліментів мають наявність в одержувача інших аліментозобов'язаних осіб (батьків, дружини, чоловіка), а також наявність у платника інших аліментоуповномочених осіб (непрацездатних дружини, чоловіка, дітей, непрацездатних дочки, сина). Зазначені обставини характеризують сімейний стан платника та одержувача аліментів, і, як правило, впливають на їхній майновий стан, тому враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Особи, зобов'язані надавати позивачеві утримання, залучаються до участі в справі як треті особи на стороні відповідача (ст. 35 ЦПК України).

5. У СК України обов'язок по утриманню батьків покладається на повнолітніх дітей незалежно від того, чи можуть вони таку матеріальну допомогу надавати, а також чи є вони самі працездатними та дієздатними. Разом з тим рівень матеріально-_: забезпечення особи перебуває в безпосередній залежності від її працездатності, тому факт непрацездатності дочки, сина також береться судом до уваги при визначенні розміру аліментів, що стягуються на батьків.

6. Незважаючи на те, що при визначенні розміру аліментів на батьків ураховується матеріальне становище обох сторін, суд виходить у першу чергу з об'єктивних потреб одержувача аліментів, а не рівня життя платника.

7. Обов'язок по утриманню в повнолітніх дочки, сина виникає щодо кожного з батьків — матері та батька. Тому, якщо позов про стягнення аліментів пред'явлений одночасно матір'ю та батьком, суд визначає розмір аліментів, що стягуються на кожного з батьків окремо. При цьому суд досліджує обставини, що враховуються при визначенні розміру аліментів стосовно кожного з батьків (матеріальне становище, можливість одержувати утримання від інших дітей тощо). Таким чином, розмір аліментів, що присуджуються на утримання матері та батька, може бути різним.

Стаття 206. Стягнення з дитини витрат на догляд та лікування батьків

1 У виняткових випадках, якщо мати, батько є тяжко хворими, інвалідами, а дитина (стаття 6 цього Кодексу) має достатній дохід (заробіток), суд може постановити рішення про стягнення з неї одноразово або протягом певного строку коштів на покриття витрат, пов'язаних з лікуванням та доглядом за ними.

1. Норми гл. 17 СК України в цілому регулюють відносини між повнолітніми дітьми та їхніми батьками по утриманню. Проте в останній статті зазначеної глави СК певні майнові обов'язки щодо батьків покладаються на дитину, тобто особу, віком до 18 років. У виняткових випадках, якщо батьки є тяжко хворими або інвалідами, а дитина має достатній дохід, суд може стягнути з неї витрати на лікування та догляд за батьками.

2. Поняття «дитина» визначене в ст. 6 СК України. Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Таким чином, на підставі коментованої статті витрати на догляд та лікування батьків у виняткових випадках можуть стягуватися як з малолітніх, так і з неповнолітніх дітей. Норма коментованої статті є новелою сімейного законодавства. Раніше стягнення коштів з дітей на користь батьків не допускалося за жодних умов.

3. Суд може ухвалити рішення щодо стягнення коштів з дитини на покриття витрат, пов'язаних з лікуванням і доглядом за батьками, тільки у виняткових випадках. У законі не вказано, які випадки є винятковими. Однак можна зробити висновок, що тяжка хвороба або інвалідність зазначені не на пояснення того, що слід вважати винятковими випадками. Самі по собі вони не є достатніми умовами застосування коментованої статті. Можна припустити, що кошти з дитини на користь матері, батька можуть стягуватися лише у тих випадках, коли останні перебувають у стані крайньої нужденності, потреби в матеріальній допомозі, абсолютної відсутності коштів до існування у зв'язку з тяжкою хворобою, інвалідністю, за відсутності інших осіб, зобов'язаних надавати їм утримання тощо. Іншими словами, коментована норма застосовується не у всіх випадках, коли мати, батько є тяжко хворими або інвалідами, а дитина має достатній дохід, а лише у виняткових. Які саме конкретні життєві обставини є винятковими, визначає виключно суд при розгляді справи.

4. Суд може стягнути з дитини кошти, якщо мати, батько є тяжко хворими, інвалідами. Тяжка хвороба одного з батьків, на відміну від інвалідності, сама по собі не означає, що він є непрацездатним. Втім, можна припустити, що суд може стягнути з дитини витрати, пов’язані з лікуванням та доглядом за матір ю, батьком, виключно за умови їх непрацездатності. Такий висновок випливає з системного аналізу інших статей гл. 17 СК України. Обов'язок повнолітніх дітей утримувати батьків виникає лише за умови непрацездатності останніх (ст, 202 СК України). Обов'язок повнолітніх дочки, сина щодо участі у додаткових витратах на батьків виникає також за умови їхньої непрацездатності. Це прямо не передбачено у ст. 203 СК України, проте такий висновок випливає з комплексного аналізу ст. ст. 202, 203 СК України. Обов'язок, передбачений ст. 203 СК України, є додатковим до обов'язку по утриманню батьків, тому виникає за наявності підстав, передбачених не лише ст. 203, а й ст. 202 СК України. Обов'язок, який може бути покладено судом на дитину на підставі коментованої статті, навпаки, єсамостійним і винятковим. З огляду на це важко припустити, що на дитину ст. 6 СК України) закон покладає майнові обов'язки стосовно працездатних батьків, тобто за простіших умов, ніж на повнолітніх дочку, сина.

З тих самих міркувань можна припустити, що обов'язковою умовою стягнення з дитини витрат на догляд та лікування матері, батька є їх потреба в матеріальній допомозі. Відсутність у батьків доходу не є обов'язковою умовою. Мати, батько можуть мати певний прибуток, однак потребувати матеріальної допомоги j зв'язку з тяжкою хворобою або інвалідністю.

З метою однаковості в правозастосуванні варто було б спеціально зазначити в нормі, що суд може ухвалити рішення про стягнення з дитини коштів на догляд та лікування батьків за умови їх непрацездатності та потреби в матеріальній допомозі.

Втім, це питання має й інший аспект. Непрацездатною вважається особа, яка досягла пенсійного віку, що встановлений законом, або є інвалідом I, II або III групи (ч. 3 ст. 75 СК України). Інвалідність встановлюється при стійких порушеннях працездатності, що приводять хворого до необхідності припинити трудову діяльність або значно змінити умови праці. Для встановлення групи інвалідності і відповідно отримання статусу непрацездатної особи потрібен значний час. У зв'язку з тяжкою хворобою особа фактично непрацездатна, тому що не може за станом здоров'я виконувати роботу протягом певного проміжку часу. У цьому випадку виникає тимчасова непрацездатність, що може так і не одержати юридичного оформлення у вигляді інвалідності через відсутність підстав. Однак, якщо у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю матір, батько потребують матеріальної допомоги, справедливо покласти обов'язок покрити витрати, пов'язані з тяжким захворюванням, на повнолітніх дочку, сина, а у виняткових випадках — а дитину, за умови, що вона має достатній дохід. На жаль, в законодавстві закладено інший підхід.

4. Суд може ухвалити рішення про стягнення коштів на покриття витрат, вв'язаних з лікуванням та доглядом за батьками, за умови, що дитина має достатній дохід (заробіток). У законодавстві не передбачено критерії, якими має керуватися суд, визначаючи, який дохід дитини є достатнім. Очевидно, що дохід буде достатнім, якщо він з лишком забезпечує потреби самої дитини. Вказаний факт є преюдиціальним, тобто не вимагає доказування (ч. 3 ст. 61 ЦПК України) у тому випадку, якщо раніше батьки були звільнені судом від обов'язку по утриманню дитини (ст. 188 СК України).

6. Таким чином, суд може стягнути з дитини витрати, пов'язані з лікуванням і доглядом за батьками, при сукупності наступних умов: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв'язків (усиновлення, факт біологічного походження); 2) непрацездатність матері, батька у зв'язку з інвалідністю або пенсійним віком і тяжка хвороба; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі; 4) достатній дохід дитини; 5) наявність виняткових обставин.

7. Розглядаючи справу, суд враховує всі обставини, що мають значення. Зокрема він оцінює тяжкість захворювання, причини відсутності у матері, батька заробітку (доходу), інші обставини, що призвели до нужденності. Якщо, наприклад, мати, батько внаслідок власних свідомих дій (зловживання спиртними напоями, наркотичними засобами, токсичними речовинами тощо) опинилися в такому становищі, кошти з дитини не повинні стягуватися. Очевидно, у позові варто відмовляти також у випадках, якщо мати, батько позбавлені щодо дитини батьківських прав і ці права не були поновлені або якщо встановлено що мати, батько ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків.

8. Суд може ухвалити рішення щодо стягнення коштів одноразово або протягом певного строку, а також на покриття фактично понесених або майбутніх витрат, якщо їхній передбачуваний розмір може бути визначений попередньо.

9. Кошти, що стягуються з дитини, мають строго цільове призначення — покриття витрат, пов'язаних з доглядом за батьками та їхнім лікуванням.

10. У СК України не міститься інших норм, які передбачають стягнення коштів з дитини на користь батьків. Закон визначає певні немайнові обов'язки дитини щодо батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 172 СК України дитина зобов'язана піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Можна висловити сумніви щодо правового характеру зазначеного обов'язку, тому що його виконання не може бути забезпечено примусово. Ця норма скоріше є моральним приписом. З дитини не можуть бути стягнуті кошти на покриття витрат, пов'язаних з наданням такого піклування третіми особами, як це передбачено стосовно повнолітніх дітей (ч. 3 ст. 172 СК України). Підстави для стягнення з дитини коштів на користь батьків містяться лише в ст. 206 СК України.

11. Позов може бути пред'явлений матір'ю, батьком до опікуна дитини, а також безпосередньо до дитини, яка досягла чотирнадцяти років.

12. Очевидно, коментована норма не матиме широкої практики застосування. Навряд чи можна припустити, що матір, батько в судовому порядку звертатимуться з вимогою про сплату коштів до дитини, яка з ними проживає. Найбільш ймовірним є стягнення з дитини витрат на своє лікування тим з батьків, який проживає окремо від неї.

Розділ IV ВЛАШТУВАННЯ ДІТЕЙ-СИРІТ І ДІТЕЙ, ПОЗБАВЛЕНИХ БАТЬКІВСЬКОГО ПІКЛУВАННЯ

Глава 18. УСИНОВЛЕННЯ

Стаття 207. Поняття усиновлення

1. Усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім'ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадків, передбачених статтею 282 цього Кодексу.

2. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя.

1. Усиновлення є однією з найдавніших форм влаштування в сім'ю дітей, які в силу тих чи інших причин позбавлені батьківського піклування. Забезпечення інтересів дітей в умовах сімейного життя законодавець вважає пріоритетним завданням усиновлення. Основною засадою усиновлення є найкраще забезпечення захисту інтересів дитини, і саме тому в якості пріоритетної форми сімейного виховання дітей, позбавлених батьківського піклування, усиновлення закріплене у всіх існуючих правових системах сучасності.

Усиновлення є складним соціально-правовим інститутом, котрий крім забезпечення інтересів дітей дозволяє відчути радість материнства й батьківства особам, які не мають власних дітей, і таким чином задовольняє особисті потреби та інтереси усиновлювачів. Як дитина потребує того, щоб про неї піклувалися, і це: ає їй відчуття надійності та міцності світу, так доросла людина відчуває потре-г;. піклуватися про іншу, бути опорою для слабкого, відчуваючи таким чином гласну силу та значущість.

2. З юридичної точки зору усиновленням визнається прийняття усиновлювачем у свою сім'ю особи на правах сина чи дочки, що здійснюється на підставі рішення суду (ч. 1 ст. 207 СК). У випадку усиновлення громадянином України дитини, яка є громадянином України, але проживає за межами України, воно здійснюється в консульській установі або дипломатичному представництві України(ч. 1 ст. 282 СК).

3. У теорії сімейного права усиновлення розглядають як:

а) інститут сімейного права, який являє собою сукупність правових норм, що регулюють особисті немайнові та майнові відносини, які виникають у зв'язку усиновленням;

б) юридичний акт, що вчиняється судом і викликає виникнення правовідносин між усиновлювачем та усиновленим, і одночасно припиняє правовий зв'язок між дітьми, рідними батьками та їх родичами (хоча й за певними виключеннями);

в) правовідношення, що виникає між усиновлювачем та усиновленою дитиною, яке виникає на підставі рішення суду, що набрало чинності;

г) певну процедуру — сукупність дій майбутніх усиновлювачів та органу, управомоченого вчиняти відповідний акт, що породжує виникнення прав та обов'язків між усиновлювачем та усиновленою дитиною.

4. Правовідносини з усиновлення не слід ототожнювати з батьківськими правовідносинами. Згідно зі ст. 121 СК України, яка визначає загальні підстави виникнення прав та обов'язків матері, батька і дитини, названі права грунтуються на походженні дитини від матері, батька, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану у встановленому законом порядку. Тобто підставою виникнення прав та обов'язків батьків та дитини є лише кровна спорідненість. При усиновленні ж дитини кровної спорідненості немає (або вона не є обов'язковою). У будь-якому разі про походження усиновлюваного від усиновлювача мова не йде. І навіть у випадках усиновлення дитини її родичами наявність кровного походження не входить до складу юридичних фактів, що впливають на зміст правового зв'язку при усиновленні. Отже, за буквальним тлумаченням закону, усиновлення не визнається підставою виникнення батьківських правовідносин. Закон має на увазі аналогію змісту правових відносин між батьками та усиновлювачами.

Різниця між названими правовими зв'язками полягає й у тому, що юридичним фактом, який породжує усиновлення, є дія. В основі усиновлення лежать дві обставини: волевиявлення усиновлювача і рішення суду. Для виникнення батьківських правовідносин подібної волі батьків не потрібно. Більш того, у деяких випадках, такі відносини можуть виникнути і всупереч волі батька (матері) дитини (наприклад, при встановленні батьківства у судовому порядку). Тобто підставою виникнення батьківських правовідносин є подія.

Крім цього, на відміну від батьківських правовідносин, які виникають з моменту народження дитини, правовий зв'язок між дитиною та усиновлювачем виникає з моменту набрання чинності судовим рішенням про усиновлення.

5. Частина друга статті 207 СК проголошує, що усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя. Втім, слід зауважити, що цілі усиновлення, очевидно, дещо ширші, аніж лише виховання дитини в сім'ї. Інтереси об'єднання в сім'ю лежать поза межами виховних цілей, ґрунтуючись у природі людського співжиття. Усиновлення є однією з найдавніших підстав створення сім'ї як такої, визначення належності до конкретного родинного союзу не на підставі шлюбу чи походження, а за вільним волевиявленням. Усиновлення є можливістю для дитини жити в сім'ї, і саме у цьому полягає головний інтерес для дитини. Усе інше лише супроводжує даний інтерес або витікає з нього.

6. Дитячі інтереси (потреби) мають суттєві відмінності від інтересів дорослих членів сім'ї, оскільки дитина, будучи, безумовно, особистістю, все ж більш залежна від батьківської турботи через свою безпомічність.

Як відзначається в юридичній літературі, інтереси дитини в сім'ї можна умовно розділити на дві групи: фізичне та психічне (тілесне) здоров'я і духовний розвиток. Перша група інтересів дитини полягає в області матеріально-майнової сфери сім'ї. Це забезпечення дитині відповідних рівню життя родини житлових умов, харчування, побутових зручностей, лікарської допомоги, одягу, іграшок, освіти і т. д.

Друга група інтересів дитини полягає в області духовної сфери, оскільки дитина є не лише біологічним організмом, не лише особистістю певного психологічного складу із власними звичками, характером, а й жива душа. Становлення духовної сфери дитини відбувається в сім'ї, в якій склалися певні уяви про мораль, культуру й релігію, що формують конкретний стиль життя даної сім'ї. Тому інтереси дитини неможливо розглядати у відриві від інтересів сім'ї у цілому. Як відзначалося, усиновлення відбувається також в інтересах утворюваної сім'ї, хоча й головним чином для дитини.

7. Усиновлення дітей, які є громадянами України, іноземцями на території України провадиться відповідно до гл. 18 Сімейного кодексу України у випадках, коли вичерпані всі можливості щодо усиновлення, взяття під опіку (піклування) чи на виховання цих дітей в сім'ї громадян України та коли ці діти перебувають на обліку в урядовому органі державного управління з усиновлення та захисту прав дитини не менше одного року.

Стаття 208. Особа, яка може бути усиновленою

1. Усиновленою може бути дитина (стаття 6 цього Кодексу).

2. У виняткових випадках суд може постановити рішення про усиновлення повнолітньої особи, яка не має матері, батька або була позбавлена їхнього піклування.

У цьому разі суд бере до уваги сімейний стан усиновлювача, зокрема відсутність у нього своїх дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

1. За загальним правилом, передбаченим в ч. 1 ст. 208 СК України, усиновленою може бути дитина. Дитиною вважається особа, яка не досягла повноліття. Діти віком до 14 років вважаються малолітніми, від 14 до 18 років — неповнолітніми ст. 6 СК). Здатність бути усиновленим виникає у дитини з моменту народження і припиняється за загальним правилом після досягнення повноліття.

2. Відповідно до пунктів 2, 3, 4 Порядку передачі дітей, які є громадянами України, на усиновлення громадянам України та іноземним громадянам усиновлення дитини провадиться, якщо єдиний або обидва батьки: 1) померли; 2) невідомі; 3) позбавлені батьківських прав; 4) визнані у судовому порядку недієздатними, безвісно відсутніми чи оголошені померлими; 5) дали згоду на усиновлення дитини в письмовій формі; 6) понад шість місяців не проживають разом з дитиною та без поважних причин не беруть участі в її вихованні та утриманні, не виявляють щодо дитини батьківської уваги і турботи.

Відповідно підставами для усиновлення є: а) свідоцтво про смерть одного або обох батьків; б) копія рішення суду про позбавлення батьківських прав одного чи обох батьків; в) рішення суду про визнання батьків недієздатними, безвісно відсутніми чи оголошення їх померлими; г) письмова згода батьків на усиновлення дитини; д) документи, які підтверджують, що батьки ухиляються без поважних причин від участі в її вихованні та утриманні.

3. В окрему категорію дітей, які можуть бути усиновлені, винесені: а) підкинуті (залишені у пологовому будинку) діти; б) хворі діти.

Особливості усиновлення підкинутих (залишених у пологовому будинку) дітей регламентується ст. 209 СК.

Що стосується хворих дітей, то тут слід відзначити, що Сімейний кодекс України не містить обмежень по усиновленню дітей, які хворіють будь-яким захворюванням, а отже, за буквальним тлумаченням ст. 208 СК усиновлюватися можуть як здорові, так і хворі діти. Однак аналіз чинного законодавства України дозволяє зробити висновок про існування двох видів медичних протипоказань для усиновлення: абсолютних, які виключають можливість усиновлення, та відносних, які лише ускладнюють прийняття рішення судом.

Так, виходячи з аналізу п. 4 Порядку передачі дітей на усиновлення, можна зробити висновок, що забороняється усиновлення дітей, які за характером (перебігом) захворювання потребують постійного (довічного) перебування і лікування в спеціалізованих лікувально-профілактичних закладах. Тобто наявність подібних захворювань є абсолютним протипоказанням для усиновлення. Однак, оскільки Порядок передачі дітей на усиновлення є підзаконним нормативним актом, він не може встановлювати імперативні заборони, не передбачені законом, і тому у разі виявлення особою бажання усиновити таку хвору дитину (зокрема родичами дитини) наявність важкого захворювання у дитини не повинна бути перешкодою для усиновлення. Хоча стан усиновленого й вимагатиме влаштування його до спеціалізованого закладу, особи, які його усиновили, зможуть проявляти необхідну турботу та увагу, як і рідні батьки невиліковно хворої дитини.

Якщо ж дитина хвора або має певні відхилення у своєму розвитку (відносні протипоказання), особа, яка бажає усиновити цю дитину, має бути обізнана про стан здоров'я дитини та про додаткові зусилля морального та матеріального характеру, які потребуються від неї у майбутньому для належного виховання усиновленої дитини. Тому при здійсненні усиновлення органи опіки та піклування: суд повинні з'ясувати наявність в усиновителя (усиновителів) реальних можливостей не лише для виховання, а й для лікування дитини. Це особливо важливо, коли усиновлюють дитину, що потребує спеціального догляду, тривалого лікування, створення особливих умов виховання. У зв'язку з цим слід мати на увазі, що закон прямо не передбачає в якості підстави для скасування усиновлення стан здоров'я дитини, якщо кандидат в усиновлювачі завчасно був попереджений про її хворобу і, незважаючи на це, свідомо висловив бажання усиновити хвору дитину. У випадку ж, коли після усиновлення було виявлено, що дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення, усиновлення може бути скасоване (п. 1 ч. 1 ст. 238 СК).

Крім цього, діти, які хворіють на певні захворювання, можуть бути усиновлені без дотримання строків їх перебування на обліку в урядовому органі державного управління з усиновлення та захисту прав дитини (див. коментар до ст. 214 СК). Наказом Міністерства охорони здоров'я України 04.01.1997 № 2 затверджено спеціальний Перелік захворювань, які дають право на усиновлення хворих дітей без дотримання строків їх перебування на обліку в урядовому органі державного управління з усиновлення та захисту прав дитини. Такими захворюваннями зокрема є: злоякісні новоутворення; екстрофія сечового міхура; вроджена відсутність кінцівки (-ок) або їх частини; анофтальм; вроджена відсутність вушної раковини, вроджена відсутність, атрезія та структура зовнішнього слухового каналу; вроджений множинний артрогрипоз.

4. Особливої уваги заслуговує усиновлення дітей-підлітків. На відміну від прийняття в сім'ю малолітньої дитини, коли процес взаємної адаптації проходить менш хворобливо, усиновлення 15-17-річного підлітка потребує більших зусиль, зокрема у випадках, коли до усиновлення кандидат в усиновлювачі не брав участі у вихованні дитини, і, відповідно, не приділяв їй турботи та уваги. Як справедливо відзначає Л.М. Пчелінцева, усиновлення дітей такого віку не завжди може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини, оскільки усиновлення накладає обов'язки не лише на усиновлювачів, а і в майбутньому на усиновлених дітей, які досягли повноліття. Тому у подібних випадках слід особливо ретельно з'ясовувати мотиви усиновлення підлітка: замінити йому сім'ю чи бажання отримати певні пільги чи права (право користування житлом усиновленої дитини, спадкування та ін.)

5. У ч. 2 ст. 208 СК встановлена нова для сімейного законодавства України норма, яка передбачає можливість у виняткових випадках усиновлення і повнолітньої особи, яка не має матері, батька або була позбавлена їхнього піклування.

У цьому разі суд бере до уваги сімейний стан усиновлювача, зокрема відсутність у нього своїх дітей, та інші обставини, що мають істотне значення. Такими обставинами можуть бути: фактичні сімейні відносини, які склалися між особою, яка бажає усиновити повнолітню особу, і особою, яка прагне усиновлення ще до досягнення останньою повноліття, але усиновлення з різних причин не було здійснене; перебування усиновлювача на момент усиновлення у скрутному становищі за умови, що він піклувався про дитину у той час, коли вона була неповнолітньою; родинні зв'язки між особою, яка бажає усиновити повнолітню особу, і особою, яка прагне усиновлення, про що вони не знали тощо. Слід підкреслити, що усиновлення повнолітніх осіб є виключенням з загального правила, і саме тому суд зобов'язаний детально розглянути обставини, які зумовили бажання осіб здійснити усиновлення.

 Порядок передачі дітей, які є громадянами України, на усиновлення громадянам України та іноземцям і здійснення контролю за умовами їх проживання у сім'ях усиновителів.

 Перелік захворювань, які дають право на усиновлення хворих дітей без дотримання строків х перебування на обліку в Центрі з усиновлення дітей при Міністерстві освіти і науки України.

 Інструкція про порядок заповнення акта про дитину, покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров'я, або яку відмовилися забрати батьки чи інші родичі, про підкинуту чи знайдену дитину.

Стаття 209. Усиновлення дитини, яку не забрали з пологового будинку чи підкинули, або яка була знайдена

1. Дитина, покинута в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров'я, або яку відмовилися забрати з них батьки, інші родичі, може бути усиновлена після досягнення нею двомісячного віку.

2. Дитина, яку було підкинуто чи знайдено, може бути усиновлена після спливу двох місяців з часу її знайдення.

1. Усиновлення, як правило, здійснюється у ранньому віці, що найбільш точно відповідає сутності цього інституту та інтересам дитини. Стаття 209 СК України закріплює особливості усиновлення трьох категорій дітей: а) дітей, які були покинуті в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров'я; б) дітей, яких відмовилися забрати з них батьки чи інші родичі; в) дітей, яких було підкинуто чи знайдено.

2. Дитина вважається покинутою в пологовому будинку (іншому закладі охорони здоров'я), якщо її мати написала заяву про відмову забрати дитину або взагалі покинула дитину, не залишивши письмового документа, у якому вона визначала б долю своєї дитини.

3. Якщо жінка пише письмову заяву про відмову забрати дитину, у цій заяві вона повинна висловити свою згоду на усиновлення дитини. Якщо ж у заяві про відмову забрати дитину жінка не висловилася щодо усиновлення, дитина може бути усиновлена без згоди матері на підставі ч. 2 ст. 219 СК, якщо буде встановлено, що остання, не проживаючи з дитиною понад шість місяців без поважних причин, не проявляє щодо неї материнської турботи та піклування, не виховує та не утримує її.

4. У разі відмови неповнолітньої особи, яка не перебуває у шлюбі, забрати дитину в акті вказується про наявність згоди батьків неповнолітньої з цією відмовою. При відсутності у неповнолітньої матері батьків про відмову забрати дитину повідомляється орган опіки та піклування за місцезнаходженням медичного закладу.

5. Якщо жінка покинула дитину, не залишивши письмової заяви, і немає відомостей про батька та інших родичів дитини, які могли б забрати дитину в сім'ю, органами внутрішніх справ у встановленому порядку складається відповідний акт, і дитина передається на влаштування у державну дитячу установу на підставі рішення органу опіки та піклування (п. 7 Порядку передачі дітей на усиновлення). Усиновлення дітей із пологових будинків та лікувально-профілактичних закладів не здійснюється.

6. Згідно з п. 2.1 Інструкції про порядок заповнення акта про дитину, покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров'я або яку відмовилися забрати батьки чи інші родичі, про підкинуту чи знайдену дитину1, керівник закладу охорони здоров'я зобов'язаний негайно повідомити територіальний орган внутрішніх справ про виявлення дитини, яку покинуто в пологовому будинку або яку відмовилися забрати батьки чи інші родичі. Особлива увага при заповненні акта звертається на обставини, за яких дитину було покинуто в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров'я або відмовилися забрати батьки чи інші родичі, або підкинуто чи знайдено. З цією метою в акті докладно описуються обставини виявлення дитини. Крім цього, в акті обов'язково зазначається факт повідомлення чоловіка, інших родичів про народження дитини і те, що мати відмовляється від неї. Робиться відмітка про наявність письмової або усної відмови чоловіка або інших родичів забрати дитину. У разі відсутності даних про чоловіка та інших родичів в акті робиться спеціальна відмітка.

7. Підкинуті та знайдені діти можуть бути передані на усиновлення лише за наявності відповідного акту, складеного адміністрацією зазначених закладів у присутності представника органу внутрішніх справ або органами внутрішніх справ у встановленому законом порядку, і не раніше двох місяців з часу їх знайдення. Порядок складання цього акту регламентується Інструкцією.

8. Враховуючи складний фізичний та емоційний стан жінки у післяпологовий період, законодавець встановлює двомісячний термін з дня народження дитини, даючи можливість матері дитини передумати і забрати дитину. Крім батьків, подібне правило встановлено й для баби, діда, інших родичів дитини, які мають право з дозволу органу опіки та піклування забрати дитину з пологового будинку (ч. 4 ст. 143 СК). Саме тому усиновлення дитини відразу після її народження неможливе, і згода вагітної жінки на усиновлення її ще ненародженої дитини визнається нікчемною (див. коментар до ст. 217 СК).

Стаття 210. Усиновлення братів та сестер

1. Якщо на обліку для можливого усиновлення перебувають рідні брати та сестри, вони не можуть бути роз'єднані при їх усиновленні.

За наявності обставин, що мають істотне значення, суд за згодою органу опіки та піклування може постановити рішення про усиновлення когось із них або усиновлення їх різними особами.

2. Якщо усиновлення для дитини не є таємним, брат та сестра мають право знати про нове місце її проживання.

1. За загальним правилом, встановленим ст. 21 °CК України, усиновлення братів та сестер різними особами не допускається. Як зазначалося, усиновлення є юридичним актом, на підставі якого припиняється кровний зв'язок усиновлюваного з усіма його родичами за природним походженням. Це означає, що брат і сестра, не усиновлені в одну сім'ю, юридично вже не будуть братом і сестрою. Виходячи з можливості такого важливого наслідку, стає зрозумілим бажання законодавця не розлучати їх. Подібна заборона пояснюється й тим, що у більшості випадків брати та сестри знають про своє походження від одних батьків, проживали разом, їх пов'язують родинні почуття. Якщо таких умов немає (наприклад, у випадку усиновлення дітей віком до року або при необізнаності братів та сестер про свою спорідненість), заборона їх окремого усиновлення ґрунтується на виключно гуманістичних засадах. Як відзначає З.В. Ромовська, «для дитини, яка є сиротою або з інших причин була позбавлена батьківського піклування, дуже важливим є збереження родинних відносин, особливо з рідними братами та сестрами»

2. Однак різноманітність життєвих обставин не дозволяє зробити подібну заборону абсолютною, і закон робить виключення для випадків, коли окреме проживання братів та сестер найбільшою мірою відповідає їхнім інтересам, наприклад, при перебуванні одного з дітей у спеціальному лікувально-виховному закладі або якщо усиновлення одного з них було здійснене раніше іншими особами, або коли брати і сестри не знають про свою спорідненість тощо. Відповідно до ч. 2 ст. 21 °CК за наявності обставин, що мають істотне значення, суд за згодою органу опіки та піклування може постановити рішення про усиновлення когось із них або усиновлення їх різними особами.

На жаль, поняття «обставин, що мають істотне значення» є досить невизначеним і на практиці може призвести до негативних наслідків. У літературі справедливо відзначається, що, якщо батьківського піклування позбавляється декілька дітей, складно розраховувати на те, що хтось погодиться усиновити їх усіх. Такі діти наперед приречені на виховання у дитячих закладах, хоча деяких з них, особливо малолітніх, можна влаштувати в сім'ю, що відповідало б їхнім інтересам.

Тому у кожному конкретному випадку суд, орган опіки та піклування повинні визначити інтереси дітей бути усиновленими даними усиновлювачами разом чи окремо.

3. Доцільною видається й необхідність передачі на виховання в одну сім'ю не лише рідних братів та сестер, а й тих дітей, які раніше виховувалися одним усиновлювачем, але через скасування або визнання усиновлення недійсним були повернені до дитячого закладу. Безумовно, така вимога не може бути категоричною, адже згідно зі ст. 21 Конвенції про права дитини кожна дитина має право на усиновлення1, і це її суб'єктивне право реалізується індивідуально, в інтересах самої дитини. Однак у випадку, коли діти виховувалися в одній родині і сприймали себе як брат і сестра, подібне прирівняння їх до рідних братів та сестер видається слушним.

Стаття 211. Особи, які можуть бути усиновлювачами

1. Усиновлювачем дитини може бути дієздатна особа віком не молодша двадцяти одного року, за винятком, коли усиновлювач є родичем дитини.

2. Усиновлювачем може бути особа, що старша за дитину, яку вона бажає усиновити, не менш як на п'ятнадцять років. Різниця у віці між усиновлювачем та дитиною не може бути більшою ніж сорок п'ять років.

У разі усиновлення повнолітньої особи різниця у віці не може бути меншою, ніж вісімнадцять років.

3. Усиновлювачами можуть бути подружжя, а також особи, зазначені у частинах п'ятій та шостій цієї статті.

Усиновлювачами не можуть бути особи однієї статі.

4. Особи, які не перебувають у шлюбі між собою, не можуть усиновити одну і ту ж дитину.

Якщо такі особи проживають однією сім'єю, суд може постановити рішення про усиновлення ними дитини.

5. Якщо дитина має лише матір, вона не може бути усиновлена чоловіком, з яким її мати не перебуває у шлюбі.

Якщо дитина має лише батька, вона не може бути усиновлена жінкою, з якою він не перебуває у шлюбі.

Якщо такі особи проживають однією сім'єю, суд може постановити рішення про усиновлення ними дитини.

6. Якщо дитина має лише матір або лише батька, які у зв'язку з усиновленням втрачають правовий зв'язок з нею, усиновлювачем дитини може бути один чоловік або одна жінка.

7. Кількість дітей, яку може усиновити один усиновлювач, не обмежується.

1. Усиновлення проводиться в інтересах дитини, а тому потенційний усиновлювач (усиновлювачі) за своїми особистими якостями та умовами життя повинен володіти відповідними можливостями щодо забезпечення виховання та всебічного розвитку дитини. Для наближення інституту усиновлення до зовнішнього вигляду сім'ї правовим статусом усиновлювача може бути наділена дієздатна особа, яка досягла двадцяти одного року. Винятком із цього правила є ситуація, коли усиновлювачем є родич дитини (тітка, дядько тощо). В такому випадку усиновлювачу може бути менше 21 року, але в будь-якому випадку не менше 18 років, оскільки саме з цього віку фізична особа набуває повної дієздатності.

Фізична особа з набуттям повного обсягу дієздатності може у повній мірі забезпечити не тільки свої, але й інтереси дитини, яку усиновляють. Не можуть бути усиновлювачами особи, які до досягнення повноліття набули повного обсягу дієздатності (одруження, надання повної цивільної дієздатності (ст. ст. 34–35 ЦК України)). Адже у випадку наявності дитини у особи, яка не досягла повноліття, виникає одна із підстав набуття повного обсягу дієздатності у порядку емансипації (ст. 35 ЦК України), тобто як певний виняток із загального правила. У цьому випадку здійснення усиновлення не повинно виходити із винятку, а безпосередньо із загального правила.

2. Для вікового наближення інституту усиновлення до сім'ї законом встановлена різниця у віці між усиновлювачем і особою, яка усиновляється, при цьому встановлена як мінімальна, так і максимальна різниця.

Різниця у віці обумовлена причинами морального, етичного, соціального та іншого характеру, але насамперед вона пов'язана з намаганням законодавця надати відносинам між усиновлювачами та усиновленими характеру, максимально наближеного до відносин між батьками і дітьми, в тому числі за віковими параметрами.

Як відомо, батьками стають здебільшого повнолітні особи, тобто після досягнення повноліття. Різниця у віці між батьками й дітьми накладає свій відбиток на їх відносини, як між старшими та молодшими, між вихователями і тими, хто виховується.

У випадку незначної різниці у віці між усиновлювачем та усиновленим перший може сприйматися другим як ровесник або старший товариш, але не особа, побажання якої рівнозначні побажанням справжнього родителя. У такій ситуації неможливо розраховувати на належне батьківське виховання усиновлювачем дитини. Саме з цією метою забезпечення виконання усиновлювачами своїх батьківських обов'язків і встановлена норма про різницю у віці.

Законом встановлюються різні правила щодо різниці у віці у випадку усиновлення дитини чи повнолітньої особи. У випадку усиновлення повнолітньої особи така різниця повинна становити не п'ятнадцять, а вісімнадцять років. Зважаючи на це, таким усиновлювачем не може бути особа, котра не досягла тридцяти шести років.

При цьому законом не передбачено можливості здійснення усиновлення з меншою різницею у віці між усиновлювачем і особою, яку усиновляють, незалежно від причин.

3. Усиновлення завжди тісно пов'язане із сім'єю, яка здебільшого повинна мати характер офіційно зареєстрованої, тобто через інститут шлюбу. У результаті усиновлення особа стає членом сім'ї, повноцінність якої передбачає наявність батька і матері (у випадку усиновлення повнолітньої особи така обставина безперечно не є настільки визначальною).

Встановлений пріоритет саме сімейного виховання дитини, позбавленої батьківського піклування. І на практиці усиновлювачами найчастіше стають подружні пари, позбавлені можливості мати власних дітей. Тут слід мати на увазі, що в подальшому шлюб між подружжям може бути розірваний або визнаний недійсним, однак ці обставини самі по собі не зачіпають юридичної сили факту усиновлення дитини.

Одним із аспектів наближення офіційно зареєстрованого шлюбу та фактичних шлюбних відносин є можливість здійснення усиновлення у випадку проживання осіб, які не перебувають у шлюбі між собою, однією сім'єю.

4. Не можуть бути усиновлювачами особи однієї статі у зв'язку з переслідуванням законом мети створення "правової ілюзії" сім'ї, біологічного походження дитини від батька і матері. Закон визначає наявність у людини батька та матері, що тягне за собою неможливість множинності на тій чи іншій стороні. Другим чинником цієї заборони є встановлення заборони одностатевих шлюбів, яка випливає із ст. 21 СК України.

Забороняється усиновлення однієї і тієї ж дитини особами, які не перебувають між собою у шлюбі. Більше того, усиновлення дитини двома особами, які не перебувають між собою у шлюбі, може зумовити у подальшому додаткові моральні страждання для дитини через неоднозначність і невизначеність її положення. Це обумовлюється можливістю виникнення спорів з приводу місця проживання дитини, майнових суперечок, спорів з приводу виховання дитини та ін. Тому можливість стати спільно усиновлювачами однієї і тієї ж самої дитини має тільки подружжя.

У випадку коли дитина має батька чи матір, її усиновити може інша особа (протилежної статі) тільки у тому випадку, коли між цими особами (рідним батьком (матір'ю) і особою, яка бажає усиновити дитину) буде зареєстровано шлюб або вони проживають спільно однією сім'єю.

5. Допускається усиновлення дитини одним із подружжя або самотньою особою. У цьому випадку правовий зв'язок з батьками (батьком, матір'ю) втрачається, а усиновлювачем може бути один чоловік або одна жінка.

6. Зважаючи на те, що законом не встановлено обмежень щодо наявності дітей, особі не може бути відмовлено в усиновленні дитини у зв'язку з наявністю в цієї особи своїх рідних чи усиновлених дітей чи можливості народити власну дитину.

Стаття 212. Особи, які не можуть бути усиновлювачами

1. Не можуть бути усиновлювачами особи, які:

1) обмежені у дієздатності;

2) визнані недієздатними;

3) позбавлені батьківських прав, якщо ці права не були поновлені;

4) були усиновлювачами (опікунами, піклувальниками, прийомними батьками, батьками-вихователями) іншої дитини, але усиновлення було скасовано або визнано недійсним (було припинено опіку, піклування чи діяльність прийомної сім'ї або дитячого будинку сімейного типу) з їхньої вини;

5) перебувають на обліку або на лікуванні у психоневрологічному чи наркологічному диспансері;

6) зловживають спиртними напоями або наркотичними засобами;

7) не мають постійного місця проживання та постійного заробітку (доходу);

8) страждають на хвороби, перелік яких затверджений Міністерством охорони здоров'я України;

9) є іноземцями, які не перебувають у шлюбі, крім випадків, коли іноземець є родичем дитини;

10) були засуджені за злочини проти життя і здоров'я, волі, честі та гідності, статевої свободи та статевої недоторканості особи, проти громадської безпеки, громадського порядку та моральності, у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, а також за злочини, передбачені статтями 148, 150, 150-1, 164, 166, 167, 169, 181, 187, 324, 442 Кримінального кодексу України, або мають непогашену чи не зняту в установленому законом порядку судимість за вчинення інших злочинів.

2. Крім осіб, зазначених у частині першій цієї статті, не можуть бути усиновлювачами інші особи, інтереси яких суперечать інтересам дитини.

На відміну від загальних підстав виникнення відносин батьківства, материнства, при якому не встановлено жодних обмежень за віком, станом здоров'я, рівнем інтелектуального розвитку чи інших факторів, законом визначаються певні передумови виникнення відносин із усиновлення. Серед них є вимоги щодо особи, яка може бути усиновлювачем. При цьому на відміну від визначення осіб, які можуть бути усиновлювачами відповідно до ст. 211 СК України, коментована стаття встановлює не правові, а соціальні та інші ознаки особи, яка може бути усиновлювачем. Зумовлене це, насамперед, основним завданням інституту усиновлення, де, на відміну від біологічного походження дитини, законом можуть бути встановлені соціально бажані передумови виникнення відносин батьківства, материнства. Наприклад, якщо у подружжя, котрі хворі на хронічний алкоголізм чи мають дворічний стійкий психічний розлад, народжуються діти, то, як правило, тягар піклування про таких дітей лягає на членів сім'ї такого подружжя, інших родичів, державу. У випадку ж здійснення усиновлення державою визначаються його передумови, які повинні унеможливити перекладання виконання батьківських обов'язків, батьківського піклування на інших осіб.

Так не можуть бути усиновлювачами особи, які визнані недієздатними або обмеженими у дієздатності. Відповідно до ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Звичайно якщо особа не здатна розуміти значення своїх дій та/або керувати ними, вона не взмозі буде виконувати обов'язки, покладені на усиновлювача. Обмеження дієздатності фізичної особи відбувається судом в разі, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, а також якщо вона зловживає спиртними напоями, наркотичними засобами, токсичними речовинами тощо і тим ставить себе чи свою сім'ю, а також інших осіб, яких вона за законом зобов'язана утримувати, у скрутне матеріальне становище (ст. 36 ЦК). Особа вважається обмежено дієздатною або недієздатною з моменту набуття законної сили відповідним судовим рішенням про це.

Не відповідатиме завданням інституту усиновлення передання особи у сім'ю тій особі, котра позбавлена батьківських прав і не поновлена в них (ст. ст. 164, 169 СК України). Позбавлення батьківських прав є санкцією за серйозні сімейні правопорушення, вчинені батьками (жорстоке поводження з дитиною, хронічний алкоголізм або наркоманія тощо). Отже якщо батьки не виконували батьківських обов'язків щодо власної дитини, їм не може бути дозволено усиновлювати чужу дитину.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" вказується на те, що у разі одночасного подання до суду заяви про усиновлення та заяви про поновлення батьківських прав необхідно об'єднати ці заяви і розглянути в одному провадженні. На наш погляд, вказана позиція є такою, що не відповідає суті та завданням інституту усиновлення, а також суті та значенню провадження у справах про усиновлення зокрема та окремого провадження взагалі. Такі справи не можуть розглядатися в одному провадженні, оскільки належать до різних видів проваджень (справи про поновлення батьківських прав до позовного провадження, а про усиновлення — до окремого). У цьому випадку доцільно зупиняти провадження у справі про усиновлення до вирішення справи про поновлення батьківських прав на підставі п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України, тобто неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства. Справа про усиновлення за таких обставин може розглядатися тільки після вирішення справи про поновлення батьківських прав по суті. І тоді, з урахуванням рішення суду, вирішувати справу про усиновлення, адже навіть поновлення батьківських прав не виключає можливість усиновлення дитини.

Не можуть бути усиновлювачами особи, які в минулому вже намагалися виконувати щодо чужої для них дитини батьківські обов'язки (були усиновлювачами, опікунами, піклувальниками, прийомними батьками, батьками-вихователями), але вищевказані відносини були припинені з їх вини.

Також забороняється бути усиновлювачами особам, які перебувають на обліку або лікуванні у наркологічному або психоневрологічному диспансері або зловживають спиртними напоями або наркотичними засобами. Причому, якщо перебування на обліку чи лікуванні можна підтвердити довідками із наркологічних чи психоневрологічних диспансерів, то зловживання спиртними напоями доводиться загальними доказами (показаннями сусідів, співробітників міліції тощо).

Відсутність заробітку та незабезпеченість житлом є суттєвою перешкодою для повноцінного існування самої людини, не говорячи про створення умов для існування, виховання та створення інших складових розвитку дитини. У випадку усиновлення повнолітньої особи це також має значення, оскільки може призвести до претензій усиновлювача до усиновленої особи щодо майнового та житлового забезпечення.

Під місцем проживання визнається житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає (ст. 29 ЦК України), при цьому воно може бути постійним, переважним або тимчасовим. У цьому аспекті слід виходити з того, що постійна зміна місця проживання особою в силу професійного заняття чи інших подібних причин, не повинна бути підставою для відмови у здійсненні усиновлення.

Положення щодо наявності постійного заробітку (доходу) як складової матеріальної незалежності та спроможності забезпечити реалізацію засад та мети усиновлення, повинно визначатися у кожному конкретному випадку. За загальним правилом, під постійним заробітком (доходом) слід розуміти систематичне отримання грошових коштів за виробництво товарів, виконання робіт та інших завдань, надання послуг, заробітної плати, в тому числі заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат та винагород, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв'язку з відносинами трудового найму. Однак в окремих випадках у поняття постійного заробітку (доходу) в аспекті коментованої статті можуть братися до уваги інші грошові надходження, які входять у розуміння поняття "доходу", яке міститься у ст. 1 Закону України 22.05.2003 р. "Про податок з доходів фізичних осіб". Наприклад, це може бути отримання ренти за відповідним договором, наявність значних вкладних (депозитних) рахунків. Тому особа не може бути визнана такою, що не може бути усиновлювачем, лише у зв'язку з тим, що вона не працює.

Перелік хвороб, які виключають можливість бути усиновлювачем, визначається у зв'язку з тим, що при їх наявності особи, які претендують на усиновлення, не зможуть здійснити належне піклування та виховання дитини, або ж взагалі перебування (контакт) з такою особою може складати небезпеку для самої усиновленої особи. Перелік захворювань, за наявності яких особа не може бути усиновлювачем, затверджений наказом МОЗ України від 20 серпня 2008 р. № 479.

Не може бути усиновлювачем також іноземець, який не перебуває у зареєстрованому шлюбі за правилами своєї країни. Винятком з цього правила є випадки, коли такий іноземець є родичем дитини.

Перешкодою для усиновлення є також не знята та непогашена судимість усиновлювача за ряд злочинів. До таких злочинів відносяться злочини проти життя і здоров'я, волі, честі та гідності, статевої свободи та статевої недоторканості особи, проти громадської безпеки, громадського порядку та моральності, у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів. Також окремо виділені такі злочини, як Підміна дитини (ст. 148 КК), Експлуатація дітей (ст. 150 КК), Використання малолітньої дитини для заняття жебрацтвом (ст. 1501 КК), Ухилення від сплати аліментів на утримання дітей (ст. 164 КК), Злісне невиконання обов'язків по догляду за дитиною або за особою, щодо якої встановлена опіка чи піклування (ст. 166 КК), Зловживання опікунськими правами (ст. 167 КК), Незаконні дії щодо усиновлення (удочеріння) (ст. 169 КК), Посягання на здоров'я людей під приводом проповідування релігійних віровчень чи виконання релігійних обрядів (ст. 181 КК), Розбій (ст. 187 КК), Схиляння неповнолітніх до вживання одурманюючих засобів (ст. 324 КК), Геноцид (ст. 442 КК).

Перелік обставин, за наявності яких особа не може бути усиновлювачем, не є вичерпним. Тому ще однією з перешкод для набуття статусу усиновлювача є конфлікт інтересів — усиновлювача та дитини. Складність визначення цієї суперечності полягає у тому, що їх подекуди надзвичайно важко визначити. Інтереси особи, яка претендує на статус усиновлювача, можуть суперечити інтересам дитини по-різному: вони можуть суперечити інтересам будь-якої дитини (напр., особа була засуджена за вбивство, зокрема дитини), а можуть суперечити інтересам конкретної дитини, яку ця особа бажає усиновити (напр., проживання чи переїзд у ту місцевість, проживання в якій протипоказане цій дитині).

У судовій практиці окремо наголошується на тому, що метою усиновлення не повинно виступати отримання у зв'язку з цим матеріальної чи іншої вигоди, а також те, що правовий інститут усиновлення не може бути зведений лише до виконання усиновлювачем обов'язку з утримання усиновленого, оскільки це суперечило б його засадам і принципам.

Стаття 213. Особи, які мають переважне перед іншими право на усиновлення дитини

1. За наявності кількох осіб, які виявили бажання усиновити одну і ту ж дитину, переважне право на її усиновлення має громадянин України:

1) в сім'ї якого виховується дитина;

2) який є чоловіком, дружиною батька дитини, яка усиновлюється;

3) який усиновлює кількох дітей, які є братами, сестрами;

4) який є родичем дитини.

2. Крім осіб, зазначених у частині першій цієї статті, переважне право на усиновлення дитини має подружжя.

1. Виходячи з інтересів дітей — громадян України — закон встановлює пріоритети усиновлювачів, дотримуючись у цьому питанні вимог Конвенції про права дитини, у п. б ст. 21 якої сказано, що усиновлення в іншій країні повинно розглядатися у якості альтернативного і допускатися лише у випадку, якщо дитині не можуть бути забезпечені в її країні належний догляд та виховання. Такий висновок ґрунтується на тому, що при переселенні дитини в країну усиновлювача вона може стикнутися зі значними адаптаційними труднощами: здоланням мовного та культурного бар'єру тощо.

Проте такий висновок піддавався критиці в юридичній літературі. Так, М.В. Антокольська відзначає, що, по-перше, при усиновленні немовляти адаптаційних проблем не виникає. По-друге, наскільки усиновлення в іншу країну відповідає інтересам дитини, залежить насамперед від особи усиновлювача, тих умов, які можуть забезпечити дитини, та інших подібних обставин. Очевидно, що при вирішенні подібних спорів суд повинен виходити з найвищих інтересів дитини.

2. Якщо бажання усиновити одну дитину висловили відразу декілька громадян України, перевагу на усиновлення отримують, перш за все, особи, в сім'ї яких виховується дитина (фактичні вихователі). Така перевага є зрозумілою, адже зміна сім'ї, умов життя, оточення навряд чи відповідатиме інтересам дитини.

3. До кола осіб, які мають переважне право на усиновлення дитини, законодавець відносить і чоловіка (дружину) матері (батька) дитини, яка усиновлюється.

4. Виходячи із загального правила щодо заборони роз'єднання при усиновленні рідних братів та сестер (див. коментар до ст. 21 °CК), переважне право на усиновлення мають особи, які усиновлюють кількох дітей, які є братами (сестрами). Така перевага пояснюється тим, що у результаті такого усиновлення діти залишаться проживати в одній сім'ї і між ними будуть збережені родинні зв'язки.

5. Переважне перед іншими право на усиновлення дитини, мають її родичі. Таке право зумовлено тим, що родичі, як правило, знають особливості особистості дитини, між ними й дитиною існує взаєморозуміння та спільність устоїв. Крім того, дитина не виривається із звичного оточення, не передається в нову сім'ю, що іноді може негативно вплинути на неї.

6. За законом усиновлення може здійснюватися однією особою або подружжям. Хоча законодавець не виключає усиновлення одинокою особою, однак, за ч. 2 ст. 213 СК переважне право на усиновлення мають особи, які перебувають у шлюбі, оскільки найвищим інтересом дитини є забезпечення їй сімейного виховання (ст. 1 СК).

Вочевидь таке правило ґрунтується на тезі, що, проживаючи з одиноким усиновителем, дитина опиняється у «неповноцінній» сім'ї. Але на практиці досить часто буває, що саме одинокі особи, зокрема жінки, приділяють більше уваги дитині, вбачаючи у ній сенс життя, позбавлення, від самотності. І тому подружжя отримують перевагу на усиновлення дитини лише у випадку відсутності осіб, встановлених частиною 1 ст. 213 СК, тобто за інших рівних умов.

Стаття 214. Облік дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, які можуть бути усиновлені, передані під опіку, піклування чи на виховання в сім'ї громадян

1. Керівники закладів, у яких перебувають діти, які можуть бути усиновлені, передані під опіку, піклування чи на виховання в сім'ї громадян, службові особи органів опіки та піклування, а також інші особи, яким стало відомо про дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, зобов'язані протягом семи робочих днів подати інформацію про них до відповідних відділів та управлінь районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчих комітетів міських, районних у містах рад.

2. Районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах рад, якщо не виявилося осіб, які бажали б усиновити дитину або взяти її під опіку чи піклування, протягом одного місяця від дня надходження відомостей про них зобов'язані подати відповідну інформацію до Ради міністрів автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

3. Рада міністрів автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації, якщо не виявилося осіб, які бажали б усиновити дитину або взяти її під опіку чи піклування, протягом одного місяця від дня надходження інформації про дітей, які можуть бути усиновлені, передають її для централізованого обліку до урядового органу державного управління з усиновлення та захисту прав дитини у складі центрального органу виконавчої влади з питань сім'ї та молоді (далі — урядовий орган державного управління з усиновлення та захисту прав дитини).

4. Порядок здійснення централізованого обліку дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, які можуть бути усиновлені, передані під опіку, піклування чи на виховання в сім'ї громадян, та порядок передачі дітей на усиновлення встановлюються Кабінетом Міністрів України.

5. За невиконання вимог, встановлених у частинах першій — третій цієї статті, подання недостовірних відомостей, а також за дії, пов'язані з приховуванням дитини від усиновлення, керівники закладів, у яких перебувають діти, інші службові особи несуть відповідальність, встановлену законом.

1. Порядок ведення обліку дітей, які можуть бути усиновлені, регламентується спеціальним Порядком ведення обліку дітей, які можуть бути усиновлені, осіб, які бажають усиновити дитину, та здійснення нагляду за дотриманням прав дітей після усиновлення, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2003 p. № 1377. Основною метою названого Порядку є забезпечення надійного захисту прав та інтересів дітей при усиновленні. Ведення спеціалізованого обліку дітей, які можуть бути усиновлені, дозволяє зробити більш доступною інформацію про них, що, безумовно, сприятиме поширенню влаштуванню більшої кількості дітей в сім'ї громадян. Крім цього, правила здійснення обов'язкового обліку дітей, позбавлених батьківського піклування, запобігають зловживанням у зв'язку із влаштуванням дітей в сім'ї громадян України та іноземців при усиновленні чи передачі під опіку (піклування).

2. В Україні створений єдиний банк даних, до якого заносяться відомості про дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Ведення цього банку даних покладено на урядовий орган державного управління з усиновлення та захисту прав дитини, який є оператором, що веде всеукраїнський банк даних дітей, які можуть бути усиновлені. Цей орган та відповідні посадові особи несуть відповідальність за достовірність та повноту даних і забезпечення доступу до цих даних без будь-яких обмежень усім особам, які мають на це право.

3. Централізований облік дітей, позбавлених батьківського піклування, має триступеневу систему. Первинна інформація про дітей, щодо яких може бути проведено усиновлення, надається до органів опіки та піклування керівниками закладів, у яких перебувають ці діти. Крім цього, будь-які інші особи, яким стало відомо про дітей, що залишилися без батьківського піклування, зобов'язані негайно повідомити про це названі державні органи за місцем знаходження таких дітей.

Службові особи органів опіки та піклування у тижневий термін після одержання відомостей про дитину, позбавлену батьківського піклування, зобов'язані провести обстеження і, встановивши факт виникнення підстав для усиновлення, реєструють її в книзі первинного обліку та ставлять на первинний облік для усиновлення, влаштування в сім'ю громадян України, встановлення щодо неї опіки чи піклування.

Відповідні відділи та управління районних державних адміністрацій, міських, районних рад на протязі місяця передають інформацію до Ради міністрів Автономної республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.

Рада міністрів Автономної республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації, якщо не виявилося осіб, які бажали б усиновити дитину або взяти її під опіку чи піклування, протягом одного місяця від дня надходження інформації про дітей, які можуть бути усиновлені, передають її для централізованого обліку до урядового органу державного управління з усиновлення та захисту прав дитини.

Датою постановки дитини на централізований облік вважається дата заповнення анкети дитини в органі опіки та піклування за місцем її фактичного проживання (перебування).

4. Урядовий орган державного управління з усиновлення та захисту прав дитини є державною установою, яка сприяє влаштуванню дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, в сім'ї громадян України та іноземців шляхом усиновлення, який діє відповідно до Положення про Центр з усиновлення дітей, затвердженого наказом Міністерства освіти від 30 березня 1996 р. № 98.

5. Основними завданнями урядового органу державного управління з усиновлення та захисту прав дитини є: координація діяльності відповідних органів і служб з питань усиновлення, опіки та піклування, охорони дитинства; формування банку даних про дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, а також банку даних про осіб, які бажають усиновити дітей, створення механізму їх централізованого обліку; забезпечення переважного права передачі дітей на усиновлення громадянам України; сприяння виконанню Україною зобов'язань, передбачених Конвенцією ООН про права дитини та іншими міжнародними договорами України з питань усиновлення, опіки та піклування; підготовка для подання Верховній Раді України, Уряду інформації про стан додержання законодавства щодо опіки та піклування, усиновлення дітей-сиріт і дітей, які залишилися без опіки (піклування) батьків, громадянами України та іноземцями.

6. До компетенції урядового органу державного управління з усиновлення та захисту прав дитини віднесено: надання громадянам України та іноземцям необхідної інформації про дітей, щодо яких виникли підстави для усиновлення; здійснення обліку іноземців, які виявили бажання усиновити дитину, перевірка повноти і правильності оформлення ними документів; видача особам, які виявили бажання усиновити дитину, направлення в органи опіки та піклування для підбору дитини і знайомства з нею за місцем її проживання; надання органам опіки та піклування дозволу на проведення в установленому порядку усиновлення дитини іноземцями; сприяння забезпеченню нагляду за умовами виховання, навчання, лікування усиновлених дітей в Україні та за її межами; надання методичної допомоги органам опіки та піклування з питань охорони дитинства; сприяння вирішенню інших питань, пов'язаних із захистом інтересів дітей.

7. Для вирішення цих завдань урядовому органу державного управління з усиновлення та захисту прав дитини надані такі права: 1) здійснювати у межах своїх повноважень контроль за дотриманням законодавства України про усиновлення, опіку та піклування; 2) одержувати в установленому порядку від центральних і місцевих органів виконавчої влади, органів Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування інформацію і документи, а від органів статистики — безоплатно статистичні дані для виконання покладених на нього завдань; 3) скликати в установленому порядку наради, проводити семінари, науково-практичні конференції з питань соціальних, психологічних та юридичних аспектів усиновлення; 4) організовувати навчання із підвищення кваліфікації спеціалістів управлінь освіти обласних, міських (районних у містах) відділів держадміністрацій з питань охорони прав дітей.

8. За невиконання вимог, встановлених у частинах першій-третій цієї статті, подання недостовірних відомостей, а також за дії, пов'язані з приховуванням дитини від усиновлення, керівники закладів, у яких перебувають діти, інші службові особи несуть дисциплінарну, адміністративну, кримінальну та (або) цивільно-правову відповідальність. Так, порушення посадовими особами порядку або строків подання інформації про дітей-сиріт і дітей, які залишилися без опіки (піклування) батьків, для централізованого обліку тягне за собою адміністративну відповідальність — накладення штрафу у розмірі від 15 до 25 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (ст. 184-2 КпАП України). Незаконні дії щодо усиновлення (удочеріння) дитини, передачі її під опіку (піклування) чи на виховання в сім'ю громадян караються штрафом від 50 до 120 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років. Ті самі дії, вчинені щодо кількох дітей, повторно, за попередньою змовою групою осіб, з використанням службового становища або якщо вони спричинили тяжкі наслідки, — караються позбавленням волі на строк від двох до п'яти років (ст. 169 КК України).

Стаття 215. Облік осіб, які бажають усиновити дитину

1. Облік осіб, які бажають усиновити дитину, ведеться відділами та управліннями районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчих комітетів міських, районних у містах рад, на які покладається безпосереднє ведення справ щодо опіки та піклування, Міністерством у справах молоді, сім'ї та гендерної політики Автономної Республіки Крим, службами у справах неповнолітніх обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а також урядовим органом державного управління з усиновлення та захисту прав дитини у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

2. Облік іноземців та осіб без громадянства, які бажають усиновити дітей, ведеться виключно урядовим органом державного управління з усиновлення та захисту прав дитини у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

1. Порядок ведення обліку осіб, які бажають усиновити дитину, регламентується Порядком ведення обліку (див. коментар ст. 214 СК).

2. Відомості про осіб, які бажають усиновити дитину, концентруються у єдиному банку даних, оператором якого є урядовий орган державного управління з усиновлення та захисту прав дитини.

3. Громадяни України, які бажають усиновити дитину, звертаються з письмовою заявою до відділу освіти за місцем проживання, а ті, що проживають за межами України, — до урядового органу державного управління з усиновлення та захисту прав дитини.

До заяви додаються такі документи: 1) довідка про заробітну плату або копія декларації про доходи, засвідчена в установленому порядку; 2) копія свідоцтва про шлюб, якщо заявники перебувають у шлюбі; 3) висновок про стан здоров'я кожного заявника; 4) нотаріально засвідчена письмова згода на усиновлення другого з подружжя (у разі усиновлення дитини одним з подружжя), якщо інше не передбачено законодавством; 5) довідка про наявність чи відсутність судимості, видана органами внутрішніх справ за місцем проживання. Відділ освіти протягом 10 робочих днів після отримання від громадян України заяви про бажання усиновити дитину складає акт про обстеження їхніх житлово-побутових умов, розглядає питання про можливість усиновлення дитини і готує відповідний висновок. У разі прийняття позитивного рішення ставить на облік як кандидатів в усиновлювачі із занесенням даних про них до книги обліку кандидатів в усиновлювачі. За бажанням заявників їм видається висновок разом з документами, на підставі яких вони можуть звернутися до Міністерства освіти Автономної Республіки Крим, Головного управління освіти і науки Київської міської державної адміністрації, управління освіти і науки обласної, Севастопольської міської державної адміністрації, будь-якого відділу освіти або урядового органу державного управління з усиновлення та захисту прав дитини, де заявникам роз'яснюються умови усиновлення, права та обов'язки, що виникають у зв'язку з усиновленням.

У разі відмови у взятті на облік заявнику надсилається обґрунтована відповідь у письмовій формі разом з поданими ним документами.

4. Кандидати в усиновлювачі знімаються з обліку у разі: 1) усиновлення дитини; 2) закінчення строку дії документів стосовно усиновлення; 3) подання кандидатом в усиновлювачі відповідної письмової заяви тощо.

5. Облік іноземців та осіб без громадянства, які бажають усиновити дітей, ведеться виключно урядовим органом державного управління з усиновлення та захисту прав дитини у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Іноземці, які бажають усиновити дитину, яка є громадянином України і проживає на її території, звертаються з письмовою заявою до урядового органу державного управління з усиновлення та захисту прав дитини.

Крім документів, які подаються для усиновлення громадянами України, іноземці разом із заявою подають: 1) висновок, виданий компетентним органом країни проживання, що підтверджує їхню можливість бути усиновлювачами, із зазначенням житлово-побутових умов, біографічних даних, складу сім'ї, наявності власних дітей та інших відомостей. Якщо висновок видано недержавним органом, до нього додається копія ліцензії на провадження цим органом діяльності, пов'язаної з усиновленням; 2) дозвіл компетентного органу країни проживання на в'їзд і постійне проживання усиновленої дитини; 3) копію паспорта або іншого документа, що посвідчує особу; 4) довідку про наявність чи відсутність судимості, видану компетентним органом країни проживання; 5) зобов'язання заявника у місячний строк після в'їзду дитини до країни постійного проживання поставити її на облік у відповідній консульській установі чи дипломатичному представництві України (із зазначенням, в якій саме установі, представництві) та подавати цій установі, представництву періодичний звіт, складений за встановленою формою (не менше ніж один раз на рік), про умови проживання і виховання дитини, а також надавати можливість її представникові спілкуватися з дитиною.

Урядовий орган державного управління з усиновлення та захисту прав дитини надає іноземцям — кандидатам в усиновлювачі — інформацію про дитину, яка перебуває на централізованому обліку більше року, якщо інше не передбачено законодавством, та видає направлення до районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації, виконавчого комітету міської, районної у місті ради для організації знайомства та встановлення контакту з дитиною за формою, що затверджується урядовим органом державного управління з усиновлення та захисту прав дитини.

Відділ освіти за місцем перебування (проживання) дитини на підставі заяви кандидата в усиновлювачі та поданих документів протягом 10 робочих днів готує іноземцям висновок про доцільність усиновлення та відповідність його інтересам дитини для подання до урядового органу державного управління з усиновлення та захисту прав дитини для отримання згоди на усиновлення.

У разі відмови в наданні згоди на усиновлення дитини урядовий орган державного управління з усиновлення та захисту прав дитини надає заявнику обґрунтовану відповідь у письмовій формі.

Для отримання згоди урядового органу державного управління з усиновлення та захисту прав дитини на усиновлення дитини, яка має громадянство України, але проживає за її межами, іноземці подають (через відповідну консульську установу чи дипломатичне представництво України або безпосередньо до урядового органу) необхідні документи, а також висновок відповідної консульської установи чи дипломатичного представництва України про доцільність усиновлення та відповідність його інтересам дитини.

Стаття 216. Заборона посередницької, комерційної діяльності щодо усиновлення дітей

1. Посередницька, комерційна діяльність щодо усиновлення дітей, передання їх під опіку, піклування чи на виховання в сім'ї громадян України, іноземців або осіб без громадянства забороняється.

1. У статті 216 СК України встановлено загальну заборону посередницької, комерційної діяльності щодо усиновлення дітей, передання їх під опіку, піклування чи на виховання в сім'ї громадян України, іноземців або осіб без громадянства.

Оскільки виявлення та влаштування дітей, які залишилися без батьківського піклування, віднесене до виключної компетенції спеціально створених державних органів, протиправною вважається діяльність інших органів та організацій (у тому числі й тих, де перебувають діти, позбавлені батьківського піклування, — виховальних, навчальних, лікувальних закладів та ін.). Як відзначалося, керівники закладів, у яких перебувають діти, які можуть бути усиновлені, передані під опіку, піклування чи на виховання в сім'ї громадян, службові особи органів опіки та піклування, а також інші особи, яким стало відомо про дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, зобов'язані інформувати про них органи опіки та піклування за місцем знаходження дитини (ч. 1 ст. 214 СК). Будь-яка інша діяльність цих закладів по виявленню та підбору дітей для передачі їх на усиновлення від імені та в інтересах осіб, які бажають усиновити дитину (дітей), забороняється.

Органи та посадові особи, які уповноважені законом здійснювати підбір та передачу дітей на усиновлення, не можуть мати на меті отримання прибутку, тобто комерційні цілі. У зв'язку з цим, як слушно відзначає З.В. Ромовська, встановлена законодавцем заборона стосується не лише діяльності комерційних осіб, а й некомерційних, і саме тому терміни «посередницька» та «комерційна діяльність» розділені комою.

2. У той же час не визнається посередницькою діяльність з усиновлення дітей спеціально уповноваженими іноземними державами органів чи організацій з усиновлення дітей, яка провадиться на території України в силу міжнародного договору або на засадах взаємності, а також діяльність державних органів з виконання покладених на них обов'язків по виявленню, обліку та влаштуванню дітей, позбавлених батьківського піклування.

3. Посередницька, комерційна діяльність щодо усиновлення дітей, передання їх під опіку, піклування чи на виховання в сім'ю тягне кримінальну відповідальність винних осіб за ст. 169 КК України у вигляді штрафу від 50 до 120 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, а якщо ті самі дії були вчинені щодо кількох дітей, повторно, за попередньою змовою групою осіб, з використанням службового становища або якщо вони спричинили тяжкі наслідки, — караються позбавленням волі на строк від двох до п'яти років.

Стаття 217. Згода батьків на усиновлення дитини

1. Усиновлення дитини здійснюється за вільною згодою її батьків.

2. Згода батьків на усиновлення дитини має бути безумовною. Угода про надання усиновлювачем плати за згоду на усиновлення дитини батькам, опікунам чи іншим особам, з якими вона проживає, є нікчемною.

3. Згода батьків на усиновлення може бути дана ними лише після досягнення дитиною двомісячного віку.

4. Якщо мати чи батько дитини є неповнолітніми, крім їхньої згоди на усиновлення потрібна згода їхніх батьків.

5. Письмова згода батьків на усиновлення засвідчується нотаріусом.

6. Мати, батько дитини мають право відкликати свою згоду на усиновлення до набрання чинності рішенням суду про усиновлення.

1. Однією з основних умов усиновлення є згода біологічних батьків дитини на усиновлення. За загальним правилом, згода на усиновлення повинна бути отримана від обох батьків, записаних у свідоцтві про народження дитини, незалежно від їхнього фактичного зв'язку з дитиною (окреме проживання, наявність у одного з них сім'ї тощо).

Надання такої згоди необхідне не лише в інтересах дитини, а й самих батьків, адже усиновлення без їхньої згоди може суттєво порушити права батьків. Слушною видається позиція тих правників, які вважають, що при відмові батьків надати згоду усиновлення є неможливим, оскільки така згода є одним з важливих особистих немайнових прав батьків і не може порушуватися, і, саме по собі усиновлення викликає припинення правового зв'язку між дитиною та її батьками.

У той же час згода батьків на усиновлення, хоча й є необхідною умовою усиновлення, однак не зобов'язує суд прийняти рішення про усиновлення їхньої дитини. Суд може відмовити в усиновленні, якщо встановить, що воно суперечитиме інтересам усиновлюваного.

2. Батьки можуть дати згоду на усиновлення дитини тільки після її народження, згода батьків на усиновлення їхньої ненародженої дитини (під час вагітності матері) є нікчемною.

3. Згода батьків на усиновлення дитини може надаватися двома способами: 1) згода на усиновлення конкретним усиновлювачем (конкретна згода); 2) згода на усиновлення дитини будь-якою особою (абстрактна згода).

При розгляді питання щодо надання батьками згоди на усиновлення їхньої дитини конкретним усиновлювачем, на нашу думку, у законодавстві існує значна прогалина. Законодавець надає значення волі батьків на усиновлення лише тоді, коли вони живі на момент усиновлення. Воля батьків, висловлена за їх життя, не породжує правових наслідків при вирішенні питання про долю дитини, батько чи матір якої померли. Слушним видається необхідність надання вирішального значення прижиттєвій волі батьків дитини, вираженій у належній формі. Адже батьки, як ніхто інший, заінтересовані у майбутньому своїх дітей. Лише вони знають про індивідуальні властивості, прагнення, здібності та бажання дитини. Саме вони можуть здійснити найбільш серйозний вибір кандидата в усиновлювачі. Звичайно, не виключені випадки, коли на такий вибір не слід орієнтуватися, наприклад, якщо живий другий з батьків, який може вступити до шлюбу, а його подружжя висловить бажання усиновити дитину. У такому випадку не виключено, що другий з батьків, з одного боку, не наважиться суперечити волі померлого, і у той же час не заперечує проти усиновлення дитини своїм чоловіком (дружиною). У подібних випадках доцільно здійснити усиновлення всупереч волі померлого, якщо воно відповідатиме інтересам дитини. Але в інших випадках відступлення від волі померлого батька (матері) дитини видається неприпустимим.

Абстрактна згода означає відмову батьків від вибору усиновлювача і передання цього права державі в особі органу опіки та піклування та суду. Однак відмова від права вибору усиновлювача не означає, що абстрактна згода має безумовний характер. У цьому випадку можна вважати, що згода батьків на усиновлення, яким би способом вона не надавалася, може бути відкликана до набрання чинності рішенням суду про усиновлення.

Найбільш типовими є ситуації надання згоди на усиновлення без вказівки конкретної особи при передачі дитини на виховання до дитячого закладу. Тому, виходячи з розуміння ст. 217 СК, слід припустити, що згоду на усиновлення бажано отримати при влаштуванні дитини до дитячого закладу, якщо батько (мати) відверто ухиляється від її виховання та утримання. Така згода не лише не має строку давності, тобто є дійсною незалежно від часу її видачі, але й чим більше часу проходить з моменту її надання, тим більше впевненості, що батько (мати)дитини не заінтересовані підтримувати будь-які зв'язки з нею, що їм байдужа доля дитини.

4. Оскільки при скасуванні усиновлення чи визнанні його недійсним відновлюються права та обов'язки між дитиною, її батьками та іншими родичами за походженням (ч. 2 ст. 237, ч. 2 ст.239 СК), автоматично виникає питання, чи потрібна повторна згода батьків дитини, якщо її знову бажають усиновити? Якщо слідувати букві закону — так, якщо мислити логічно — ні, адже батьки вже раз дали згоду на усиновлення, тобто добровільно, свідомо зробили такий крок. Безумовно, однозначного вирішення цієї колізії бути не може: все залежить від конкретних обставин скасування колишнього усиновлення (визнання недійсним), ролі батьків у цьому, їх бажанні виховувати дитину тощо. Але встановити загальне правило все ж можливо. Якщо батьки давали згоду на усиновлення конкретною особою (особами), то при повторному усиновленні іншими особами необхідна повторна згода батьків за правилами ст. 217 СК. Якщо ж згода батьків на усиновлення не містила вказівки на конкретну особу (осіб) усиновлювача, то тут мають застосовуватися два правила: 1) якщо дитина після усиновлення передається на виховання рідним батькам, при новому усиновленні необхідна їхня повторна згода; 2) при переданні дитини на піклування органів опіки та піклування та ін. повторної згоди її батьків не потрібно.

5. Слід відзначити, що сімейне законодавство України не допускає так званого «подвійного» усиновлення («переусиновлення») і надає правового значення лише згоді на усиновлення біологічних батьків дитини. Тобто усиновлювач, навіть якщо він записаний матір'ю (батьком) дитини, не може через певний час дати згоду на усиновлення її іншою особою.

6. Згоду батьків на усиновлення можна розглядати як одностороннє волевиявлення. А відповідно згода батьків на усиновлення дитини має бути вільною і безумовною. Якщо буде встановлено, що батьки дитини надали згоду на усиновлення під примусом, унаслідок помилки, насильства, збігу вкрай важких обставин тощо, така обставина тягне недійсність усиновлення за ст. 236 СК.

7. Якщо батьки при наданні згоди на усиновлення обумовлюють її певними умовами, така згода не буде мати правового значення. Так, угода про надання усиновлювачем плати за згоду на усиновлення дитини батькам, опікунам чи іншим особам, з якими вона проживає, визнається нікчемною. Таке правило грунтується на необхідності запобіганню прихованої торгівлі дітьми у будь-яких цілях та у будь-якій формі, що заборонено ст. 35 Конвенції про права дитини2. Однак, як слушно зазначає З.В. Ромовська, «якщо буде встановлено, що мати дала згоду на усиновлення, одержавши за це відповідну грошову суму, ця остання обставина не може спростувати наявності вільної згоди на усиновлення. У цій ситуації вимога про скасування усиновлення була б безпідставною», а плата за згоду на усиновлення повинна повертатися за правилами Цивільного кодексу України3.

8. Для запобігання зловживанням складним психологічним станом батьків, зокрема матері дитини після пологів, ч. 2 ст. 217 СК встановлює строк, протягом якого батьки можуть роздумувати про подальшу долю дитини. Згода батьків на усиновлення може бути дана ними лише після досягнення дитиною двомісячного віку. Згода, надана відразу після народження дитини, не має правової сили і може бути підставою для визнання усиновлення недійсним за ст. 236 СК України.

9. Стаття 156 СК України встановлює правило, що неповнолітні батьки мають такі ж права та обов'язки, як і повнолітні батьки, і можуть їх здійснювати самостійно. Однак при наданні згоди неповнолітніх батьків на усиновлення їхньої дитини виникає складна ситуація. З одного боку, дитина повинна мати можливість жити та виховуватися в сім'ї, має право на батьківське піклування, з іншого — батьки самі є неповнолітніми, тобто дітьми (ст. 6 СК), і тому не в змозі самостійно здійснювати цілий комплекс батьківських прав та обов'язків, вони не мають необхідного життєвого досвіду, часто не мають коштів на утримання дитини. Виходячи з цього, ч. 4 ст. 217 СК встановлює правило, що, якщо мати чи батько дитини є неповнолітніми, крім їхньої згоди на усиновлення необхідна згода їхніх батьків. Подібна вимога продиктована необхідністю додаткового захисту інтересів неповнолітніх батьків, які, у противному випадку, можуть вчинити крок, про наслідки якого будуть жалкувати все життя. Якщо неповнолітні батьки дитини самі позбавлені батьківського піклування, для усиновлення їхньої дитини необхідна згода осіб, які виконують щодо таких батьків функції піклувальників чи опікунів, а при їх відсутності — органу опіки та піклування (ст. 221 СК).

Однак на відміну від згоди біологічних батьків дитини відмова опікунів (піклувальників) чи батьків неповнолітньої матері (батька) не є безумовною перешкодою для усиновлення. Якщо суд визнає усиновлення таким, що відповідає інтересам дитини, то усиновлення може бути здійснене лише за наявності згоди неповнолітніх батьків дитини. Підтвердженням цього служить і норма частини 4 ст. 221 СК, яка закріплює можливість усиновлення дитини і у разі відмови надати згоду на усиновлення і опікуном (піклувальником) неповнолітніх батьків дитини або органом опіки та піклування.

10. Важливе значення для усиновлення має форма надання згоди батьків на усиновлення. Частина 5 статті 217 СК встановлює правило, що така згода повинна бути виражена у їх особистій письмовій заяві. Відповідно до п. 5 Порядку передачі дітей на усиновлення згода батьків на усиновлення повинна бути свідомою, непримусовою, без отримання будь-якої винагороди, засвідчена державним нотаріусом або керівником державного дитячого закладу, в якому дитина перебуває, утримується чи виховується. При цьому батькам повинні бути роз'яснені правові наслідки усиновлення. Щодо згоди діда та (або) баби дитини, батьки якої є неповнолітніми, вимоги щодо її оформлення законом не встановлюються, однак, як вірно відзначає З.В. Ромовська, якщо дід, баба присутні у момент посвідчення згоди на усиновлення неповнолітніми батьками дитини, достатньо письмової згоди діда (баби). Якщо згода неповнолітніх батьків на усиновлення надавалася у відсутності діда, баби дитини, згода останніх на усиновлення внука (внучки) може підтверджуватися двома шляхами: або посвідчуватися нотаріально, або з'ясовуватися безпосередньо у судовому засіданні.

10. У ч. 6 ст. 217 СК встановлена можливість відзиву матір'ю (батьком) дитини своєї згоди на усиновлення до набрання чинності рішенням суду про усиновлення. Згідно ч. 5 ст. 255 ЦПК у цьому випадку суд скасовує своє рішення і поновлює розгляд справи.

11. У законодавстві нічого не сказано про можливі, хоча й рідкі, випадки повторного відзиву згоди батьків, тобто коли батьки сумніваються і неодноразово дають згоду та відкликають її. Це може бути викликано різними мотивами, у тому числі й корисливими, наприклад, шантаж кандидата в усиновлювачі. На жаль, довести це практично неможливо. Але важко уявити, щоб батько (мати), у яких немає твердої впевненості у своєму бажанні особисто виховувати дитину, забезпечить належним чином її інтереси. Разом з тим в окремих випадках батьки можуть відкликати свою згоду. Такі випадки зустрічаються й на практиці. У зв'язку з цим доцільною видається необхідність закріплення загального правила про можливість відкликання згоди лише один раз.

Стаття 218. Згода дитини на усиновлення

1. Для усиновлення дитини потрібна її згода, якщо вона досягла такого віку та рівня розвитку, що може її висловити.

Згода дитини на її усиновлення дається у формі, яка відповідає її вікові та стану здоров'я.

2. Дитина має бути проінформована про правові наслідки усиновлення.

3. Усиновлення провадиться без згоди дитини, якщо вона у зв'язку з віком або станом здоров'я не усвідомлює факту усиновлення.

4. Згода дитини на усиновлення не потрібна, якщо вона проживає в сім'ї усиновлювачів і вважає їх своїми батьками.

1. Стаття 12 Конвенції про права дитини передбачає, що держава забезпечує дитині, яка в змозі формулювати свої погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, які торкаються інтересів дитини, до того ж поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком та зрілістю.

2. Особливістю відносин з усиновлення є те, що зазвичай дитина є їх активним учасником. Згода дитини є одним з юридичних факторів усиновлення. З'ясування ставлення дитини до усиновлення має важливе значення з урахуванням необхідності дотримання її прав та інтересів, і, якщо дитина може виразити свій інтерес, це повинно враховуватися. Усиновлення настільки серйозно впливає на долю дитини, що її згода увійти в сім'ю усиновлювача набуває першочергового значення. Тому умова про доцільність згоди дитини на її усиновлення повинна сприйматися у категоричній формі як з позиції законодавства (ст. 218 СК), так і виходячи із призначення інституту усиновлення.

3. Згідно зі ст. 254 ЦПК України суд розглядає справу про усиновлення дитини за обов'язковою участю дитини, якщо вона за віком і станом здоров'я усвідомлює факт усиновлення, а при розгляді справи про усиновлення повнолітньої особи участь усиновлюваної особи є обов'язковою. При з'ясуванні думки дитини повинен бути присутнім кваліфікований педагог, який може з дозволу головуючого задавати дитині питання в порядку, передбаченому ст. 182 ЦПК України для допиту неповнолітнього свідка. Однак слід відзначити, що допит неповнолітнього свідка і вираження дитиною своєї думки — зовсім різні правові інститути. Порядок вираження дитиною думки цивільним процесуальним законодавством не регулюється, тому суди в таких випадках часто припускаються помилки. Запрошення дитини для вираження своєї думки часом відображається в протоколах суду як виклик для допиту в якості свідка. Таке порушення може бути підставою для скасування рішення в зв'язку з істотним порушенням норм процесуального права. Необхідність допиту неповнолітнього в якості свідка визначається судом, в той час як вираження дитиною своєї думки є її особистим немайновим правом, реалізацію якого суд зобов'язаний належним чином забезпечити. Зазвичай хтось з учасників у справі заявляє з цього приводу клопотання. Вважаємо, що при вирішенні питання про задоволення чи відхиленні такого клопотання суд повинен з'ясувати думку представника органу опіки та піклування, який приймає участь у справі. У складних випадках суд може призначити судово-психіатричну чи судово-психологічну експертизу для з'ясування питання про здатність дитини самостійно виразити свою думку.

Якщо в судовому засіданні буде встановлено, що дитина не в змозі сформулювати свою думку, це повинно бути відображено в рішенні по справі.

Зрозуміло, що ні батьки, ні будь-хто інший не вправі впливати на дитину з метою формування її поглядів чи примусу до їх вираження. Вираз поглядів має бути вільним. Але такий вплив на дитину не слід змішувати з роз'ясненням дитині її прав. Це право і обов'язок органів опіки та піклування та суду.

4. Як відомо, усиновлення допускається лише в інтересах дитини. І, якщо дитина може виразити свій інтерес, це має враховуватися. Однак при з'ясуванні цього питання слід враховувати, що, хоча дитина певною мірою й здатна сприймати обставини життя, правильно їх оцінювати, тим не менш, в силу недостатності психічного чи соціального розвитку вона може неправильно розуміти свої інтереси. Тому при розгляді конкретної справи думка дитини оцінюється в сукупності з іншими доказами.

Дитина може не усвідомлювати свій інтерес, може відмовитися від усиновлення, і всупереч дійсним інтересам дитини в усиновленні буде відмовлено. Це небажано, однак все ж не можна не враховувати ставлення дитини до усиновлення, оскільки цей фактор може визначити взаємовідносини з усиновлювачем, вплинути на формування особистості дитини. Відсутність її згоди на практиці зазвичай свідчить про небажання змінити звичні умови життя, втратити зв'язок з оточуючими і т. д. І хоча нові умови та нове оточення, можливо, виявляться більш сприятливими, проти волі дитини йти не слід. В юридичній літературі та на практиці одностайно визнається необхідність такої згоди, але велися тривалі дискусії про виправданість встановлення граничного віку, з якого дитина може висловлювати свою згоду на усиновлення — з 10 років, як це було встановлено донедавна, або навіть з 14-річного віку. Вирішуючи це питання, законодавець встановив правило, згідно з яким для усиновлення дитини потрібна її згода, якщо вона досягла такого віку та рівня розвитку, що може її висловити (ч. 1 ст. 218 СК). Таке правило відповідає й положенням Конвенції про права дитини. Тим паче, що норма ч. 2 ст. 218 СК встановлює необхідність роз'яснення дитині правових наслідків усиновлення. З цією метою працівники органу опіки та піклування зобов'язані у доступній формі пояснити сутність усиновлення та наслідки, які воно викликає: про правовідносини, що виникнуть між нею та усиновлювачем, його родичами; про втрату правовідносин з рідними батьками та іншими родичами за походженням; про зміну прізвища, імені, по батькові, даних про батьків та ін. Дитина повинна бути детально ознайомлена з особою усиновлювача (усиновлювачів) і скласти враження про нього (них) після особистого спілкування. Безумовно, що таке інформування повинно здійснюватися з урахуванням інтелектуального розвитку дитини, якщо вона у змозі усвідомити майбутні зміни її життя.

5. Відсутність згоди дитини на усиновлення є серйозною перешкодою до усиновлення. Прийняття рішення про усиновлення дитини всупереч її волі можливе лише у тому випадку, якщо суд прийде до твердого переконання, що заперечення дитини не мають серйозного підґрунтя, пов'язані виключно з її малолітством і не стануть перешкодою для створення нормальних відносин між нею та усиновлювачем.

6. Конкретна форма виявлення та отримання згоди дитини на усиновлення законом не встановлена. Вона може бути усною, письмовою, і, можливо, конклюдентною. Суд, звичайно, зафіксує факт згоди у письмовій формі, відобразивши його в рішенні суду про усиновлення. Але оскільки процедура усиновлення починається раніше, аніж власне судове засідання, а сама дитина повинна розуміти значення того, що відбувається, її згода може бути підтверджена будь-якими доказами і потім безпосередньо висловлена у суді.

7. У ч. 4 ст. 218 СК України зазначається, що усиновлення може бути здійснене без згоди дитини, якщо вона проживає в сім'ї усиновлювачів і вважає їх своїми батьками. Тобто вказана можливість є винятком з загального правила з метою збереження таємниці усиновлення. У подібних випадках при вирішенні питання про усиновлення необхідно лише перевірити, якими є фактичні відносини між дитиною та майбутнім усиновлювачем, наскільки ці відносини відповідають інтересам дитини. При сприятливих обставинах згода дитини на усиновлення презумується, а з'ясування її може лише травмувати психіку дитини. Очевидно, що й сама присутність дитини в суді при здійсненні усиновлення у подібній ситуації — : небажаною.

8. Усиновлення може бути проведене без згоди дитини, якщо вона у зв'язку з віком або станом здоров'я не усвідомлює факту усиновлення.

Стаття 219. Усиновлення дитини без згоди батьків

1. Усиновлення дитини провадиться без згоди батьків, якщо вони:

1) невідомі;

2) визнані безвісно відсутніми;

3) визнані недієздатними;

4) позбавлені батьківських прав щодо дитини, яка усиновлюється.

Усиновлення дитини може бути проведено без згоди повнолітніх батьків, якщо судом буде встановлено, що вони, не проживаючи з дитиною понад шість місяців без поважних причин, не проявляють щодо неї батьківської турботи та піклування, не виховують та не утримують її.

1. У ряді випадків допускається усиновлення дітей без згоди їхніх батьків.

Так, беззаперечним видається правило про здійснення усиновлення без згоди батьків, якщо вони невідомі.

Батьки вважаються невідомими, якщо відсутні відомості як про матір дитини, так і її батька. Подібні ситуації найчастіше виникають при виявленні підкинутої чи знайденої дитини, про що складається відповідний документ — акт, протокол чи довідка, який і служить підставою для усиновлення дитини без згоди батьків. Якщо ж не встановлений лише один з батьків, то отримання згоди від другого з батьків є обов'язковим.

2. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 219 СК України усиновлення без згоди батьків дитини провадиться, якщо вони визнані безвісно відсутніми. Вказане правило в силу своєї чіткої імперативності викликає певні сумніви. Як вірно відзначається в юридичній літературі, при встановленні факту безвісної відсутності не діють ані презумпція життя, ані презумпція смерті Даний факт сам по собі не викликає за собою припинення суб'єктивних прав особи, визнаної безвісно відсутньою; не припиняються й її батьківські права. Між тим, усиновлення у цьому випадку без згоди батьків об'єктивно означає втрату батьківських правомочностей, і поява особи у майбутньому зазвичай нічого не змінює.

Безвісна відсутність може викликатися різними причинами і, відповідно, назване правило може, по суті, застосовуватися без урахування причини безвісної відсутності. А отже, батьки у даному випадку позбавляються батьківських прав без доказів їхньої винної поведінки щодо дитини.

У зв'язку з цим доцільним видається у подібних випадках, керуючись інтересами дитини, встановлювати факти, передбачені ч. 2 ст. 219 СК, тобто орієнтуватись на відомості про поведінку батьків, які, не проживаючи з дитиною понад шість місяців, не проявляли щодо неї батьківської турботи та піклування, не виховували та не утримували її.

3. Усиновлення провадиться без згоди батька (матері) дитини і у випадку, якщо він (вона) визнаний у судовому порядку недієздатним. Підставою для недієздатності особи є її стійкий, хронічний психічний розлад, який впливає на здатність особи усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (ст. 39 ЦК України). Зрозуміло, що такі особи в силу свого фізичного стану не лише не можуть належним чином здійснювати виховання своїх дітей, а й не в змозі об'єктивно виразити свою волю, у тому числі й на усиновлення їхньої дитини. Однак, якщо недієздатним визнаний лише один із батьків, згода другого з батьків, який є дієздатним, обов'язкова.

У той же час згода на усиновлення дитини батьків, які обмежені у дієздатності (ст. 36 ЦК України), є необхідною, оскільки рішення суду про обмеження дієздатності обмежує особу лише у майнових правах.

4. Не потрібна згода на усиновлення батьків, які позбавлені батьківських прав щодо дитини, яка усиновлюється, оскільки наслідком позбавлення батьківських прав є втрата прав, заснованих на спорідненості з дитиною (ст. 166 СК), а відповідно, якщо на момент здійснення усиновлення такі особи не були поновлені у батьківських правах, вони не мають юридичного зв'язку з дитиною.

Згідно чинного законодавства, позбавлення батьківських прав є безстроковою мірою, але оборотною: ст. 169 СК України дозволяє за певних умов поновлення в батьківських правах, крім випадків, коли діти усиновлені іншими особами (ч. 2 ст. 169 СК України). Виходячи з пріоритету виховання дитини в сім'ї рідних батьків, заслуговує підтримки пропозиція Л.А. Кривоносової про те, що при прийнятті рішення про позбавлення батьківських прав суд повинен з'ясувати думку батьків про усиновлення дітей, щодо яких вони позбавляються батьківських прав. При цьому батьки, які позбавляються батьківських прав, можуть заявити клопотання про заборону усиновлення дітей, щодо яких вони позбавляються батьківських прав, протягом одного року з дня позбавлення батьківських прав Запобігти обмеженню інтересів дітей, чиї батьки позбавлені батьківських прав (їх протягом року не можна буде усиновлювати), можна шляхом передачі дитини на цей строк під опіку (піклування) особам, які бажають усиновити дитину, а після сплину цього строку вирішувати питання про її усиновлення. Таке опікунство буде зараховуватися як своєрідне стажування майбутніх усиновителів. При цьому доцільним є надання цим особам переважного права на опікунство (наприклад, перед родичами дитини тощо).

Якщо ж одночасно з усиновленням слухається справа про поновлення у батьківських правах, вважаємо, що розгляд справи про усиновлення повинен бути призупинений до прийняття рішення про поновлення у батьківських правах батьків дитини, яку бажають усиновити.

5. Усиновлення можливе без згоди батьків, якщо вони не проживають разом з дитиною та ухиляються від її виховання та утримання більше шести місяців з причин, визнаних судом неповажними. Причини, через які батьки не проживають разом з дитиною та ухиляються від її виховання та утримання, встановлюються судом на підставі дослідження та оцінки у сукупності усіх наданих доказів (наприклад, повідомлень органів внутрішніх справ про перебування батька (матері), які ухиляються від сплати аліментів, у розшуку, покази свідків та т. ін.).

У зв'язку з цим у літературі почали визнавати нову категорію справ — про визнання неповажними причин не проживання батьків разом з дитиною та ухилення від її виховання та утримання. Така позиція піддавалася справедливій критиці в юридичній літературі. Так, В. Паршуткін та О. Львова вказують на неприпустимість передачі відомостей про дітей потенційним усиновлювачам ще до того, поки не будуть встановлені названі факти, оскільки, на їх думку, це свідчитиме про дискримінацію прав біологічних батьків. У зв'язку з цим видається актуальним питання про чітке встановлення меж усиновлення як юридичного процесу для того, щоб максимально захистити права та інтереси біологічних батьків. Крім цього, справедливо відзначається неправомірність об'єднання справ про усиновлення із справами про визнання неповажними причин неучасті батьків у виховані та утриманні дітей, адже вони є різними за своєю процесуальною природою: перші розглядаються у порядку окремого провадження, а другі відносяться до позовного.

У випадку, якщо батько (мати) дитини не беруть безпосередньої участі у вихованні дитини, але утримують її (або навпаки) і проявляють щодо неї турботу та увагу, ухилення від виконання батьківських обов'язків немає. Тому при розгляді подібних справ має бути чітко встановлено, що усиновлення дитини може бути проведено без згоди батьків, якщо вони не лише не проявляють батьківської турботи та піклування про дитину, але й не виховують та не утримують її.

6. Аналіз ч. 6 ст. 219 СК дозволяє дійти висновку, що при не проживанні з дитиною з поважних причин понад шість місяців, ухиленні від її виховання та утримання, усиновлення без згоди батьків неприпустиме. Тим не менше на практиці можуть виникнути випадки, коли це буде доцільним, наприклад, коли дитина вважає батьком (матір'ю) іншу особу у той час, коли рідний батько (мати) не з своєї вини не може здійснювати виховання та утримання. При вирішенні подібних питань виникає колізія двох інтересів: інтересів дитини та її біологічного батька (матері). На наш погляд, у цих випадках слід виходити з ч. 2 ст. 1 СК України, яка говорить про необхідність забезпечення кожної дитини сімейним вихованням. Відповідно, права батьків стосовно інтересів дитини у деяких випадках можуть обмежуватися.

Стаття 220. Згода другого з подружжя на усиновлення дитини

1. На усиновлення дитини одним із подружжя потрібна письмова згода другого з подружжя, засвідчена нотаріально.

2. Усиновлення дитини може бути проведене без згоди другого з подружжя, якщо він визнаний безвісно відсутнім, недієздатним, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

1. Якщо усиновлення провадиться одним з подружжя, необхідною є згода другого з подружжя на усиновлення дитини.

На перший погляд може здатися дивним усиновлення особою, яка перебуває у шлюбі, при тому, що другий з подружжя не стає усиновлювачем, адже дитина у такому випадку має проживати в сім'ї, де одна особа з точки зору сімейного права складає з нею сім'ю, а з іншого розглядатиметься як сторонній щодо неї член сім'ї. Між тим практиці відомі такі випадки. При цьому слід відзначити, що не завжди подібне усиновлення ставить під загрозу інтереси дитини. Показовим у цьому є приклад, коли дівчинку усиновлювала тітка (сестра померлої матері дитини), яка виховувала дитину ще за життя матері. Чоловік усиновлювачки не забажав стати усиновлювачем, оскільки вважав це неможливим через свій похилий вік та стан здоров'я. Серйозною причиною служила й значна різниця у віці між ним та дружиною. Разом з тим він не заперечував проти усиновлення і ставився до дитини досить прихильно.

Вимога ст. 22 °CК щодо необхідності отримання згоди другого з подружжя усиновлювача на усиновлення відображає позицію законодавця, згідно з якою сім'я не визнається самостійним суб'єктом права і не може усиновити дитину саме як сім'я, як єдине ціле. Усиновлення можливе подружжям одночасно, а також однією особою, яка перебуває у шлюбі, але за згодою другого з подружжя. Така законодавча конструкція в кінцевому рахунку приводить до однакового правового результату, оскільки дитина все ж усиновлюється сім'єю, заснованою на шлюбі. Однак штучність Даного рішення є очевидною у зв'язку з тим, що другий з подружжя лише погоджується (не заперечує) з усиновленням дитини другим з подружжя. Фактично це може означати певну байдужість до одного з найважливіших етапів сімейного життя — усиновлення, і породити сумніви щодо відповідності усиновлення інтересам дитини. Сім'я є соціальною спільнотою, і суперечності в ній з питання усиновлення дитини можуть свідчити про розлад у сімейних відносинах.

Таким чином, хоча згода другого з подружжя на усиновлення не пов'язана з правовими наслідками для нього, воно, безумовно, породжує певний, хоча й не правовий зв'язок з дитиною, і цей можливий зв'язок враховується при вирішенні питання про усиновлення. Тому отримання формальної згоди другого з подружжя на усиновлення недостатньо — потрібно виявити дійсне ставлення його до дитини. Маються не увазі не лише обставини, що усувають перешкоди у здійсненні прав та обов'язків усиновлювача — необхідно, щоб другий з подружжя, висловлюючи згоду, надав певні гарантії, що його поведінка в подальшому не відобразиться на у мовах життя сім'ї. Адже між чоловіком (дружиною) усиновлювача не складаються лише сімейні правовідносини, але виникають реальні інші правові зв'язки, які здатні вплинути на реальний клімат цієї сім'ї.

2. Оскільки між усиновителем та усиновленою дитиною виникають відносини, аналогічні правовідносинам між батьками та дітьми, можна сказати, що при названих обставинах другий з подружжя усиновлювача стає вітчимом чи мачухою дитини, і якщо буде проявляти турботу про дитину, то при певних обставинах може стати аліментозобов'язаною особою. Але такий висновок є суперечливим. Так, якщо дитина усиновлюється, наприклад, лише дружиною, то її чоловік дійсно може вважатися вітчимом (мачухою) дитини, у випадку, якщо рідний батько дитини втратив правовий зв'язок з нею (помер, позбавлений батьківських прав). Але, якщо правовий зв'язок з батьком (матір'ю) дитини зберігається, другий з подружжя усиновлювача може визнаватися лише фактичним вихователем дитини. І хоча згідно чинного СК України у певних випадках різниця між статусом другого з подружжя усиновлювача не має особливого значення для настання правових наслідків (якщо він виховував і утримував дитину, він може визнаватися аліментозобов'язаною особою), на практиці не виключені різні підходи до цього, наприклад, якщо мова піде про усиновлення дитини вітчимом чи мачухою.

3. Згода другого з подружжя має бути виражена у письмовій формі і засвідчена нотаріально.

4. Частина 2 ст. 22 °CК дозволяє у виняткових випадках усиновлення дитини без згоди другого з подружжя, якщо він визнаний безвісно відсутнім, недієздатним, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, наприклад, у випадку встановлення режиму окремого проживання подружжя.

5. При усиновленні дитини одним з подружжя після набрання чинності рішенням суду про усиновлення прирівняні до батьківських права та обов'язки виникають лише у того з подружжя, хто визнаний усиновлювачем дитини. Для другого з подружжя (навіть якщо він дав згоду на усиновлення) рішення суду про усиновлення таких прав та обов'язків не викликає.

Стаття 221. Згода опікуна, піклувальника на усиновлення дитини

1. На усиновлення дитини, над якою встановлено опіку або піклування, а також на усиновлення дитини, над батьками якої встановлено опіку або піклування, потрібна письмова згода опікуна або піклувальника, незалежно від згоди батьків.

2. Якщо опікун або піклувальник не дав згоди на усиновлення дитини, така згода може бути дана органом опіки та піклування.

3. Усиновлення може бути проведене без згоди опікуна, піклувальника або органу опіки та піклування, якщо суд встановить, що усиновлення дитини відповідає її інтересам.

1. Для усиновлення дитини, над якою встановлено опіку чи піклування, а також для усиновлення дитини, над батьками якої встановлено опіку або піклування, потрібна письмова згода опікуна або піклувальника, незалежно від згоди батьків. Так, наприклад, якщо у дитини є батьки, але в силу різних причин над нею встановлено опіку чи піклувальника (батьки не проживають разом з дитиною, є неповнолітніми тощо), для здійснення усиновлення необхідна, крім згоди батьків дитини, і згода її опікуна (піклувальника).

Така вимога закону ґрунтується на тому, що опікуни (піклувальники) краще знають своїх підопічних. Вони щоденно спілкуються з дитиною, спостерігають за її розвитком, а у ряді випадків є свідками відносин між дитиною та майбутнім усиновлювачем. Природно, що думка названих осіб не може залишатися поза увагою. Однак вимога щодо необхідності згоди опікунів (піклувальників), адміністрації закладу охорони здоров'я або навчального закладу на усиновлення дитини не є імперативною. Опосередковано це підтверджується і можливістю суду провести усиновлення без згоди опікуна, піклувальника або органу опіки — а піклування, якщо буде встановлено, що усиновлення дитини відповідає її інтересам (ч. 3 ст. 221 СК). Таким чином, у кінцевому рахунку, вирішення питання про усиновлення буде ґрунтуватися на доведеності відповідності його інтересам дитини. Складно уявити, щоб опікун (піклувальник), адміністрація дитячого закладу заперечували проти усиновлення, яке відповідає інтересам дитини. Якщо подібні випадки й виникають на практиці, найчастіше вони пов'язані із зловживанням їхніми правами. Обґрунтованість відмови у наданні згоди перевіряється органами опіки та піклування, адже вони у будь-якому випадку надають висновок про відповідність усиновлення інтересам дитини і вимушені оцінювати позицію названих осіб. Тому вирішення питання про усиновлення дітей, над якими встановлено опіку чи піклування або влаштованих до відповідних дитячих закладів, має орієнтуватися перш за все на висновок органу опіки та піклування, оскільки саме цей орган, контролюючи умови життя дитини, одночасно з наданням висновку щодо доцільності усиновлення, можуть оцінити добросовісність дотримання інтересів дитини опікуном (піклувальником) або адміністрацією дитячого закладу. Згідно з ст. 253 ЦПК України до висновку органу опіки та піклування мають бути подані: 1) акт обстеження умов життя заявника, складений за місцем його проживання; 2) свідоцтво про народження дитини; 3) медичний висновок про стан здоров'я дитини, про її фізичний і розумовий розвиток; 4) у випадках, встановлених законом, згода батьків, опікуна, піклувальника дитини, закладу охорони здоров'я або навчального закладу, а також самої дитини на усиновлення.

2. Згода опікунів (піклувальників), органу опіки та піклування, адміністрації закладу охорони здоров'я або навчального закладу, в якому перебувала дитина, видається у письмовій формі. Однак правова природа цієї згоди, на відміну від згоди батьків на усиновлення, не набуває характеру батьківського права. Це пов'язано насамперед тим, що правовий статус названих осіб хоча й наближений до статусу батьків, але не повністю з ним співпадає. Опікуни та інші особи звичайно турбуються про дитину і виховують її, однак, не набувають заснованих на кровноспорідненому походженні прав та обов'язків батьків. Опікуни та інші особи, встановлені у ст. ст. 221, 222 СК, лише на певний час замінюють батьків дитини у сімейних та цивільних правовідносинах, але батьками через це не визнаються ні юридично, ні фактично. Згода названих осіб у деяких випадках має субсидіарний характер стосовно батьківської згоди на усиновлення дитини і не замінює її і, крім того, взагалі є умовною, оскільки суд при прийнятті рішення про усиновлення може здійснити його без згоди опікуна, піклувальника або органу опіки та піклування, якщо буде встановлено, що усиновлення дитини відповідає її інтересам.

3. Різниця між згодою батьків дитини на усиновлення, якій закон надає безумовне та вирішальне значення, і згодою названих осіб полягає у тому, що останнє слово при усиновленні підопічних належить суду, а не опікунам чи піклувальникам (органу опіки та піклування, адміністрації закладу охорони здоров'я або навчальному закладі, в якому перебувала дитина).

Рішення суду про усиновлення припиняє опіку (піклування) (ст. 76 ЦК України) і є підставою для розірвання договору про передачу дитини на виховання в сім'ю усиновлювача.

5. При відмові опікуна (піклувальника) дати згоду на усиновлення підопічного органу слід з'ясувати, чим викликане це заперечення. Якщо буде з'ясовано, що відмова опікуна (піклувальника) дати згоду на усиновлення дитини не обґрунтована і суперечить інтересам дитини, то згідно з ч. 2 ст. 221 СК така згода може бути дана органом опіки та піклування. При цьому орган опіки та піклування своїм рішенням може звільнити опікуна чи піклувальника від виконання покладених на нього обов'язків, оскільки за таких обставин останній скористався своїм правом всупереч інтересам підопічного1.

6. У випадку відмови надати згоду на усиновлення як опікуном (піклувальником), так і органом опіки та піклування, усиновлення може бути проведене без згоди опікуна, піклувальника або органу опіки та піклування, якщо суд встановить, що усиновлення дитини відповідає її інтересам для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя.

Стаття 222. Згода закладу охорони здоров'я або навчального закладу на усиновлення дитини

1. На усиновлення дитини, яка не має батьків і перебуває у закладі охорони здоров'я або навчальному закладі, потрібна письмова згода цього закладу.

Усиновлення може бути проведене без згоди цього закладу, якщо суд встановить, що усиновлення дитини відповідає її інтересам.

1. У випадку перебування дитини, яка не має батьків, у закладі охорони здоров'я або навчальному закладі, згода на усиновлення має бути отримана від адміністрації цього закладу. Така вимога зумовлена тим, що згідно зі ст. 245 СК адміністрації зазначених закладів виконують функції опікуна (піклувальника) дитини. Згода на усиновлення повинна ґрунтуватися на детальному ознайомленні адміністрації лікувального чи навчального закладу з особою та документами усиновлювача, з'ясуванні відсутності протипоказань до усиновлення.

2. Однак, на відміну від згоди батьків, усиновлення може бути проведене без згоди опікуна (піклувальника) або закладу охорони здоров'я (навчального закладу), у якому перебувала дитина, якщо у судовому засіданні буде з'ясовано, що таке усиновлення дитини відповідає її найвищим інтересам.

Стаття 223. Заява про усиновлення дитини

1. Особа, яка бажає усиновити дитину, подає до суду заяву про усиновлення. Подання такої заяви через представника не допускається.

2. Заява про усиновлення може бути відкликана до набрання чинності рішенням суду про усиновлення.

1. Усиновлення є добровільним актом і може здійснюватися лише за бажанням (волевиявленням) особи, яка бажає усиновити дитину чи повнолітню особу.

Це означає, що ніхто не може бути примушений до усиновлення поза своєю волею. Волевиявлення особи (осіб), які бажають стати усиновлювачами, повинно бути виражено у письмовій заяві про здійснення усиновлення дитини (повнолітньої особи). Виходячи з інтересів усиновлюваної дитини, така заява подається особисто особою, яка бажає усиновити дитину, до суду за місцем проживання (перебування) дитини (ст. 251 ЦПК України).

Подружжя, які бажають усиновити дитину, можуть подати спільну заяву.

2. У заяві повинні бути вказані: найменування суду, до якого подається заява, ім'я, місце проживання заявника, а також прізвище, ім'я, по батькові, вік усиновлюваної дитини, її місце проживання, відомості про стан здоров'я дитини. Заява про усиновлення дитини може також містити клопотання про зміну прізвища, імені, по батькові, дати, місця народження дитини, про запис заявника матір'ю або батьком дитини.

Заява про усиновлення повнолітньої особи, крім зазначених відомостей, повинна містити дані про відсутність матері, батька або позбавлення піклування.

3. До заяви про усиновлення дитини за наявності мають бути додані такі документи: 1) копія свідоцтва про шлюб, а також письмова згода на це другого з подружжя, засвідчена нотаріально, — при усиновленні дитини одним із подружжя; 2) медичний висновок про стан здоров'я заявника; 3) довідка з місця роботи із зазначенням заробітної плати або копія декларації про доходи; 4) документ, що підтверджує право власності або користування жилим приміщенням; 5) інші документи, визначені законом.

До заяви про усиновлення повнолітньої особи, крім зазначених документів, має бути додана згода особи на усиновлення.

До заяви про усиновлення дитини особами без громадянства, що постійно проживають за межами України, або іноземцями, крім зазначених документів, додаються дозвіл уповноваженого органу виконавчої влади, висновок компетентного органу відповідної держави про умови їх життя і можливість бути усиновлювачами, дозвіл компетентного органу відповідної держави на в'їзд усиновленої дитини та його постійне проживання на території цієї держави, зобов'язання усиновлювача, оформлене в нотаріальному порядку, про надання представникам дипломатичної установи України за кордоном інформації про усиновлену дитину та можливості спілкування з дитиною.

4. Підставою виникнення правовідносин усиновлення є юридичний акт компетентного державного органу — суду, а волевиявлення особи, яка бажає стати усиновлювачем зазвичай розглядається як одна з умов усиновлення. У зв'язку з дим, слушною видається точка зору М.В. Антокольської, яка зазначає, що таким чином принижується правове значення волевиявлення кандидата в усиновлювачі. оскільки, хоча правові наслідки усиновлення виникають з моменту набрання чинності рішенням суду про усиновлення, однак і без волевиявлення потенцій-:;го усиновлювача усиновлення не може виникнути. Усиновлення насамперед л зв'язане з волею особи, яка бажає усиновити дитину, і тому закон дозволяє цій особі відкликати заяву до набрання чинності рішенням суду про усиновлення. Згідно з ч. 6 ст. 255 ЦПК у разі відкликання заяви про усиновлення після ухвалення рішення про усиновлення, але до набрання ним законної сили, суд скасовує своє рішення і залишає заяву без розгляду.

Після набрання чинності рішенням суду про усиновлення відмова від усиновлення неможлива.

Стаття 224. Рішення суду про усиновлення

1. Суд, постановляючи рішення про усиновлення дитини, враховує обставини, що мають істотне значення, зокрема:

1) стан здоров'я та матеріальне становище особи, яка бажає усиновити дитину, її сімейний стан та умови проживання, ставлення до виховання дитини;

2) мотиви, на підставі яких особа бажає усиновити дитину;

3) мотиви того, чому другий із подружжя не бажає бути усиновлювачем, якщо лише один із подружжя подав заяву про усиновлення;

4) взаємовідповідність особи, яка бажає усиновити дитину, та дитини, а також те, як довго ця особа опікується вже дитиною;

5) особу дитини та стан її здоров'я;

6) ставлення дитини до особи, яка бажає її усиновити.

2. При дотриманні всіх умов, встановлених цим Кодексом, здатності особи, яка бажає усиновити дитину, забезпечити стабільні та гармонійні умови для життя дитини суд постановляє рішення, яким оголошує цю особу усиновлювачем дитини.

3. Суд не може відмовити особі в усиновленні на тій підставі, що вона вже має або може народити дитину.

4. Суд, постановляючи рішення про усиновлення повнолітньої особи, враховує мотиви, на підставі яких особи бажають усиновлення, можливість їхнього спільного проживання, їхній сімейний стан та стан здоров'я, а також інші обставини, що мають істотне значення.

1. Судовий порядок усиновлення встановлено у більшості зарубіжних країн, оскільки такий порядок містить значні гарантії захисту прав дітей та усиновлювачів і свідчить про особливу зацікавленість суспільства і держави у даних відносинах.

Справи про усиновлення розглядаються судами в порядку окремого провадження, за правилами, встановленими гл. 5 розд. 4 ЦПК України з обов'язковою участю заявника, представника органу опіки та піклування або уповноваженого органу виконавчої влади, а також дитини, якщо вона за віком і станом здоров'я усвідомлює факт усиновлення.

2. Обов'язковою умовою підготовки справи до розгляду є отримання висновку органу опіки та піклування про доцільність усиновлення та відповідність його інтересам дитини. Як відзначалося в літературі, такий висновок є тотожним до висновку експерта, оскільки тут потрібні знання в сфері педагогіки та психології. Такий висновок кваліфікованих фахівців сприяє прийняттю обґрунтованого та виваженого судового рішення. Однак, слід відзначити, що, хоча без висновку органу опіки та піклування справа не може бути розглянута, цей висновок не має обов'язкового характеру: суд приймає рішення про усиновлення, керуючись виключно інтересами дитини, а висновок органу опіки та піклування є лише досить серйозним аргументом на користь чи проти прийняття рішення про усиновлення.

До висновку органу опіки та піклування мають бути додані: 1) акт обстеження умов життя заявника, складений за місцем його проживання; 2) свідоцтво про народження дитини; 3) медичний висновок про стан здоров'я дитини, про її фізичний і розумовий розвиток; 4) у випадках, встановлених законом, згода батьків, опікуна, піклувальника дитини, закладу охорони здоров'я або навчального закладу, а також самої дитини на усиновлення.

3. Для забезпечення таємниці усиновлення суд розглядає справу в закритому судовому засіданні.

4. При прийнятті рішення про усиновлення суд перевіряє законність підстав для усиновлення і враховує обставини, що мають істотне значення, а саме: 1) стан здоров'я та матеріальне становище особи, яка бажає усиновити дитину, її сімейний стан та умови проживання, ставлення до виховання дитини; 2) мотиви, на підставі яких особа бажає усиновити дитину; 3) мотиви того, чому другий із подружжя не бажає бути усиновлювачем, якщо лише один із подружжя подав заяву про усиновлення; 4) взаємовідповідність особи, яка бажає усиновити дитину, та дитини, а також те, як довго ця особа опікується вже дитиною; 5) особу дитини та стан її здоров'я; 6) ставлення дитини до особи, яка бажає її усиновити, у тому числі наявність згоди усиновлюваної дитини, якщо така згода є необхідною, або наявність згоди усиновлюваної повнолітньої особи.

5. За результатами розгляду заяви про усиновлення суд постановляє рішення, яким оголошує цю особу усиновлювачем дитини. При одночасному усиновленні декількох дітей про усиновлення кожного з них виноситься окреме рішення.

Одночасно за клопотанням заявника (заявників) суд вирішує питання про зміну імені, прізвища та по батькові, дати і місця народження усиновленої дитини, про зміну імені, прізвища, по батькові усиновленої повнолітньої особи, про запис усиновлювачів батьками, про що робиться спеціальна вказівка у рішенні суду про усиновлення.

При задоволенні таких клопотань суд повинен у необхідних випадках враховувати думку дитини, зокрема при зміні імені дитини (ст. 231 СК) або запису усиновлювачів батьками дитини (ст. 229 СК), а при усиновленні повнолітньої особи її прізвище, ім'я та по батькові можуть бути змінені лише за взаємною згодою усиновлювача та повнолітнього усиновлюваного (ч. 3 ст. 231 СК).

6. Згідно з ч. 6 ст. 224 СК суд не може відмовити особі в усиновленні на тій підставі, що вона вже має або може народити дитину.

7. При розгляді справи про усиновлення повнолітньої особи участь самої усиновлюваної особи є обов'язковою. Постановляючи рішення про усиновлення повнолітньої особи, суд враховує мотиви, на підставі яких особи бажають усиновлення, можливість їхнього спільного проживання, їхній сімейний стан та стан здоров'я, а також інші обставини, що мають істотне значення.

Стаття 225. Момент здійснення усиновлення

1. Усиновлення вважається здійсненим у день набрання чинності рішення суду про усиновлення.

1. Згідно зі ст. 255 ЦПК України за результатами розгляду заяви про усиновлення суд ухвалює рішення. У разі задоволення заяви суд зазначає у резолютивній частині рішення про усиновлення дитини або повнолітньої особи заявником (заявниками).

2. Якщо рішення суду не оскаржене у встановленому законом порядку і заявник не відкликав заяву про усиновлення протягом місяця, рішення суду набирає чинності і саме з цього моменту усиновлення вважається здійсненим. Таким чином, з моменту набрання чинності рішенням суду про усиновлення воно має правоутворююче (між усиновленим та усиновлювачем і його родичами) та правоприпиняюче значення (між усиновленим та його батьками та іншими родичами за походженням). Однак при усиновленні дитини однією особою такі права та обов'язки можуть бути збережені за бажанням матері чи батька дитини, якщо усиновлювачем відповідно є чоловік чи жінка (див. коментар до ст. 232 СК).

3. Усиновлення підлягає державній реєстрації у книзі записів актів цивільного стану. Згідно з ч. 7 ст. 255 ЦПК після набрання законної сили рішенням суду про усиновлення для внесення змін до актового запису про народження усиновленої дитини або повнолітньої особи копія рішення суду надсилається до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення, а у справах про усиновлення дітей іноземцями — також до уповноваженого органу виконавчої влади, які видають нове Свідоцтво про народження. Свідоцтво про народження, що було видане раніше, анулюється.

Стаття 226. Право на таємницю усиновлення

1. Особа мас право на таємницю перебування на обліку тих, хто бажає усиновити дитину, пошуку дитини для усиновлення, подання заяви про усиновлення та її розгляду, рішення суду про усиновлення.

2. Дитина, яка усиновлена, має право на таємницю, в тому числі і від неї самої, факту її усиновлення.

3. Особа, яка була усиновлена, має право після досягнення нею чотирнадцяти років на одержання інформації щодо свого усиновлення.

1. Як відомо, метою усиновлення є встановлення сімейних відносин, а кожна сім'я потребує захисту. Тому у більшості випадків необхідним є збереження таємниці усиновлення.

Таке приховання відомостей щодо усиновлення є, з одного боку, певною гарантією захисту як інтересів усиновлюваних, так і усиновлювачів, а з іншого, може розглядатися як один із засобів охорони недоторканості приватного життя, неприпустимості свавільного втручання будь-кого у справи сім'ї, що визнано Конституцією нашої держави і є однією з основних засад сімейного законодавства України.

2. Стаття 7 Конвенції про права дитини проголошує, що кожна дитина, наскільки це можливо, має право знати своїх батьків. При цьому вимога «наскільки можливо» трактується як об'єктивна можливість з'ясувати відомості про батьків. При усиновленні ж у більшості випадків батьки відомі, а відповідно збереження таємниці усиновлення у сімейному законодавстві в цілому суперечить названій Конвенції. У зв'язку з цим в юридичній літературі висловлювалася думка, що взагалі суворо зберігати таємницю усиновлення від дитини недоцільно Прихильники цієї точки зору пропонують встановити умови, які б забезпечували таємницю усиновлення лише як виняток, в окремих випадках, наприклад, при усиновленні немовлят або оформленні відносин, що склалися у ранньому віці дитини або коли збереження таємниці усиновлення як секрету особистого життя осіб є очевидним. І, хоча з метою забезпечення інтересів дитини у більшості випадків слід створювати впевненість у неї та оточуючих у тому, що особи, які її виховують, є її батьками за походженням, збереження таємниці усиновлення не лише стосовно дітей, а навіть щодо оточуючих часто є нереальним.

Тим не менше особливістю усиновлення є саме те, що в силу усиновлення дитина приймається в сім'ю на правах рідного сина чи дочки, і розкриття факту усиновлення дитини може завдати непоправної шкоди відносинам між усиновлювачем та дитиною. Саме тому збереження у Сімейному кодексі України правових гарантій дотримання таємниці усиновлення заслуговує всілякої підтримки.

3. Як вірно відзначає М.В. Антокольська, якщо права та обов'язки усиновлювачів практично ідентичні батьківським, то фактичні відносини, що виникають у процесі усиновлення, не завжди нагадують батьківські. У тих випадках, коли дитина вважає усиновлювачів своїми батьками, ці відносини не відрізняються від родинних. Якщо ж дитина знає про те, що усиновлювачі не є її рідними батьками, фактичні відносини між ними можуть бути дещо іншими. Зокрема, якщо дитина усиновлена у підлітковому віці, природно, що вона не може вважати таких усиновлювачів своїми батьками. Тому законодавство повинне, з одного боку, шляхом збереження таємниці усиновлення забезпечити там, де можливо, створення видимості кровноспорідненої сім'ї. З іншого, коли відсутність родинного зв'язку є очевидною, законодавство не повинне штучно моделювати відносини усиновлення за зразком кровної сім'ї.

4. Питання про збереження таємниці усиновлення нерозривно пов'язане з самим поняттям «таємниці». Це відомості, факти, у розголошенні яких усиновлювач не зацікавлений саме через те, що вони безпосередньо стосуються прав або благ, якими він дорожить. У даному випадку таким благом є інтерес у тому, щоб оточуючі сприймали відносини між дитиною та усиновлювачем як між родичами за походженням. У тих випадках, коли можливо огородити факт усиновлення або від оточуючих, або від дітей (а найчастіше від тих та інших), забезпечення таємниці усиновлення обов'язкове. Але безпредметною є мова про доцільність її збереження при обставинах, коли факт усиновлення відомий багатьом, тобто не є секретом.

5. Таємниця усиновлення повинна зберігатися лише за бажанням усиновлювача. Як відзначається в юридичній літературі, обов'язковою ознакою розголошення є відсутність волі усиновлювача на розкриття цієї таємниці, бажання хоча б одного з подружжя усиновлювачів не розголошувати таємницю усиновлення вже виключає правомірність її розкриття. А отже, не вважається правопорушенням розкриття таємниці усиновлення, здійснене за волею усиновлювача.

6. Право на збереження таємниці усиновлення мають як сам усиновлювач, так і усиновлена дитина. Так, особа має право на приховування інформації про її перебування на обліку осіб, які бажають усиновити дитину, про пошук дитини для усиновлення, на розгляд справи про усиновлення у закритому засіданні суду тощо.

Дитина, яка усиновлена, має право на таємницю, в тому числі і від неї самої, факту її усиновлення. Право на одержання інформації щодо свого усиновлення особа, яка була усиновлена, має право лише після досягнення нею чотирнадцяти років.

Стаття 227. Право на приховання факту усиновлення від дитини, яка усиновлена

1. Усиновлювач має право приховувати факт усиновлення від дитини, яка ним усиновлена, і вимагати нерозголошення цієї інформації особами, яким стало відомо про неї як до, так і після досягнення дитиною повноліття.

2. Усиновлювач має право приховувати від дитини факт її усиновлення, якщо розкриття таємниці усиновлення може завдати шкоди її інтересам.

3. Якщо усиновлюється дитина, яка не досягла семи років, службові особи при виявленні її згоди на усиновлення зобов'язані вживати заходів щодо забезпечення таємниці усиновлення від самої дитини.

1. Згідно з ч. 1 ст. 227 СК усиновлювач має право приховувати факт усиновлення від дитини, яка ним усиновлена, і вимагати нерозголошення цієї інформації особами, яким стало відомо про неї як до, так і після досягнення дитиною повноліття.

Воля усиновлювача на приховання факту усиновлення, як і воля на його розголошення, є досить складним явищем, оскільки це пов'язано насамперед з інтересами дитини, адже саме дитина є головною особою, заради якої зберігають таємницю усиновлення. Тому усиновлювачу надане право приховувати від дитини факт її усиновлення, якщо розкриття таємниці усиновлення може завдати шкоди її інтересам.

2. Усиновлювач може сам обирати варіант поведінки щодо розголошення таємниці перед дитиною: пояснити дитині, що вона усиновлена, або приховувати його. І тому суперечливою видається точка зору тих науковців, які вважають, що розкриття дитині таємниці усиновлення навіть самим усиновлювачем можливо лише при надзвичайних обставинах. У противному випадку сама таємниця усиновлення позбавлялася б сенсу і тої посиленої охорони, яку їй забезпечує законодавець. Тому воля усиновлювача на розголошення таємниці усиновлення не є абсолютною та суверенною: усиновлювач не може за власним бажанням розголосити цю сімейну таємницю. До такого кроку він повинен бути вимушений надзвичайними обставинами не стосовно усиновленої дитини, а щодо всіх третіх осіб.

3. Як слушно відзначає З.В. Ромовська, збереження таємниці усиновлення важливе не лише для усиновлювача та усиновлюваного, а й їх нащадків. Тому при розголошенні таємниці усиновлення «особа, яка зараз сама є матір'ю, батьком, та її діти мають підстави вважати порушеними свої інтереси».

4. Аналіз чинного законодавства свідчить, що збереження таємниці усиновлення стосується як дитини, яку усиновлюють, так і сторонніх осіб. У зв'язку з цим суперечливою видається позиція тих науковців, які вважають за недоцільне збереження таємниці усиновлення, якщо вона відома усиновленому3. Адже, як відзначалося, таємниця усиновлення пов'язана з її секретністю і для оточуючих. Як свідчить практика, досить часто усиновлювачі, які усиновили, наприклад, підлітка, не бажають розголошувати цей факт, оскільки сторонні особи по-різному оцінюють відносини між усиновлювачами та дитиною і можуть негативно на них вплинути. До того ж слід враховувати й моральний фактор: зазвичай ані дитина, ані усиновлювач не заінтересовані у тому, щоб оточуючі знали про факт усиновлення.

Таким чином, таємницю усиновлення можна зберегти від самої дитини при усиновленні її у ранньому віці. В інших випадках її зберігають від оточуючих.

5. Відповідно до ч. 4 ст. 227 СК, якщо усиновлюється дитина, яка не досягла семи років, службові особи при виявленні її згоди на усиновлення зобов'язані вживати заходів щодо забезпечення таємниці усиновлення від самої дитини.

Стаття 228. Забезпечення таємниці усиновлення

1. Особи, яким у зв'язку з виконанням службових обов'язків доступна інформація щодо усиновлення (перебування осіб, які бажають усиновити дитину, на обліку, пошук ними дитини для усиновлення, подання заяви про усиновлення, розгляд справи про усиновлення, здійснення нагляду за дотриманням прав усиновленої дитини тощо), а також інші особи, яким став відомий факт усиновлення, зобов'язані не розголошувати її, зокрема і тоді, коли усиновлення для самої дитини не є таємним.

2. Відомості про усиновлення видаються судом лише за згодою усиновлювача, крім випадків, коли такі випадки потрібні правоохоронним органам, суду у зв'язку з цивільною чи кримінальною справою, яка є у їх провадженні.

3. Таємниця усиновлення забезпечується також відповідно до статей 229–231 цього Кодексу.

4. Особи, які розголосили таємницю усиновлення, несуть відповідальність, встановлену законом.

1. Стаття 228 СК зобов'язує зберігати таємницю усиновлення особами, яким у зв'язку з виконанням службових обов'язків доступна інформація щодо усиновлення (перебування осіб, які бажають усиновити дитину, на обліку, пошук ними дитини для усиновлення, подання заяви про усиновлення, розгляд справи про усиновлення, здійснення нагляду за дотриманням прав усиновленої дитини тощо), а також іншими особами, яким став відомий факт усиновлення, зокрема і тоді, коли усиновлення для самої дитини не є таємним.

2. Аналізуючи ч. 1 ст. 228 СК, можна дійти висновку, що до кола осіб, зобов'язаних зберігати таємницю усиновлення, не відносяться усиновлювачі. Між тим, під розголошенням таємниці усиновлення розуміється повідомлення про даний факт не лише дитині, а й будь-кому з оточуючих. Неприпустимість її розголошення спрямована на забезпечення інтересів як усиновлюваною дитини, так і усиновлювача, а ці інтереси, хоча і в рідких випадках, можуть не співпадати. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 228 СК, відповідальність за розголошення таємниці усиновлення настає тоді, коли це відбувається проти волі усиновлювачів. А отже, можна дійти висновку, що усиновлювач може за своєю волею порушувати таємницю усиновлення. Таке становище уявляється вірним не у всіх випадках. Більш правильним здається допустити порушення таємниці усиновлення самим усиновлювачем лише у тих випадках, коли цього вимагають інтереси усиновлюваної дитини або після досягнення нею повноліття. Наприклад, якщо батьки дитини загинули і усиновлення здійснене близькими родичами, то в інтересах дитини усиновлювач може не лише розкрити таємницю усиновлення, а й розповісти їй про батьків. В інших же випадках, коли винними діями усиновлювача, які порушили таємницю усиновлення, завдано шкоди інтересам дитини, відповідальність усиновлювача повинна бути такою ж, як і відповідальність сторонніх осіб.

Нарешті можливе розголошення таємниці усиновлення дитини подружжям або одним з них. У цьому випадку особа вчиняє правопорушення проти другого, і не має значення, наскільки його дії порушили інтереси дитини.

3. Забезпечення таємниці усиновлення повинно здійснюватися і у випадку усиновлення повнолітньої особи.

4. Відомості про усиновлення видаються судом лише за згодою усиновлювача, крім випадків, коли такі відомості потрібні правоохоронним органам чи суду в зв'язку з цивільною або кримінальною справою, яка знаходиться в їх провадженні.

5. Також таємниця усиновлення забезпечується можливістю запису усиновлювача матір'ю (батьком) усиновленого; зміни імені, по батькові, прізвища, дати та місця народження усиновленого. Крім цього, правовими засобами збереження таємниці усиновлення є: попередня згода батьків дитини на усиновлення без вказівки на конкретного усиновлювача; усиновлення дитини без отримання її згоди; усиновлення новонародженої дитини безпосередньо з пологового будинку з імітацією пологів усиновлювачки.

6. Про факт усиновлення неминуче стає відомо певному колу осіб: робітникам дитячого закладу, в якому перебувала дитина до усиновлення, працівникам органів опіки та піклування, суду, який розглядав справу про усиновлення, особи, що здійснювали державну реєстрацію усиновлення тощо. Крім того, такі відомості в силу різних причин можуть бути відомі іншим особам, наприклад, родичам, близьким знайомим, сусідам та ін. Звичайно, найбільшу передбачливість щодо забезпечення таємниці усиновлення повинні проявляти службові та посадові особи, які були причетні до усиновлення. Такі особи, більш ніж будь-хто, в змозі оцінити необхідність збереження таємниці усиновлення, і тому щодо них при її порушенні встановлюється підвищена відповідальність. Саме тому КК України у ч. 2 ст. 168 підкреслює, що за розголошення таємниці усиновлення відповідальність несуть службові особи або працівники медичних закладів, яким відомості про усиновлення стали відомі по службі чи по роботі. А отже, для притягнення до кримінальної відповідальності особи, яка зобов'язана зберігати факт усиновлення як службову чи професійну таємницю, достатньо вчинення нею дій, які виразилися в оприлюдненні факту, що особи, які є юридичними батьками дитини, фактично є її усиновлювачами.

Межі відповідальності інших осіб пов'язуються з настанням негативних наслідків порушення таємниці усиновлення. Так, згідно з ч. 1 ст. 168 КК розголошення таємниці усиновлення всупереч волі усиновлювача карається штрафом до п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, а якщо ці дії спричинили тяжкі наслідки — штрафом до двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або обмеженням волі на строк до трьох років, або позбавленням волі на той самий строк.

Крім цього, якщо внаслідок розголошення таємниці усиновлення особі завдано матеріальної чи моральної шкоди, вона повинна відшкодовуватися за правилами ст. ст. 22, 23 ЦК України.

Стаття 229. Право усиновлювача бути записаним матір'ю, батьком дитини

1. Особа, яка подала заяву про усиновлення, може виявити бажання бути записаною у Книзі реєстрації народжень матір'ю, батьком дитини або повнолітньої особи.

2. Якщо усиновлюється дитина, яка досягла семи років, то для запису усиновлювача матір'ю, батьком потрібна згода дитини, крім випадку, передбаченого частиною четвертою статті 218 цього Кодексу.

3. Суд задовольняє таку заяву усиновлювача у рішенні про усиновлення, якщо це відповідає інтересам дитини.

1. Коментована стаття закріплює право особи, яка подала заяву про усиновлення, виявити бажання бути записаною у Книзі реєстрації народжень матір'ю, батьком дитини або повнолітньої особи.

Подібне бажання висловлюється у заяві про усиновлення (див. коментар до ст. 223 СК). Однак слід відзначити, що задоволення цього клопотання є правом, а не обов'язком суду, який вирішує питання, виходячи з інтересів дитини, враховуючи думку повнолітньої особи, яка усиновлюється.

Так, при усиновленні дитини її родичами може виникнути ситуація, коли батьками дитини у новому свідоцтві про народження будуть записані батько та дочка (дід та мати усиновленого). Очевидно, що у подібних випадках при збереженні відомостей про одного з батьків усиновленого родич дитини, який її усиновив, суд повинен відмовити у задоволенні клопотання про запис усиновлювача матір'ю (батьком) усиновлюваного, і відповідно, така особа повинна записуватися у свідоцтво не в якості батька (матері) дитини, а як усиновлювач. Крім цього, суд може відмовити у записі усиновлювачів батьками дитини при усиновленні, якщо у судовому засіданні буде встановлено, що дитина знає про те, що усиновлювачі не є її біологічними батьками, і суд дійде висновку, що в інтересах усиновлюваного зберегти у Книзі реєстрації народжень відомості про її біологічних батьків.

2. При вирішенні клопотання усиновлювача щодо запису його матір'ю (батьком) дитини суд робить спеціальну вказівку про це у рішенні про усиновлення.

В юридичній літературі справедливо відзначалося, що такий запис має бути, як правило, обов'язковим, оскільки він сприяє створенню та укріпленню духовного зв'язку прийомної дитини та особи, яка замінює батька чи матір. Крім цього, такий запис створює і у оточуючих впевненість у тому, що дитина та її вихователь пов'язані батьківськими правовідносинами. Між тим, подібний запис не є обов'язковим, і тому в юридичній літературі розрізняють два види усиновлення: перший — з вказівкою усиновлювача у рішенні про усиновлення і у Книзі реєстрації народжень у якості матері (батька) дитини, і другий — без такої вказівки. Існування таких різновидів підтверджується й ст. 242 СК України, яка встановлює можливість позбавлення батьківських прав лише усиновлювача, який був записаний матір'ю, батьком дитини.

4. Оскільки основною метою усиновлення є забезпечення інтересів усиновлюваного, важливого значення набуває його ставлення не лише до самого факту усиновлення, а й запису усиновлювача його матір'ю (батьком). У зв'язку з цим ч. 2 ст. 229 СК встановлює необхідність отримання згоди дитини, яка досягла 7-річного віку, на запис усиновлювача її матір'ю, батьком. Така згода не вимагається, якщо дитина проживає в сім'ї усиновлювачів і вважає їх своїми батьками або за станом здоров'я не може висловити свою думку.

5. Хоча у законодавстві нічого не сказано про форму надання такої згоди, вона, очевидно, може надаватися у тій же формі, що й згода дитини на усиновлення (див. коментар до ст. 218 СК).

Стаття 230. Право усиновлювача на зміну відомостей про місце народження та дату народження дитини

1. Особа, яка подала заяву про усиновлення, може виявити бажання змінити відомості про місце народження та дату народження дитини.

2. Дата народження дитини може бути змінена не більш як на шість місяців.

3. У рішенні про усиновлення суд змінює відомості про місце народження та дату народження дитини, якщо це відповідає її інтересам.

1. Як відзначалося, дитина має право знати своїх біологічних батьків так само, як і право знати справжню дату та місце свого народження. Між тим, специфіка відносин усиновлення потребує збереження цих відомостей у таємниці. І у цьому сенсі збереження таємниці усиновлення є проблематичним. Однак розголошення подібних відомостей поза волею усиновлювачів може спричинити невиправну шкоду відносинам, а дитині — важку травму. Необхідність зміни дати та місця народження може виникати, наприклад, у випадках імітації усиновлювачкою вагітності при наявності в сім'ї другої дитини, вік якої відрізняється від віку усиновленого менш, ніж на вісім-дев'ять місяців, при бажанні зберегти дату народження померлої рідної дитини тощо.

У зв'язку з цим ст. 23 °CК надає особі, яка подала заяву про усиновлення, право виявити бажання змінити відомості про місце та дату народження дитини.

Буквальний аналіз тексту названої статті дозволяє дійти висновку, що усиновлювач має право на клопотання одночасно як дати, так і місця народження усиновленого, що видається неправильним. Адже право на вибір засобу забезпечення, надане саме усиновлювачу, і саме за його клопотанням суд приймає рішення про зміну тих чи інших відомостей з метою забезпечення таємниці усиновлення. У зв'язку з цим доцільним видається тлумачення змісту вказаної статті як права усиновлювача виявити бажання змінити відомості про місце та (або) дату народження дитини.

2. Дата і місце народження людини, нарівні з її прізвищем та ім'ям є ознаками її індивідуалізації в суспільстві та державі. З датою та місцем народження пов'язується ціла низка правовідносин. Так, питання про зміну даних про місце народження та дату народження особи стосується такого важливого юридичного факту, як народження людини, а з ним пов'язане виникнення право — та дієздатності, досягнення шлюбного віку, громадянство тощо.

Оскільки дані юридичні факти мають правоутворююче значення, законодавець встановлює певний проміжок часу — шість місяців, у межах якого може бути змінена дата народження усиновлюваного.

3. В юридичній літературі висловлювалася думка про те, що вказівка на дійсну дату народження є невід'ємним правом громадянина, і її зміна, навіть незначна, є порушенням цього права. Звичайно, кожна особа має право знати дату свого народження. Але кожне право містить у собі певний інтерес. І у певних випадках інтереси носія права можуть конфліктувати між собою. При усиновленні інтерес, пов'язаний з забезпеченням його таємниці, явно превалює над інтересом щодо дати народження. Однак, як вірно відзначалося в юридичній літературі, зміна дати народження дитини повинна застосовуватися у виняткових випадках, оскільки така зміна впливає перш за все на медичні показники дитини. Крім того, про зміну дати народження, наприклад, усиновленого немовляти — усиновлювачі вимушені будуть повідомити медичним працівникам дійсний вік дитини.

4. Зміна місця народження усиновлюваного, як однієї з ознак індивідуалізації людини, не дозволяє ідентифікувати її і тим самим забезпечує таємницю усиновлення. Необхідність у такій зміні може виникнути, наприклад, у випадку, якщо усиновлений народився у місцевості, де усиновлювачі ніколи не були і не могли бути, і, відповідно, збереження відомостей про місце народження може розкрити таємницю усиновлення.

У подальшому зміна місця народження може бути пов'язана лише з питаннями громадянства тієї чи іншої країни, де законодавство ставить в залежність від місця народження набуття громадянства. Правоутворюючого значення для громадян України вона не має.

5. У ч. 3. ст. 23 °CК встановлено обов'язок суду вказати у рішенні про усиновлення про зміну відомостей про місце та (або) дату народження дитини. Це пов'язано з тим, що лише на підставі судового рішення органи реєстрації актів цивільного стану можуть внести відповідні зміни до актових записів та анулювати попередні записи про місце та (або) дату народження особи.

Стаття 231. Зміна прізвища, імені та по батькові особи, яка усиновлена

1. Якщо усиновлювачами є одночасно жінка та чоловік і якщо вони записуються батьками дитини, відповідно змінюються прізвище та по батькові дитини.

За заявою усиновлювачів може бути змінено ім'я дитини. Для такої зміни потрібна згода дитини. Така згода не вимагається, якщо дитина живе в сім'ї усиновлювачів і звикла до нового імені.

2. Якщо усиновлювач записується батьком дитини, відповідно змінюється по батькові дитини.

3. Якщо усиновлюється повнолітня особа, її прізвище, ім'я та по батькові можуть бути змінені у зв'язку з усиновленням за заявою усиновлювача та усиновленої особи.

4. Про зміни, передбачені у цій статті, суд зазначає у рішенні про усиновлення.

1. Як відомо, належність особи до певного роду встановлюється за допомогою прізвища, яке не лише вказує на генетичний зв'язок з пращурами, національність та генеалогію, але й викликає низку правових наслідків: дозволяє встановити родичів, спадкоємців, спадкодавців тощо. Тобто прізвище є постійним нагадуванням дитині про її кровноспоріднені зв'язки.

2. Якщо усиновлення провадиться без збереження таємниці усиновлення, тобто без запису усиновлювача матір'ю (батьком) дитини, за усиновленою дитиною зберігаються її родинне прізвище, ім'я, надане батьками, та по батькові, вказане у свідоцтві про народження. Таке положення цілком відповідає Конвенції про права дитини, яка передбачає обов'язок держав-учасниць поважати право на повагу до своєї індивідуальності, частиною якого є прізвище, ім'я та по батькові дитини. При подібному усиновленні відбувається «усиновлення як таке», яке має на меті саме усиновити дитину в нову сім'ю, але не припинити його зв'язок з кровними родичами фактично. Однак правовий статус усиновленої дитини, яка зберігає своє прізвище та по батькові, нічим не відрізняється від статусу дитини, якій у зв'язку з усиновленням змінюються ці характеристики.

3. У випадку ж, якщо усиновлювач записується батьком (матір'ю) дитини, фактично виникає інший вид усиновлення, хоча на перший погляд провадиться лише процедура зміни прізвища та по батькові усиновлюваного. Рішення суду про зміну прізвища та по батькові дитини означає, що в сім'ю приймається не просто дитина, позбавлена батьківського піклування, а ніби рідні син чи донька. Відмінність від вищезазначеного усиновлення очевидна: на прохання усиновлювача (усиновлювачів) дитині присвоюється його (їхнє) прізвище і встановлюється по батькові. Цим юридично і фактично по-іншому визначається подальше життя дитини, документально припиняється зв'язок з колишніми батьками та родичами, що означає входження усиновленого в родинний союз усиновлювача.

Відмовити усиновлювачеві, який записується матір'ю (батьком) усиновленого, у зміні прізвища та по батькові усиновлюваної особи суд не може, і в його рішенні повинні бути вказані нові прізвище та по батькові усиновленого.

4. При усиновленні дитини однією жінкою по батькові усиновленого визначається по імені особи, яку вона назвала в якості батька усиновленої дитини. Якщо усиновлювачем є чоловік, по батькові дитини визначається по імені усиновлювача.

5. Якщо усиновлювач (усиновлювачі) у майбутньому змінять прізвище або ім'я, зміна прізвища та по батькові усиновленої дитини повинна здійснюватися за правилами ст. ст. 148, 149 СК.

6. До зміни імені усиновленого слід підходити вкрай виважено. Перш за все це може суперечити Конвенції про права дитини, яка передбачає обов'язок держав-учасниць поважати право дитини на збереження своєї індивідуальності, частиною якого є ім'я дитини. Тому така зміна можлива лише при дотриманні гарантій, що захищають права дитини від порушення. У зв'язку з цим сімейне законодавство України встановлює правило, що для такої зміни потрібна згода дитини. Виняток зроблено лише для випадків, коли дитина живе в сім'ї усиновлювачів і звикла до нового імені (абз. 2 ч. 1 ст. 231 СК).

Слід відзначити, що на відміну від згоди дитини на запис усиновлювача матір'ю (батьком) дитини закон не встановлює граничного віку, з якого дитина повинна надавати згоду на зміну її імені. Тому при вирішенні цього питання суд зобов'язаний враховувати думку дитини якщо вона може висловити своє ставлення до такої зміни.

7. Частина 3 ст. 231 СК встановлює правило, що при усиновленні повнолітньої особи її прізвище, ім'я та по батькові можуть бути змінені у зв'язку з усиновленням за заявою усиновлювача та усиновленої особи.

Стаття 232. Правові наслідки усиновлення

1. З моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов'язки між батьками та особою, яка усиновлена, а також між нею та іншими її родичами за походженням.

При усиновленні дитини однією особою ці права та обов'язки можуть бути збережені за бажанням матері, якщо усиновлювачем є чоловік, або за бажанням батька, якщо усиновлювачем є жінка.

2. Якщо після смерті одного з батьків або розірвання шлюбу з особою, визнаною судом недієздатною, другий з батьків дитини вступив у повторний шлюб і його дружина, чоловік у повторному шлюбі бажають усиновити дитину, баба, дід з боку того з батьків, хто помер або визнаний недієздатним, рідні брати, сестри дитини мають право подати до суду заяву про збереження між ними та дитиною, яку усиновлюють, правового зв'язку.

Суд розглядає таку заяву одночасно із заявою про усиновлення і задовольняє її, якщо це відповідає інтересам дитини.

3. З моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов'язки між особою, яка усиновлена (в майбутньому — між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням.

4. Усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов'язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини.

5. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов'язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків.

1. Відповідно до ч. 1 ст. 232 СК з моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов'язки між батьками та особою, яка усиновлена, а також між нею та іншими її родичами за походженням. Тобто акт усиновлення змінює суб'єктний склад батьківських правовідносин. Юридично біологічні батьки усиновленого, як і він сам, перестають бути суб'єктами батьківських прав та обов'язків.

При цьому слід відзначити, що втрата правових зв'язків не означає втрати кровної спорідненості з батьками та іншими родичами за походженням і одночасно не створює кровноспоріднених відносин з усиновлювачем та його родичами.

Оскільки усиновлення являє собою юридичний акт, який не може скасувати біологічну природу людини, усиновлений, наприклад, не може вступити до шлюбу ані з своїми рідними батьками, ані іншими кровними родичами прямої лінії споріднення. Усиновлення, як і будь-який інший правовий акт, не скасовує біологічних законів генетики, тому при втраті правових зв'язків з кровними родичами не розривається біологічна спорідненість.

2. Усиновлення встановлює між усиновлювачем та усиновленим правові відносини, які існують між батьками та дітьми. Інакше кажучи, між особами, які до того не були пов'язані правовими відносинами спорідненості, встановлюються такі правовідносини. Усиновлений стосовно усиновлювача, так само, як і усиновлювач щодо усиновленого, набуває статусу родича за походженням, причому не лише у сімейних відносинах, а й у цивільних, трудових, житлових, пенсійних тощо. Вказані наслідки настають незалежно від того, усиновлена дитина подружжям чи однією особою, а також чи записані усиновлювачі в якості батьків дитини.

Так, усиновлювач зобов'язаний виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, захищати права та інтереси дитини, управляти належним їй майном, надавати матеріальну та моральну підтримку (допомогу), сплачувати аліменти на її утримання, брати участь у додаткових витратах по утриманню усиновленого та виконувати інші обов'язки, передбачені законом. Усиновлені діти спадкують після усиновлювача, як і його рідні діти (ст. 1260 ЦК України), усиновлювач може вселити неповнолітнього усиновленого у займане житлове приміщення без згоди інших членів сім'ї (ст. 65 ЖК України), при призначенні державної допомоги багатодітним матерям враховуються усиновлені діти і т. д. Усиновлювачі стають законними представниками дитини і виступають на захист її прав та інтересів (див. ст. 154 СК та коментар до неї).

У той же час усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов'язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків: повнолітній усиновлений може бути зобов'язаний до надання утримання усиновлювачів, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги за правилами гл. 17 СК України.

3. Через усиновленого у правовий родинний зв'язок втягуються і нащадки усиновленої особи: діти усиновленого набувають правового статусу внуків усиновлювача, внуки усиновленого набувають правового статусу правнуків усиновлювача тощо. Тобто між нащадками усиновленого та усиновлювачем і його родичами виникає правовий зв'язок, аналогічний за правами та обов'язками кровноспорідненого зв'язку. Такий же зв'язок виникає між дітьми різних батьків, які усиновлені одним усиновлювачем.

4. При усиновленні дитини однією особою особисті немайнові та майнові права та обов'язки можуть бути збережені за бажанням матері, якщо усиновлювачем є чоловік, або за бажанням батька, якщо усиновлювачем є жінка. Наприклад, якщо батько дитини позбавлений батьківських прав і чоловік матері у другому шлюбі усиновив дитину, мати має право дати згоду на усиновлення її дитини за умови збереження за нею у повному обсязі батьківських прав та обов'язків щодо дитини. Стосовно того, чи повинен усиновлювач також виразити згоду на збереження відносин дитини з одним із батьків, вказівки у законі немає. Очевидно, що у випадку, коли мати (батько) дитини виразили бажання зберегти батьківські права та обов'язки, усиновлювач заперечувати не може. Якщо ж згода на усиновлення надана без будь-яких умов, питання про збереження правовідносин з одним із батьків повинне вирішуватися судом, виходячи з інтересів дитини, із урахуванням думки усиновлювача та самої дитини.

Правило ст. 232 СК про збереження правовідносин між усиновленою дитиною та її батьками повинне виконуватися і в інших випадках усиновлення дитини однією особою, причому незалежно від того, чи перебуває усиновлювач у шлюбі з батьком (матір'ю) дитини. Разом з тим його дотримання не є обов'язковим для батьків усиновлюваної дитини і залежить від їх бажання.

Якщо при усиновленні дитини однією особою зберігаються права та обов'язки дитини щодо батька (матері), то вони вважаються збереженими й для родичів цього батька (матері).

5. Ще один виняток стосується тих випадків, коли один з батьків усиновленої дитини помер або шлюб між ними був розірваний як з особою, визнаною судом недієздатною, і другий з батьків дитини вступив у повторний шлюб і його дружина, чоловік у повторному шлюбі бажають усиновити дитину. Тоді, на прохання батьків померлого батька (матері), тобто баби, діда з боку того з батьків, хто помер або визнаний недієздатним, рідних братів, сестер дитини суд у своєму рішенні може зберегти особисті немайнові та майнові правовідносини стосовно померлого (визнаного недієздатним) родича, якщо це відповідає інтересам дитини.

Порядок спілкування усиновленої дитини з родичами її померлого батька (матері) встановлюється за домовленістю між усиновлювачем та родичами дитини, а якщо такої згоди не буде досягнуто — згідно з правилами ст. 257 СК.

Однак, як відзначається в юридичній літературі, незважаючи на гуманність цього правила, при його застосуванні таємницю усиновлення зберегти неможливо, а тому воно можливе лише при усиновленні, в якому не змінюється прізвище, ім'я та по батькові усиновленого.

6. Дозвіл суду на збереження правових зв'язків усиновлюваного з родичами або одним з батьків повинен бути відображений у рішенні суду про усиновлення. Такий дозвіл надасть батькові (матері) чи родичам померлого батька (матері) окрім іншого й право на спілкування з усиновленою дитиною відповідно до ст. ст. 153, 257 СК України. Відсутність вказівки про збереження правових зв'язків означає, що правовідносини усиновлюваного з обома батьками є припиненими, навіть якщо усиновлювачем є одна особа.

Стаття 233. Внесення змін до актового запису про народження дитини, яка усиновлена

1. На підставі рішення суду про усиновлення в актовий запис про народження дитини або повнолітньої особи, складений органами державної реєстрації актів цивільного стану України, орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни і видає нове Свідоцтво про народження з урахуванням цих змін.

Свідоцтво про народження, що було видане раніше, анулюється.

1. Відповідно до ст. 49 ЦК України усиновлення є актом цивільного стану, який при цьому не потребує обов'язкової державної реєстрації. Однак внаслідок здійснення усиновлення може змінитися й сам цивільний стан усиновленої особи, що обумовить необхідність внесення змін до актового запису про її народження.

Необхідність внесення таких змін не є обов'язковою, така потреба виникає тільки у випадку запису усиновлювача (усиновлювачів) батьком або матір'ю усиновленого, зміною його прізвища, імені, по батькові, дати та місця народження.

2. Зміни до актового запису проводяться відповідно до резолютивної частини рішення суду про усиновлення у порядку, встановленому Правилами реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 р. № 52/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 18.11.2003 р. № 140/5), зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 18.10.2000 р. за № 719/4940.

Відповідно до внесених змін до актового запису видається нове Свідоцтво про народження, а раніше видане анулюється.

3. Суд, ухвалюючи рішення у справах про усиновлення, дуже часто у резолютивній частині покладає певні обов'язки на органи державної влади, які не брали участі у справі. Найчастіше це стосується зобов'язання органів реєстрації актів цивільного стану щодо внесення змін до актового запису про народження, а також відділів у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Міністерства внутрішніх справ України щодо оформлення та видання закордонного паспорта усиновленій дитині.

У цьому контексті слід визначити, що у рішенні суду може бути вирішено питання лише про права та обов'язки осіб, які брали участь у справі. У протилежному випадку існують усі підстави для оскарження такого рішення та його скасування в апеляційному чи касаційному порядку.

Зважаючи на це, можливим є залучення таких органів до участі у справі в якості заінтересованих осіб. З іншої сторони вирішення питань про внесення змін до актового запису про народження фізичної особи чи усиновлення дитини іноземними громадянами є достатньою підставою для діяльності відповідно органів реєстрації актів цивільного стану та служб у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб. Окремо покладення обов'язку на ці органи не вимагається. Невиконання рішення суду у цій частині може призвести до можливості застосування до винних осіб встановлених законом видів юридичної відповідальності.

Стаття 234. Збереження прав дитини, які вона мала до усиновлення

1. Дитина, яка усиновлена, зберігає права на пенсію, інші соціальні виплати, а також на відшкодування шкоди у зв'язку з втратою годувальника, які вона мала до усиновлення.

1. Як правило, з моменту здійснення усиновлення припиняються правовідносини, які існували між усиновленою особою з батьками та родичами за походженням. У цьому аспекті право на пенсію, інші соціальні виплати, а також на відшкодування шкоди у зв'язку із втратою годувальника, хоча і може випливати із відносин сімейного характеру (напр., в силу смерті когось із батьків), складає зміст правовідношення іншого, ніж сімейного, характеру. Як правило, це відносини із соціального забезпечення, тому їх припинення не відповідало б суті усиновлення і суперечило б інтересам самої дитини.

Гарантії збереження за усиновленою дитиною права на пенсію у разі втрати годувальника містяться, напр., в ст. 40 Закону України "Про пенсійне забезпечення", ст. 33 Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб", ч. 6 ст. 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". На збереженні права на відшкодування шкоди, завданої втратою годувальника, наголошено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.92 р. "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (п. 20). Право на одержання страхових виплат у разі усиновлення передбачено у п. 6.1.7 Порядку призначення та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 27 квітня 2007 р. № 24.

Набуття прав на відшкодування шкоди, завданої втратою годувальника у сім'ї усиновителя (усиновлювачів), не припиняє право, яке виникло до здійснення усиновлення, адже, відповідно до ч. 4 ст. 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та ін. усиновлені діти мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника нарівні з рідними дітьми.

2. Право дитини на пенсію та допомогу повинно виникнути до прийняття судом рішення про усиновлення, фактично ж документи для виплати пенсії чи допомоги можуть бути оформлені і значно пізніше — вже після усиновлення. При цьому у випадку таємного усиновлення для самої дитини (ч. 2 ст. 226 СК України) реалізація права на пенсію, інші страхові виплати та ін. може відбуватися особливим порядком (напр., шляхом накопичення грошових коштів на вкладному (депозитному) рахунку усиновленого).

Стаття 235. Нагляд за дотриманням прав дитини, яка усиновлена

1. Орган опіки та піклування здійснює нагляд за дотриманням прав дітей, які усиновлені і проживають в Україні.

2. Нагляд за дотриманням прав дитини, яка усиновлена, здійснюється до досягнення нею повноліття.

1. Забезпечення додержання вимог законодавства щодо усиновлення покладено на ряд органів державної влади та місцевого самоврядування. Статус і повноваження спеціально уповноваженого органу з координації, забезпечення реалізації та здійснення контролю щодо становища дітей в Україні, в тому числі подолання і профілактики дитячої безпритульності та бездоглядності, усиновлення, встановлення опіки та піклування над дітьми відповідно до Постанови Верховної Ради України "Про дитячу безпритульність в Україні та шляхи подолання цього явища" надано Міністерству України у справах сім'ї, молоді та спорту. Аналогічні положення містяться у п. 4 Положення Міністерство України у справах сім'ї, молоді та спорту, затв. Указом Президента України від 18.08.2005 р. № 1176/2005. Закон України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування", використовуючи загальні положення для врахування можливих змін у системі органів державної виконавчої влади, покладає такий обов'язок на спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах сім'ї, дітей та молоді, забезпечує додержання законодавства в частині усиновлення (ст. 10). Крім цього, центри соціальних служб для молоді повинні надавати юридичну, психологічну та соціальну допомогу усиновлювачам (ст. 17 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування").

Державний департамент з усиновлення та захисту прав дитини також здійснює контроль за дотриманням законодавства України про усиновлення, має право одержувати в установленому порядку від місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування статистичні дані та матеріали, необхідні для виконання покладених на нього завдань (п. 5 Положення про Державний департамент з усиновлення та захисту прав дитини, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2006 р. № 367).

2. З метою захисту прав та законних інтересів усиновлених дітей у сім'ях усиновлювачів за місцем проживання усиновленої дитини здійснюється нагляд за умовами її проживання та виховання. Ними законом визначені органи опіки і піклування.

Відповідно до Порядку ведення обліку дітей, які можуть бути усиновлені, осіб, які бажають усиновити дитину, та здійснення нагляду за дотриманням прав дітей після усиновлення, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 28.08.2003 р. № 1377, служба у справах неповнолітніх за місцем проживання усиновлювача щороку протягом перших трьох років після усиновлення дитини перевіряє умови її проживання та виховання. За результатами перевірки складається звіт, в якому зазначаються відомості про стан здоров'я, фізичний та розумовий розвиток дитини, стосунки в родині. Перевірка проводиться із збереженням таємниці усиновлення. Якщо буде виявлено порушення прав дитини, служба у справах неповнолітніх протягом місяця вживає заходів до усунення порушення та у разі потреби звертається з клопотанням до суду про скасування усиновлення.

3. Облік дітей — громадян України, які усиновлені іноземцями, та здійснення в установленому Кабінетом Міністрів України порядку нагляд за додержанням їх прав за дорученням Міністерства закордонних справ України веде консул (ст. 31 Консульського статуту України, затв. Указом Президента України від 02.04.94 р. № 127/94). Їх особливості визначені Правилами ведення обліку громадян України, які постійно проживають або тимчасово перебувають за кордоном, та дітей — громадян України, які всиновлені іноземцями, затв. наказом Міністра закордонних справ України від 29.11.99 р. № 207-а, зареєстр. в Міністерстві юстиції України 22.12.99 р. за № 904/4197.

4. Нагляд за дотриманням прав усиновленого стосується дитини і, відповідно, обмежується моментом досягнення нею повноліття.

Стаття 236. Недійсність усиновлення

1. Усиновлення визнається недійсним за рішенням суду, якщо воно було проведене без згоди дитини та батьків, якщо така згода була необхідною.

2. Усиновлення визнається недійсним за рішенням суду, якщо усиновлювач не бажав настання прав та обов'язків, які виникають у результаті усиновлення (фіктивне усиновлення).

3. Усиновлення може бути визнане недійсним за рішенням суду, якщо воно було проведене на підставі підроблених документів.

4. Усиновлення може бути визнане недійсним за рішенням суду у разі відсутності згоди на усиновлення осіб, зазначених у статтях 220–222 цього Кодексу.

5. Якщо одним із подружжя усиновлена дитина другого з подружжя, усиновлення може бути визнане недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що на момент усиновлення другий із подружжя не мав наміру продовжувати з ним шлюбні відносини.

1. Відповідно до ст. 20 Декларації про захист усіх осіб від насильницького зникнення, проголошеної резолюцією 47/33 Генеральної Асамблеї ООН від 18.12.92 р., враховуючи необхідність захисту вищих інтересів дітей в державах, які визнають систему усиновлення або удочеріння, забезпечується можливість для перегляду питання про усиновлення чи удочеріння таких дітей і, зокрема, визнання недійсним будь-якого усиновлення або удочеріння, пов'язаного з насильницьким зникненням. Однак таке усиновлення чи удочеріння залишається дійсним, якщо на момент перегляду найближчі родичі дитини дають на те свою згоду.

2. Недійсність усиновлення — це вада усиновлення як правомірного юридичного факту, акта, що не призводить до тих наслідків, заради яких здійснюється усиновлення (ст. 232 СК України). У зв'язку з цим законом окреслений перелік підстав для визнання усиновлення недійсним, при чому він є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

В залежності від характеру порушень щодо здійснення усиновлення підстави поділяються на такі, при наявності яких: а) усиновлення визнається недійсним; б) усиновлення може бути визнане недійсним. До першої групи відноситься: здійснення усиновлення без згоди дитини та батьків, якщо вона була необхідна (ст. ст. 217, 218 СК України); фіктивне усиновлення; усиновлення на підставі підроблених документів. Предметом доказування у суді виступатиме тільки встановлення фактів — підстав для визнання усиновлення недійсним.

До другої групи відносить: відсутність згоди інших, крім дитини та батьків, заінтересованих у здійсненні усиновлення органів та осіб (ст. ст. 220–222 СК України), усиновлення дитини іншого з подружжя без наміру в цей момент в майбутньому продовжувати з ним шлюбні відносини. Особливість цієї групи підстав визначається тим, що предметом доказування у суді буде не тільки їх встановлення, але й визначення наскільки вони впливають на відносини з усиновлення, встановлення відповідності інтересам дитини здійсненого усиновлення. Тобто при встановленні у судовому порядку цих підстав суд може відмовити у визнанні усиновлення недійсним, якщо усиновлення здійснене відповідно до інтересів дитини.

3. За ознакою усиновленої особи підстави можна поділити на: а) загальні підстави щодо визнання усиновлення недійсним, незалежно від віку усиновленого; б) такі, що можуть застосовуватися щодо визнання усиновлення дитини. До загальних підстав відноситься фактичне усиновлення, а також здійснене на підставі підроблених документів, інші — стосуються виключно визнання недійсним усиновлення дитини.

Стаття 237. Правові наслідки визнання усиновлення недійсним

1. Усиновлення, визнане недійсним, анулюється з моменту його здійснення.

2. У разі визнання усиновлення недійсним припиняються права та обов'язки, які виникли раніше і встановлені законом для усиновлювача, його родичів та усиновленої дитини.

3. У разі визнання усиновлення недійсним відновлюються права та обов'язки між дитиною, її батьками та іншими родичами за походженням.

4. У разі визнання усиновлення недійсним дитина, яка не досягла чотирнадцяти років, за бажанням батьків або інших родичів передається їм.

У разі визнання усиновлення недійсним щодо дитини, яка досягла чотирнадцяти років, місце її подальшого проживання визначається за її згодою.

У разі якщо передання дитини батькам або іншим родичам неможливе, вона передається на опікування органу опіки та піклування.

5. У разі визнання усиновлення недійсним відновлюються прізвище, ім'я та по батькові дитини, які вона мала до усиновлення.

За бажанням дитини вона має право надалі іменуватися прізвищем, ім'ям та по батькові, які вона одержала у зв'язку з усиновленням.

6. Суд може постановити рішення про стягнення аліментів на дитину з особи, яка була її усиновлювачем, на строк не більш як два роки, якщо дитина не має батьків або батьки не мають змоги її утримувати, за умови, що усиновлювач може надавати матеріальну допомогу.

1. За загальним правилом, внаслідок недійсного правочину не виникає нових прав та обов'язків і якщо відбулися певні зміни, вчинені дії на його реалізацію, суб'єкти такого правочину повинні повернутися у первісний стан, тобто у те положення, яке існувало на момент вчинення.

Саме у зв'язку з цим, моментом визнання недійсним усиновлення є момент його здійснення, тобто усиновлення, яке визнане недійсним, не породило правових наслідків, які визначені ст. 232 СК України.

2. Коментована стаття акцентує увагу на тих моментах, які треба реалізувати, щоб повернутися у цей "первісний стан". Однак, зважаючи на специфіку відносин із усиновлення, законом встановлено ряд спеціальних правил щодо визнання усиновлення недійсним. Так, для забезпечення сталості в імені дитини, за нею може залишитися ім'я, по батькові та/чи прізвище, яке вона отримала у зв'язку з усиновленням.

Також в усиновлювача може виникати новий обов'язок, який не ґрунтується на відносинах, які залишаться між ним та дитиною, усиновлення якої визнано судом недійсним. Такий аліментний обов'язок може виникати тільки за наявності ряду підстав: дитина не має батьків або батьки не мають змоги її утримувати; усиновлювач може надавати матеріальну допомогу. Строк встановлення такого аліментного правовідношення не може перевищувати двох років.

Стаття 238. Скасування усиновлення

1. Усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо:

1) воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання;

2) дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення;

3) між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов'язків.

2. Скасування усиновлення не допускається після досягнення дитиною повноліття.

Усиновлення може бути скасоване після досягнення дитиною повноліття, якщо протиправна поведінка усиновленого, усиновлювача загрожує життю, здоров'ю усиновлювача, усиновленого або інших членів сім'ї.

3. Усиновлення повнолітньої особи може бути скасовано судом за взаємною згодою усиновлювача і усиновленого або на вимогу одного з них, якщо сімейні відносини між ними не склалися.

4. Усиновлення скасовується від дня набрання чинності рішенням суду.

1. Завдання інституту усиновлення полягає у формуванні стабільних та гармонійних умов життя усиновленої дитини, тому, насамперед, стабільними, незмінними повинні бути самі відносини, які виникли внаслідок факту усиновлення. Найоптимальніший варіант — тоді, коли ці відносини збережуться назавжди, адже їх припинення може тяжко травмувати дитину, істотно відобразитися на її інтересах. Для недопущення такого стану законом встановлена жорстка процедура здійснення усиновлення, однак в окремих випадках відносини із усиновлення можуть припинятися.

При вирішенні спорів, пов'язаних з усиновленням (удочерінням), слід відрізняти підстави й порядок визнання його недійсним від підстав і порядку його скасування. Усиновлення може бути визнано судом недійсним в тих випадках, коли воно проведено на підставі підроблених документів, без наміру породити відносини, встановлені для батьків і дітей (фіктивне усиновлення), або особою, яка не може бути усиновителем. Скасування усиновлення суттєво відрізняється від визнання усиновлення недійсним, а саме: за підставами, наслідками, імперативністю й диспозитивністю у їх застосуванні та ін.

2. Основною причиною скасування усиновлення є невідповідність усиновлення інтересам усиновленої дитини, незабезпечення їй сімейного виховання. Цим поняттям охоплюються усі аспекти правовідношення із усиновлення, як винного, так і невинного характеру зі сторони усиновлювача.

Тому суд вправі скасувати усиновлення дитини при відсутності винної поведінки усиновителя, коли в силу обставин, що не залежать від усиновителя, не склались відносини, що необхідні для нормального розвитку і виховання дитини. До таких обставин, зокрема, слід віднести відсутність взаємної злагоди в силу особистих якостей усиновлювача та (або) усиновленого, в результаті чого усиновлювач не користується авторитетом у дитини або дитина не відчуває себе членом сім'ї усиновлювача; виявлення після усиновлення розумової неповноцінності або спадкових відхилень у стані здоров'я дитини, які істотно утруднюють або унеможливлюють процес виховання, про наявність якого усиновлювач не був попереджений при усиновленні; поновлення у дієздатності батьків дитини, до яких він був дуже прив'язаний і не може забути про них після усиновлення, що негативно впливає на його емоційний стан, і т. п.

Однак, якщо суд буде вважати, що скасування усиновлення суперечить інтересам дитини, а крім того є підстави для нормалізації відносин між усиновлювачем та усиновленим, у позові про скасування усиновлення буде відмовлено, а усиновлювачам може бути запропоновано прийняти заходи щодо налагодження стосунків з дитиною.

До суду було подано позов про скасування усиновлення. У позовній заяві вказувалось на те, що протягом перебування у шлюбі із відповідачкою ним була усиновлена дитина відповідачки, він був записаний батьком дитини із внесенням змін до актового запису про народження дитини. Однак через п'ять років перебування у шлюбі, сім'я розпалась, відповідачка не дозволяє спілкуватися з дитиною, до того ж син сам не бажав зустрічатися та спілкуватися з позивачем. Не бажаючи нашкодити морально-психічному стану дитини позивач не вчиняв дії всупереч волі усиновленого, внаслідок чого вже протягом шести років позивачеві невідома доля дитини та місце його перебування. Посилаючись на те, що стосунки батька і сина не склалися не з вини позивача і виконувати свої батьківські обов'язки та використовувати батьківські права щодо усиновленого він не мав можливості, позивач просив скасувати усиновлення.

Рішення місцевого суду позов було задоволено. Суд апеляційної інстанції скасував рішення місцевого суду та відмовив у задоволенні позову з наступних підстав. Зважаючи на ст. 60 ЦПК України позивач не довів, що між ним, як усиновлювачем, та дитиною, незалежно від волі усиновлювача склалися стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов'язків. У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що мати усиновлюваного перешкоджала позивачеві спілкуватися з дитиною, або що позивач звертався до органів опіки та піклування з приводу вирішення питань щодо участі у вихованні усиновлюваного, спілкуванні з ним. Навпаки, в позовній заяві позивач зазначив, що протягом шести років він не спілкувався з дитиною і ніяким чином не намагався змінити цю ситуацію.

3. Розгляд справ про скасування усиновлення проводиться судом у порядку позовного провадження за участю органів опіки та піклування за правилами, встановленими ЦПК України. Орган опіки та піклування зобов'язаний провести обстеження умов життя усиновленої дитини і надати суду відповідний акт та заснований на ньому висновок по справі.

Виходячи з положень сімейного законодавства та міжнародно-правових актів для вирішення справи необхідним є отримання згоди дитини на скасування усиновлення, яка повинна бути надана у формі, яка б відповідала віку, стану здоров'я, інтелектуального розвитку дитини тощо.

Позовна давність щодо вимоги про скасування усиновлення не встановлена.

4. Скасування усиновлення щодо повнолітньої особи визначається у залежності від моменту здійснення усиновлення (до чи після досягнення повноліття). Якщо усиновлення мало місце до досягнення особою повноліття, то його скасувати за загальним правилом неможливо, за винятком встановлених у передбаченому законом порядку фактів протиправної поведінки усиновлювача чи усиновленого, що загрожувала життю, здоров'ю усиновленого, усиновлювача або інших членів сім'ї (напр., посягання на життя, побої, вчинення хуліганських дій тощо).

Так, у 2007 році судом розглядався позов про усиновлення повнолітньої особи. Позивачі (подружжя) у позовній заяві вказали, що у 1980 році усиновили хлопчика, так як своїх дітей не мали. До досягнення усиновленим 15-річного віку між ними були добрі стосунки, вони виконували свої обов'язки. Коли дитині виповнилось 16 років, він повідомив позивачів, що йому відомо про його усиновлення, і що вони не його рідні батьки. З того часу поведінка усиновленого почала змінюватися, він замкнувся в собі, почав проявляти відносно усиновлювачів грубість, непокору, інші негативні сторони свого характеру. Протягом останніх трьох років їх спільне життя стало неможливим, оскільки усиновлений почав провокувати суперечки та сварки, під час яких погрожував розправою, ображає усиновлювачів, принижує їхню честь та гідність, зловживає спиртними напоями, продовжуючи перебувати на батьківському забезпеченні. Це позивачі підтвердили у судовому засіданні і просити суд задовольнити їхній позов. Відповідачем у справі виступав сам усиновлений, який на час розгляду справи уже досяг повноліття. У судове засідання він не з'явився, але надав суду заяву, в якій позов визнав у повному обсязі та просив справу слухати у його відсутності.

У разі здійснення усиновлення вже повнолітньої особи воно може бути скасоване у двох випадках: по-перше, при наявності спільної волі щодо припинення правовідносин із усиновлення; по-друге, за вимогою усиновлювача чи усиновленого у разі відсутності сформованих сімейних відносин, досягнення яких і складає мету усиновлення.

Інколи суди неправильно тлумачать це положення коментованої статті в частині можливості скасування усиновлення повнолітньої особи. Так, наприклад, судом розглядалась порядком окремого провадження заява про скасування усиновлення. Заява була подана у 2007 році усиновленим, який вказав, що його батьки у 1992 році розірвали шлюб, мати одружилась із іншим чоловіком, який за згодою біологічного батька усиновив його. Заявник просив скасувати дане усиновлення, оскільки з усиновлювачем родинні відносини не склалися, він підтримує сімейні відносини із рідним батьком. У судовому засіданні ці обставини були встановлені, до суду також була надана нотаріально посвідчена заява усиновлювача про те, що він не заперечує проти скасування усиновлення. Суд задовольнив заяву із посиланням на ч. 3 коментованої статті.

З таким рішенням суду погодитись не можна, оскільки справа про скасування усиновлення не може розглядатися порядком окремого провадження, а лише у позовному провадженні. І ч. 3 коментованої статті не поширюється на встановлені судом правовідносини. Отже, при розгляді справи суд порушив норми процесуального права і неправильно застосував норми матеріального права.

5. Фактом, який припиняє правовідносини із усиновлення, є момент набрання рішенням суду про скасування усиновлення законної сили. Саме з цього часу мають місце наслідки, передбачені ст. 239 СК України.

Також слід мати на увазі, що має місце подекуди у судовій практиці, скасуванню підлягає не рішення суду чи органу державної влади про здійснення усиновлення, а саме усиновлення.

Стаття 239. Правові наслідки скасування усиновлення

1. У разі скасування усиновлення припиняються на майбутнє права та обов'язки, що виникли у зв'язку з усиновленням між дитиною та усиновлювачем і його родичами.

2. У разі скасування усиновлення відновлюються права та обов'язки між дитиною та її батьками, іншими родичами за походженням.

3. У разі скасування усиновлення дитина передається за бажанням батьків або інших родичів їм, а якщо це неможливо, — вона передається на опікування органові опіки та піклування.

4. У разі скасування усиновлення з підстави, зазначеної у пункті 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, якщо дитина не передається батькам, за нею зберігається право на проживання у житловому приміщенні, в якому вона проживала після усиновлення.

5. У разі скасування усиновлення дитина має право на збереження прізвища, імені та по батькові, які вона одержала у зв'язку з усиновленням. За бажанням дитини їй присвоюється прізвище, ім'я, по батькові, які вона мала до усиновлення.

6. У разі скасування усиновлення з підстави, зазначеної у пункті 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, якщо дитина не передається батькам, суд може постановити рішення про стягнення аліментів на дитину з особи, яка була її усиновлювачем, за умови, що останній може надавати матеріальну допомогу.

1. Правовідносини по усиновленню припиняються з моменту набрання рішенням суду про його скасування законної сили. Рішення суду про скасування усиновлення не має значення для відносин, які існували раніше, і поширюється на відносини із усиновлення тільки на майбутнє. За цією ознакою скасування усиновлення суттєво відрізняється від визнання усиновлення недійсним.

При скасуванні усиновлення взаємні права та обов'язки усиновленої особи та усиновлювачів (та їхніх родичів) припиняються і поновлюються взаємні права та обов'язки особи та її батьків (їхніх родичів). Зважаючи на це, скасування усиновлення слід визнати водночас правоприпиняючим і правовстановлюючим (радше поновлюючим) юридичним фактом.

2. Коментована стаття містить імперативну вказівку на те, що у разі скасування усиновлення відновлюються права та обов'язки між дитиною та її батьками, іншими родичами за походженням. Однак, на практиці, для забезпечення інтересів самої дитини поновлення правових відносин між дитиною і його батьками (родичами батьків) не повинно проводитися автоматично, а тільки у тому випадку, якщо цього вимагають інтереси дитини. Можуть мати місце випадки, коли поновлення правових відносин дитини з батьками не тільки є неможливим, але й недоцільним. Тому у цій частині чинне сімейне законодавство потребує удосконалення задля забезпечення прав дитини.

При скасуванні усиновлення суд обов'язково повинен вирішити подальшу долю дитини. За загальним правилом, вона за рішенням суду передається батькам, іншим родичам при наявності їх бажання. При відсутності батьків, інших родичів, відсутності згоди на таку передачу, дитина передається органам опіки та піклування та подальшого влаштування такої дитини.

4. Правовідносини, які існували до скасування не визнаються недійсними, тобто такими, що не існували. В силу скасування усиновлення не відбувається повного припинення прав та обов'язків, які виникли у зв'язку із усиновленням, можуть бути збережені певні права усиновленої дитини та обов'язки усиновлювача. Так, у випадках скасування усиновлення у зв'язку з його невідповідністю інтересам дитини чи внаслідок інших дій, які суперечать меті та змісту усиновлення, за усиновленою дитиною зберігається право на житло, яке вона зайняла на підставі здійснення усиновлення (напр., усиновлена дитина була вселена у житлове приміщення усиновлювача у порядку ст. 65 ЖК УРСР).

При скасуванні усиновлення судом вирішується питання про збереження за нею прізвища, імені та по батькові. За загальним правилом вони не змінюються, якщо дитина не висловила бажання мати те ім'я, по батькові та прізвище, яке існувало до здійснення усиновлення.

Також суд вправі зобов'язати усиновлювача виплачувати кошти на утримання дитини, яка не передається батькам. Це питання вирішується судом виходячи з конкретних обставин справи незалежно від підстав, у зв'язку з якими скасовано усиновлення. Зважаючи на те, що аліменти — це не санкція, а засіб захисту майнових інтересів дитини, підставою для присудження такого утримання є можливість усиновлювача здійснювати таке утримання. Про стягнення коштів та їх розмір повинно бути зазначено у рішенні суду про скасування усиновлення.

Стаття 240. Особи, які мають право на звернення до суду з позовом про скасування усиновлення або визнання усиновлення недійсним

1. Право на звернення до суду з позовом про скасування усиновлення чи визнання його недійсним мають батьки, усиновлювач, опікун, піклувальник, орган опіки та піклування, прокурор, а також усиновлена дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

1. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ця норма є проявом принципу диспозитивності цивільного судочинства. Однак в окремих випадках закон свідомо допускає відступ від цього правила, зважаючи на необхідність захисту інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства та держави. Тому до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, державні чи суспільні інтереси.

У визначеному коментованою статтею переліку осіб, які мають право на звернення до суду з вимогою про визнання усиновлення недійсним чи його скасування, зазначені особи, які захищають власні інтереси, а також особи, які мають право на звернення до суду, зважаючи на "професійний інтерес", виконуючи покладені на них державою завдання та функції. Цей перелік не є вичерпним, адже, наприклад, відповідно до ст. 31 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" батьки-вихователі наділяються правом на звернення до суду з позовом про скасування усиновлення чи визнання його недійсним щодо дітей, які проживали разом з ними та передані на усиновлення; на усиновлення дітей, які перебувають на вихованні та утриманні в їхніх сім'ях.

2. Якщо інші особи, непоіменовані у коментованій статті, вважають, що усиновлення не відповідає інтересам дитини, здійснене із порушенням чинного законодавства чи з інших причин має бути визнане недійним чи скасоване, вони (родичі дитини або інші фізичні й юридичні особи, державні та громадські організацій) вправі довести до відома органів опіки та піклування ці дані, звернутися до прокурора для вирішення питання про передачу справи до суду чи поінформувати інших заінтересованих осіб, котрі визначені як суб'єкти права на звернення до суду у цій справі.

Недостатньо обґрунтованою виступила позиція органів опіки та піклування в такій справі. До суду було подано позов органів опіки та піклування в інтересах малолітньої особи до усиновлювача про скасування удочеріння. У позовній заяві вказувалось, що у 2003 році було здійснено удочеріння малолітньої особи, якій було змінено прізвище, ім'я та по батькові. Відносини з дівчинкою в усиновлювача не склалися, вона не сприймала усиновлювача як авторитет, почала красти особисті речі та гроші вдома, в зв'язку з чим виникали конфлікти. Така поведінка особи та її психічний стан робить неможливим перебування в даній родині, у зв'язку з чим орган опіки та піклування просив скасувати удочеріння, передавши дитину на піклування органів опіки та піклування.

У судове засідання відповідачка (усиновлювач) не з'явилась, проти задоволенню позову не заперечувала, пояснивши, що між нею та усиновленою дитиною дійсно склалися такі відносини, які роблять неможливим подальше спільне проживання та виконання батьківських обов'язків.

Із урахуванням встановленого, суд задовольнив позов органів опіки та піклування та скасував удочеріння малолітньої дитини та вніс відповідні зміни до актового запису про народження.

З такою постановкою питання слід не погодитись саме з позиції заявника. Справа у тому, що призначенням органів опіки та піклування полягає у здійсненні заходів щодо охорони та захисту прав осіб, над якими встановлена опіка та піклування. У цій же справі захищались права та інтереси не дитини, а усиновлювача, яка потерпала від усиновленої дитини. Під час судового засідання не встановлено, що було порушено суб'єктивні права усиновленої дитини, що мало призвести до відмови у задоволенні позову внаслідок цього.

Стаття 241. Порядок поновлення актового запису про народження у разі визнання усиновлення недійсним або скасування усиновлення

1. Після набрання чинності рішенням суду про визнання усиновлення недійсним або скасування усиновлення суд у місячний строк зобов'язаний надіслати копію рішення до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини.

2. Орган державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про скасування усиновлення або визнання його недійсним вносить відповідні зміни до актового запису про народження дитини.

1. Після набрання рішенням суду про визнання усиновлення недійсним чи його скасування законної сили, його копія направляється до відповідного органу реєстрації актів цивільного стану, в якому проведена реєстрація усиновлення, в тому числі для внесення змін до актового запису про народження, якщо відбулася зміна імені, по батькові чи прізвища такої дитини.

Це рішення повинно бути направлене у місячний строк і підлягає виконанню державним органом реєстрації актів цивільного стану у порядку, встановленому Правилами реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджено наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 р. № 52/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 18.11.2003 р. № 140/5), зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18.10.2000 р. за № 719/4940. За невиконання рішення суду службовою особою цього органу вона може бути притягнута до відповідальності, аж до кримінальної.

Стаття 242. Позбавлення усиновлювача батьківських прав

1. Якщо усиновлювач був записаний матір'ю, батьком усиновленої ним дитини, він може бути позбавлений батьківських прав за наявності підстав, встановлених у статті 164 цього Кодексу.

2. У разі позбавлення усиновлювача батьківських прав настають наслідки, встановлені статтею 166 цього Кодексу. У разі смерті усиновлювача, позбавленого батьківських прав, дитина одержує право на спадкування на загальних підставах.

3. Батьківські права усиновлювача можуть бути поновлені відповідно до положень статті 169 цього Кодексу.

1. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Закон покладає на усиновлювачів ті ж обов'язки по вихованню, що лежать на батьках дитини. Вони зобов'язані виховувати усиновлену дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, психічний та духовний розвиток, захищати їхні інтереси, матеріально утримувати їх. Відповідно, якщо встановлено факт винної поведінки усиновлювачів суд може позбавити таку особу батьківських прав. На відміну від скасування усиновлення, у цих випадках не вимагається згода дитини (ст. 238 СК України), і така особа, напр., не зможе бути усиновлювачем (ст. 212 СК України), що встановлює запобіжний захід на майбутнє.

Встановлення цієї норми підкреслює наближеність інституту усиновлення до батьківства, але може застосовуватися тільки у випадку, коли усиновлювач записаний матір'ю або батьком усиновленої дитини.

2. Підстави, порядок, наслідки позбавлення батьківських прав усиновлювача щодо усиновленої дитини, підстави та порядок поновлення її у батьківських правах визначаються у загальному порядку (ст. ст. 164–169 СК України).

У разі смерті усиновлювача, позбавленого батьківських прав, дитина одержує право на спадкування на загальних підставах, оскільки діти не позбавляються майнових прав, заснованих на родинному зв'язку, та залишаються спадкоємцями першої черги (п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав").

3. До суду було подано позов про скасування усиновлення. Позов подано усиновленою особою до усиновлювача. У позовній заяві вказувалось на те, що він був усиновлений відповідачем під час перебування у шлюбі із біологічною матір'ю позивача. З 2000 року, після розірвання шлюбу відповідач проживає окремо, не виконує батьківські обов'язки, не займається його вихованням, не надає матеріальної допомоги та не цікавиться його життя взагалі, а тому не вважає останнього своїм батьком і бажає скасувати усиновлення.

У судовому засіданні законний представник позивача позов підтримала і просила його задовольнити. Відповідача позов визнав і пояснив, що згоден на скасування усиновлення, так як вони з позивачем чужі люди.

Зважаючи на викладене, судом було ухвалено рішення суду у попередньому засіданні зважаючи на визнання позову згідно із ч. 4 ст. 130, ч. 4 ст. 174 ЦПК України. Ним було скасовано усиновлення та внесено відповідні зміни до актового запису про народження.

Якщо оцінювати цей випадок із судової практики, то з наведеного існують підстави для позбавлення батьківських прав, а не звичайне скасування усиновлення.

Глава 19. ОПІКА ТА ПІКЛУВАННЯ НАД ДІТЬМИ

Стаття 243. Діти, над якими встановлюється опіка, піклування

1. Опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування.

2. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування — над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

3. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України.

1. На сьогоднішній день в залежності від того, відносно якої категорії осіб встановлено опіку або піклування, буде змінюватися і правове регулювання відносин опіки і піклування.

Опіка (піклування) є особливою формою державної турботи про неповнолітніх дітей, що залишились без піклування батьків. Опіка (піклування) встановлюється для забезпечення виховання неповнолітніх дітей, які внаслідок смерті батьків, хвороби батьків або позбавлення їх батьківських прав чи з інших причин залишились без батьківського піклування, а також для захисту особистих і майнових прав та інтересів цих дітей.

Так, право на опіку або піклування мають особи, які не досягли 14 років (малолітні особи) (ст. 31 ЦК), особи віком від 14 до 18 років (неповнолітні особи) (ст. 32 ЦК), які внаслідок смерті батьків, хвороби батьків або позбавлення їх батьківських прав чи з інших причин залишились без батьківського піклування. У випадку встановлення опіки або піклування над малолітніми або неповнолітніми особами головною функцією є забезпечення належного виховання та захисту їх особистих немайнових і майнових прав та інтересів. Регулювання цих відносин здійснюється Сімейним кодексом України. При цьому можливе субсидіарне застосування норм Цивільного кодексу України відповідно до ст. 8 Сімейного кодексу України.

2. У частині другій коментованої статті розмежовується поняття опіки та піклування через особливий критерій. Таким критерієм є вік фізичної особи, яка має статус дитини, тобто не досягла повноліття (18 років). Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування — над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Як зазначається в ч. 3 ст. 243 СК опіка або піклування над дитиною встановлюється органом опіки і піклування. Встановлення опіки або піклування відбувається за умови, що дитина є сиротою або внаслідок певних фактів позбавлена батьківського піклування.

Встановлення опіки або піклування відбувається якщо: 1) батьки померли; 2) батьки невідомі; 3) батьки визнані в судовому порядку безвісно відсутніми або померлими; 4) батьки позбавлені судом батьківських прав або прийнято рішення про відібрання дитини і передачу її під опіку незалежно від того, позбавлені вони батьківських прав чи ні, оскільки перебування з ними небезпечне для життя дитини; 5) батьки визнані у встановленому порядку недієздатними або обмежено дієздатними (психічно хворі, розумово відсталі або перебувають на тривалому стаціонарному лікуванні в лікувально-профілактичному закладі чи на державному утриманні в будинках-інтернатах); 6) батьки понад шість місяців не можуть займатись вихованням своїх дітей (засуджені до позбавлення волі на тривалий час за скоєння злочину, за станом здоров'я (інваліди I–II групи) тощо); 7) батьки понад шість місяців не проживають разом з дитиною та без поважних причин не беруть участі в її вихованні та утриманні, не виявляють щодо дитини батьківської уваги та турботи; 8) батьки підкинули (залишили) дитину, і це підтверджено відповідними актами, складеними органами внутрішніх справ; 9) батьки відмовились від дітей в установленому законом порядку; 10) виїхали на постійне місце проживання або на постійне місце роботи за кордон чи перебувають у довготривалому відрядженні; 11) батьки перебувають під слідством (пункт 2.2 Правил опіки та піклування, затверджені спільним наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26.05.99 № 34/166/131/88).

Законодавчо встановлені обмеження щодо кількості дітей які перебуваю під опікою або піклуванням в сім'ї. Так, загальна кількість дітей, які передані під опіку, піклування у сім'ю, не може перевищувати шести осіб, враховуючи власних дітей. Однак, у виняткових випадках, якщо під опіку або піклування передаються рідні брати або сестри кількість дітей може бути більшою (пункт 4.2 постанови КМУ від 17 жовтня 2007 року № 1228 "Питання організації виконання законодавства щодо опіки, піклування надь дітьми — сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування").

3. За загальним правилом, опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування. Однак у деяких випадках це питання може бути вирішено і судом.

Так, встановлення опіки над малолітньою особою або встановлення піклування над неповнолітньою особою можливо у судовому порядку лише у тому випадку, якщо під час розгляду судом будь-якої пов'язаної з дитиною справи стане відомо, що дитина позбавлена батьківського піклування (ч. 3 ст. 60 ЦК).

Також питання встановлення опіки або піклування може розглядатися в судовому порядку у випадку оскарження рішення органу опіки та піклування.

Стаття 244. Особа, яка може бути опікуном, піклувальником дитини

1. Опікуном, піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа.

2. При призначенні дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини.

3. Не можуть бути опікунами, піклувальниками дитини особи, зазначені в статті 212 цього Кодексу.

1. Оскільки здійснення опіки або піклування передбачає наявність певних знань та вмінь, необхідних для здійснення виховання, опікун або піклувальник має бути освіченою особою. Ефективність опіки не в останню чергу залежить і від того, наскільки дружні склалися відносини між опікуном та підопічним, наскільки опікун або піклувальник психологічно сумісні. Тому дуже важливим при встановлені опіки або піклування над дитиною є врахування висловленої дитиною думки відносно призначення конкретного опікуна або піклувальника. На відміну від положень ч. 4 ст. 63 ЦК, в якій закріплено норму без імперативного припису, а саме зазначено, що при призначенні опікуна для малолітньої особи та при призначенні піклувальника для неповнолітньої особи враховується бажання підопічного. У ч. 1 ст. 244 СК встановлено імперативну норму згідно з якою опікуном, піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа.

Отже, опікуном, піклувальником дитини може бути призначена повнолітня дієздатна особа лише за умови надання дитиною згоди, звичайно у тому випадку, коли дитина може висловлювати таку згоду. Мова іде звичайно про те, що така згода вимагається лише у тому випадку, якщо дитина досягла віку, в якому вона може усвідомлювати все що відбувається і висловлювати свою позицію відносно процесів (процес встановлення опіки), які відбуваються навколо.

2. У ч. 2 ст. 244 СК йдеться про те, що при призначенні дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, оскільки опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа, яка особисто спроможна виконувати обов'язки опікуна або піклувальника. А отже здійснення опіки або піклування передбачає наявність певних знань та вмінь, особливо коли мова іде про дитину, оскільки опіка або піклування над дитиною передбачає, ще й процес виховання, тому залучаються до опіки або піклування як правило особи, які мають власних дітей, або мають досвід виховної роботи. Оскільки знання, які особа отримує в наслідок власного життєвого досвіду або під час навчання, практичної діяльності значно покращать відносини між опікуном, піклувальником та підопічним.

Особи, які виявили бажання бути опікунами, піклувальниками, можуть за наявності бажання пройти курс підготовки з проблем виховання дітей. У тому випадку, коли потенційний опікун або піклувальник не має власного досвіду виховання дітей — він в обов'язковому порядку проходить курс навчання в центрі соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді (Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866).

3. Оскільки інститут опіки та піклування пов'язаний з виховним процесом особи, яка знаходиться під опікою або піклуванням цілком, зрозуміло, що законодавець встановлює певні вимоги до особи опікуна або піклувальника. У ч. 3 ст. 244 СК встановлено заборону бути опікуном (піклувальником) для осіб, яким заборонено бути усиновлювачами (ст. 212 Сімейного кодексу України). Не можуть бути опікунами, піклувальниками особи, які не досягли 18 років (Правила опіки та піклування, п. 3.2).

Стаття 245. Опіка та піклування над дитиною, яка проживає у закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому дитячому закладі

1. Якщо дитина постійно проживає у закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому дитячому закладі, функції опікуна та піклувальника щодо неї покладаються на адміністрацію цих закладів.

1. Дуже складно вирішити проблему встановлення опіки або піклування над малолітніми дітьми або над неповнолітніми дітьми у разі, якщо неповнолітні страждають на певні психічні розлади, які вимагають постійного або періодичного догляду з боку медичного персоналу. Як правило, діти цієї категорії рідко передаються під опіку в сім'ї з об'єктивних підстав, таких як необхідність постійного медичного нагляду тощо.

У випадку, коли мова іде про неповнолітню або малолітню особу, яка виховуються у навчально-виховному закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, влаштована у відповідну лікувальну установу чи установу соціального захисту населення, то виконання обов'язків опікунів і піклувальників від імені держави здійснюють ці установи в особі керівників цих установ. Призначити опікуна піклувальника можна й після влаштування зазначених у даному пункті осіб у відповідні державні установи.

Стаття 246. Контроль органу опіки та піклування за дотриманням прав дитини, над якою встановлено опіку або піклування

1. Орган опіки та піклування контролює умови утримання, виховання, навчання дитини, над якою встановлено опіку або піклування.

1. В Україні обов'язок здійснення контролю над опікою та піклуванням покладено на районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Так, згідно із Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21 травня 1997 року, Правилами опіки та піклування, затвердженими спільним наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26.05.99 № 34/166/131/88, безпосереднє ведення справ щодо опіки і піклування покладається на відповідні відділи й управління місцевої державної адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчих комітетів міських чи районних у містах рад у межах їх компетенції.

У коментованій статті зазначено одне із покладених на орган опіки і піклування завдання — здійснення контролю. Однак, орган опіки і піклування має значно ширше коло завдань. Так, згідно з п. 1.7 Правил опіки та піклування на орган опіки та піклування покладено наступні завдання: 1) вирішення питання про встановлення і припинення опіки та піклування; 2) ведення обліку щодо осіб, які потребують опіки (піклування); 3) здійснення нагляду за діяльністю опікунів і піклувальників; 4) забезпечення тимчасового влаштування неповнолітніх, які потребують опіки (піклування); 5) розгляд звернення дітей щодо неналежного виконання батьками (одним з них) обов'язків з виховання або щодо зловживання батьків своїми правами; 6) вирішення згідно з чинним законодавством питання щодо грошових виплат дітям, які перебувають під опікою (піклуванням); 7) розгляд спорів, які пов'язані з вихованням неповнолітніх дітей; 8) розгляд скарг на дії опікунів (піклувальників); 9) вирішення питань щодо забезпечення житлом дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, які закінчили навчально-виховні заклади і не мають житла; 10) вживати заходів щодо захисту особистих та майнових прав неповнолітніх дітей і осіб, які перебувають під опікою (піклуванням); 11) брати участь у розгляді судами спорів, пов'язаних із захистом прав неповнолітніх дітей та осіб, які перебувають під опікою (піклуванням); 12) установляти опіку над майном у передбачених законом випадках; 13) оформляти належні документи щодо особи підопічного та щодо майна, над яким установлюється опіка; 14) охороняти та зберігати житло і майно підопічних і визнаних безвісно відсутніми; 15) провадити іншу діяльність щодо забезпечення прав та інтересів неповнолітніх дітей та повнолітніх осіб, які потребують опіки і піклування.

Більш того, окрім органу опіки та піклування законодавчо визначено і інші органи, які реалізують покладені на них функції. Так, діяльність, спрямована на захист дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, здійснюється і органами в справах сім'ї та молоді, служби в справах неповнолітніх, органами соціального захисту населення, органами охорони здоров'я, органами освіти.

Стаття 247. Права дитини, над якою встановлено опіку або піклування

1. Дитина, над якою встановлено опіку або піклування, має право:

1) на проживання в сім'ї опікуна або піклувальника, на піклування з його боку;

2) на забезпечення їй умов для всебічного розвитку, освіти, виховання і на повагу до її людської гідності;

3) на збереження права користування житлом, у якому вона проживала до встановлення опіки або піклування. У разі відсутності житла така дитина має право на його отримання відповідно до закону;

4) на захист від зловживань з боку опікуна або піклувальника.

2. Встановлення опіки та піклування не припиняє права дитини на отримання пенсії, аліментів, відшкодування шкоди у зв'язку з втратою годувальника та інших соціальних виплат, призначених дитині відповідно до законів України, а також права власності дитини на ці виплати.

1. У статті 247 СК закріплені права дитини, над якою встановлено опіку або піклування. Звичайно, передбачити в одній нормі всі гарантовані державою права дитини, яка знаходиться під опікою, піклуванням неможливо. Законодавець чітко регламентує лише ті права дитини, які є найважливішими. Так, п. 1 ч. 1 ст. 247 СК встановлює право дитини на проживання в сім'ї опікуна або піклувальника, на піклування з його боку так само, як і право дитини на забезпечення їй умов для всебічного розвитку, освіти, виховання і на повагу до її людської гідності. Ці права прямо відповідають обов'язку опікуна або піклувальника, закріпленого в ч. 1 ст. 249 СК.

Щодо інших прав, які закріплені в ч. 1 ст. 247 СК, то вони відповідають обов'язкам відповідних служб та органів, на які покладено функції по забезпеченню дитині гідних умов проживання та виховання. Так, наприклад право дитини на збереження права користування житлом, у якому вона проживала до встановлення опіки або піклування, та право на захист від зловживань з боку опікуна або піклувальника відповідає обов'язку органу опіки та піклування та інших уповноважених органів (див. коментар до ст. 246 СК та 56 ЦК).

2. У частині другій коментованої статті закріплено норму, яка гарантує дитині майнові права. Частина друга визначає, що після встановлення опіки або піклування дитина зберігає права на призначені аліменти, пенсії, інші соціальні виплати, а також на відшкодування шкоди у зв'язку з втратою годувальника.

У п. 4.9 Правил опіки та піклування зазначено, що суми, які належать підопічним у вигляді пенсій, допомоги чи аліментів, інших поточних надходжень або прибутків від належного їм майна, переходять у розпорядження опікуна і витрачаються на утримання підопічних.

Піклувальник має право одержувати зазначені в пункті 4.9 цих Правил суми і витрачати їх на утримання осіб, що перебувають під піклуванням, якщо цього вимагають інтереси зазначених осіб. Однак, зарплатою, стипендією, винагородою, одержаними у результаті здійснення своїх авторських та винахідницьких прав, неповнолітні у віці від п'ятнадцяти до вісімнадцяти років розпоряджаються самостійно.

Стаття 248. Права дитини-сироти і дитини, позбавленої батьківського піклування, яка проживає у закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому дитячому закладі, прийомній сім'ї

1. Дитина-сирота і дитина, позбавлена батьківського піклування, яка проживає у закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому дитячому закладі, прийомній сім'ї, має право:

1) на всебічний розвиток, виховання, освіту, повагу до її людської гідності;

2) на збереження права користування житлом, у якому вона раніше проживала. У разі відсутності житла така дитина має право на його отримання відповідно до закону;

3) на пільги, встановлені законом, при працевлаштуванні після закінчення строку перебування у зазначеному закладі.

2. Влаштування дитини до закладу, зазначеного у частині першій цієї статті, не припиняє права дитини на аліменти, пенсії, інші соціальні виплати, а також на відшкодування шкоди у зв'язку з втратою годувальника.

1. Стаття 248 СК майже повністю дублює статтю 247 СК. Це і не дивно, оскільки і в ст. 247 СК, і в ст. 248 СК мова іде про дитину, яка має статус дитини-сироти, або дитини, позбавленої батьківського піклування. Звичайно, що права дитини згаданого статусу можуть дещо трансформуватися в залежності від оточення, в якому вона виховується від специфіки тієї або іншої форми влаштування дитини зазначеного статусу.

У тому випадку, коли дитина-сирота або дитина, позбавлена батьківського піклування, перебуває у закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому дитячому закладі, прийомній сім'ї, має право: 1) на всебічний розвиток, виховання, освіту, повагу до її людської гідності; 2) на збереження права користування житлом, у якому вона раніше проживала. У разі відсутності житла така дитина має право на його отримання відповідно до закону; 3) на пільги, встановлені законом, при працевлаштуванні після закінчення строку перебування у зазначеному закладі.

Право дитини, закріплене у п. 3 ч. 1 ст. 248 СК, має свої особливості, оскільки передбачає право на працевлаштування. Таке право дитини із зазначеним статусом гарантовано як Законом України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування", в ч. 4 ст. 23 якого зазначено, що Держава забезпечує працевлаштування осіб із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, надання їм першого робочого місця, інформації, професійної консультації, послуг з професійної підготовки і перепідготовки відповідно до законодавства. Щодо підзаконних нормативних актів то в них так само містяться гарантії щодо працевлаштування, зокрема наказом Мінсім'ямолодьспорту України від 25.04.2008 № 1795 "Про затвердження Порядку здійснення соціального супроводу центрами соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді сімей та осіб, які опинилися у складних життєвих обставинах".

Держава не тільки гарантує дитині-сироті або дитині, яка позбавлена батьківського піклування, працевлаштування, а й гарантує роботодавцю, який прийняв на роботу дитину зазначеної категорії, виплату дотації. Так, згідно із ст. 4 наказу Мінпраці України від 10.01.2001 № 1 "Про затвердження Порядку надання роботодавцю дотації на створення додаткових робочих місць для працевлаштування безробітних, у тому числі молоді на перше робоче місце", дотація може надаватися роботодавцю за умови працевлаштування на строк понад два роки дітей (сиріт), які залишилися без піклування батьків, а також осіб, яким виповнилося п'ятнадцять років і які за згодою одного із батьків або особи, яка їх замінює, можуть, як виняток, прийматися на роботу.

2. У частині другій коментованої статті закріплено право дитини визначеної категорії на виплату належних їй коштів (глава 15 СК).

Стаття 249. Права та обов'язки опікуна, піклувальника щодо дитини

1. Опікун, піклувальник зобов'язаний виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, психічний, духовний розвиток, забезпечити одержання дитиною повної загальної середньої освіти.

Опікун, піклувальник має право самостійно визначати способи виховання дитини з урахуванням думки дитини та рекомендацій органу опіки та піклування.

2. Опікун, піклувальник має право вимагати повернення дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду.

3. Опікун, піклувальник не має права перешкоджати спілкуванню дитини з її батьками та іншими родичами, за винятком випадків, коли таке спілкування суперечить інтересам дитини.

4. Цивільні права та обов'язки опікуна, піклувальника встановлюються Цивільним кодексом України.

5. Підстави для виникнення права на оплату послуг опікуна та піклувальника, її розмір і порядок виплати встановлюються Кабінетом Міністрів України.

1. У частині першій коментованої статті визначено права та обов'язки опікуна та піклувальника. Звичайно, що перелік прав та обов'язків, визначених у ст. 249 СК, не є вичерпним. Опікун, піклувальник зобов'язаний виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, психічний, духовний розвиток, забезпечити одержання дитиною повної загальної середньої освіти.

Опікун, піклувальник має право самостійно визначати способи виховання дитини з урахуванням думки дитини та рекомендацій органу опіки та піклування.

Опікуни (піклувальники) зобов'язані подавати щорічно, не пізніше 1 лютого, до органів опіки та піклування звіт про свою діяльність за минулий рік щодо захисту прав та інтересів підопічних, у тому числі щодо збереження належного їм майна та житла. На вимогу органів опіки та піклування опікуни (піклувальники) зобов'язані подавати звіти в інший визначений ними термін. Після припинення опіки та піклування опікуни (піклувальники) зобов'язані подати загальні звіти про свою діяльність.

2. Оскільки опікун або піклувальник мають особисто брати участь у процесі виховання підопічного, забезпечувати необхідні умови для його всебічного розвитку, вони вправі вимагати повернення дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Якщо буде доведено, що особа яка утримувала дитину діяла поза її бажанням або не в її інтересах, до такої особи можуть бути застосовані санкції передбачені чинним законодавством.

3. У випадку, якщо у дитини залишилися рідні баба, дід, сестра, брат, тітка, дядько або у випадку, якщо батьків було позбавлено батьківських прав по відношенню до дитини, однак є рішення уповноваженого органу про можливість їх побачення з дитиною, опікун, піклувальник не має права перешкоджати спілкуванню дитини з цими особами. Якщо спілкування дитини з зазначеними особами призводить до погіршення відносин між нею та опікуном піклувальником або до психічної нестабільності дитини, опікун або піклувальник може наполягати на забороні такого спілкування.

4. Щодо цивільних прав та обов'язків опікуна або піклувальника, то вони визначені як Цивільним кодексом України, а саме ст. ст. 63, 67, 68, 69, 70, 71, 72, 73, 75, так і іншими нормативними актами.

5. Якщо виходити із норми, закріпленої у п. 4.12 Правил опіки та піклування, обов'язки та послуги з опіки та піклування виконуються опікунами і піклувальниками безоплатно (п. 4.12 Правил опіки та піклування). Однак, підстави для виникнення права на оплату послуг опікуна та піклувальника, її розмір і порядок виплати встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Не слід плутати оплату послуг опікунів та піклувальників з виплатою соціальної допомоги. За загальним правилом, оплата послуг здійснюється на підставі договору. Так, згідно із ст. 901 ЦК за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Розмір оплати за надані послуги встановлюється договором і у будь-якому разі не залежить від отримання третьою особою будь-яких субсидій, субвенцій або аліментів.

Щодо призначення соціальної допомоги, то її нарахування починається не з моменту укладення договору або набуття законної сили рішенням відповідного уповноваженого органу державної влади, а лише з моменту написання відповідної заяви. У випадку відсутності такої заяви соціальна допомога не виплачується (постанова Кабінету Міністрів України від 04.04.2007 № 605 "Про проведення експерименту з призначення і виплати державної соціальної допомоги на дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, які перебувають під опікою (піклуванням) і проживають у сім'ях опікунів (піклувальників), за принципом "гроші ходять за дитиною").

Порядок та розмір виплати такої соціальної допомоги встановлено у постанові Кабінету Міністрів України від 04.04.2007 № 605, де зазначено, що соціальна допомога виплачується за заявою опікуна або піклувальника з моменту подання такої заяви щомісяця до 20 числа опікуну (піклувальнику) на підставі платіжних документів, що готуються уповноваженим органом, через визначену в установленому порядку банківську установу шляхом перерахування на особовий рахунок опікуна (піклувальника) в такій установі за його вибором або через державне підприємство поштового зв'язку за місцем проживання дитини.

Розмір соціальної допомоги до досягнення дітьми 18-річного віку становить два прожиткових мінімуми для дітей відповідного віку. Якщо дитині виплачуються призначені в установленому порядку пенсія, аліменти, стипендія, державна допомога, розмір соціальної допомоги визначається як різниця між двома прожитковими мінімумами для дитини відповідного віку та розміром призначених пенсії, аліментів, стипендії, державної допомоги за попередній повний місяць, що діють на день надходження заяви про призначення соціальної допомоги.

Стаття 250. Припинення опіки, піклування над дитиною

1. Опіка, піклування над дитиною припиняється у випадках, встановлених Цивільним кодексом України.

1. Коментована стаття має відсильний характер. Слід зазначити, що у коментованій статті мова іде про припинення двох форм влаштування дітей позбавлених батьківського піклування, а саме, про припинення опіки та про припинення піклування.

Щодо припинення опіки над дитини, то згідно зі ст. 76 ЦК, яка передбачає, що у разі якщо відбулося поновлення в батьківських правах або повернення батьків, які: 1) були визнані безвісно відсутніми, оголошені померлими; 2) відбували покарання у місцях позбавлення волі, перебували під вартою на час слідства, орган, який встановив опіку над підопічним своїм рішенням може передати підопічного зазначеним особам, за умови що це відповідає інтересам підопічного. А отже опіка припиняється в наслідок передачі дитини яка знаходилася під опікою батькам або усиновителям.

Припинення опіки також відбувається у випадку досягнення підопічним вікової межі перебування під опікою — чотирнадцяти років. У цьому разі особа, яка здійснювала обов'язки опікуна, стає піклувальником без спеціального рішення щодо цього, оскільки припинення опіки є безспірним. Згідно зі статтею 32 ЦК по досягненні 14 років фізична особа стає частково дієздатною і може самостійно вчиняти правочини, для дійсності яких є необхідною лише згода її піклувальника.

Щодо припинення піклування, то за загальним правилом піклування припиняється у разі смерті піклувальника або у разі смерті підопічного. Піклування може припинятися і у разі набрання рішенням суду законної сили або винесення рішення органом опіки та піклування щодо звільнення піклувальника від повноважень, відповідно до ст. 75 ЦК.

Щодо припинення піклування з інших підстав, зазначених у ст. 77 ЦК, то такими підставами припинення піклування є: 1) набуття неповнолітнім підопічним повної цивільної дієздатності, тобто досягнення 18 років (ч. 1 ст. 34 ЦК); 2) у разі реєстрації неповнолітньою особою шлюбу (ч. 2 ст. 23 СК; ч. 2 ст. 34 ЦК); 3) у разі надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності (ст. 35 ЦК).

Стаття 251. Звільнення опікуна та піклувальника дитини від їх обов'язків

1. Особа може бути звільнена від обов'язків опікуна або піклувальника дитини у випадках, передбачених Цивільним кодексом України, а також тоді, коли між опікуном, піклувальником та дитиною склалися стосунки, які перешкоджають здійсненню ними опіки, піклування.

1. Звільнення особи від виконання обов'язків опікуна або піклувальника відбувається з підстав, передбачених ст. 75 ЦК України. Так суд, якщо він призначив опікуна чи піклувальника, або орган опіки та піклування, за заявою особи звільняє її від повноважень опікуна або піклувальника. Ця заява розглядається судом або органом опіки та піклування протягом одного місяця. У цьому випадку мова іде про добровільну відмову опікуна або піклувальника від виконання покладених на них обов'язків, оскільки відносини опіки та піклування базуються на вільній згоді опікуна або піклувальника виконувати свої повноваження (ч. 3 ст. 63 ЦК). Така відмова може базуватися на будь-яких обставинах: хвороба опікуна або піклувальника яка унеможливлює подальше виконання ним своїх повноважень, погіршення його фінансового стану тощо. Однак, навіть у цьому випадку особа і надалі виконує повноваження опікуна або піклувальника до винесення рішення про звільнення її від повноважень опікуна, піклувальника або до закінчення місячного строку від дня подання заяви, якщо вона не була розглянута протягом цього строку.

У ч. 2 ст. 75 ЦК зазначено, що суд, якщо він призначив піклувальника, або орган опіки та піклування, може звільнити піклувальника від його повноважень за заявою особи, над якою встановлено піклування. У цьому випадку ініціатором звільнення опікуна або піклувальника може виступати і підопічна особа. У разі подання підопічним обґрунтованої заяви до уповноваженого органу, про звільнення піклувальника від його повноважень, заява розглядається у сукупності з усіма обставинами, що свідчать про характер відносин між піклувальником та підопічним.

Виходячи із аналізу повноважень органу опіки та піклування та ч. 3 ст. 75 ЦК, можна зробити висновок що з ініціативою звільнення опікуна або піклувальника може виступити і орган опіки та піклування на підставі клопотання підопічного, державних або громадських організацій.

Глава 20. ПАТРОНАТ НАД ДІТЬМИ

Стаття 252. Договір про патронат

1. За договором про патронат орган опіки та піклування передає дитину-сироту або дитину, позбавлену батьківського піклування, на виховання у сім'ю іншої особи (патронатного вихователя) до досягнення дитиною повноліття, за плату.

1. У коментованій статті мова іде про одну з форм влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. З аналізу норми випливає, що патронат може бути встановлений лише над однією дитиною, що відрізняє його від таких форм влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, як передача дитини на виховання у прийомну сім'ю та створення дитячого будинку сімейного типу. Патронат може бути встановлений щодо дитини, яка має відповідний статус дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування.

За договором про патронат, патронатний вихователь отримує плату за надані послуги. Якщо проаналізувати даний договір, то можна дійти висновку, що патронатний вихователь бере на себе обов'язок по вихованню, який частково включає и навчання дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування, створення належних житлово-побутових та інших умов для розвитку та соціалізації цієї дитини. Договір про патронат є строковим, він діє, за загальним правилом, до досягнення дитиною повноліття (18 років). На відміну від такої форми влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, як прийомна сім'я, договір про патронат автоматично не продовжується у разі, якщо дитина навчається у навчальному закладі 1–4 рівня акредитації до досягнення нею 23 років або завершення навчання.

Стаття 253. Згода дитини на проживання у сім'ї патронатного вихователя

1. На передачу дитини у сім'ю патронатного вихователя потрібна згода дитини, якщо вона досягла такого віку, що може її висловити.

1. Процес виховання дитини пов'язаний із налагодженням особистих відносин. Спільне проживання та повноцінне виховання можливе лише за умови взаєморозуміння. Саме тому в ст. 253 СК зазначено, що і у дитини, яка має статус дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування, є право висловити свою думку стосовно можливості передачі її за договором про патронат у сім'ю патронатного вихователя.

Думка дитини заслуховується як на підготовчому етапі, так і на етапі знайомства з патронатним вихователем в присутності службової особи, представника органу опіки та піклування.

Стаття 254. Плата за виховання дитини

1. За виховання дитини патронатному вихователю встановлюється плата, розмір якої визначається за його домовленістю з органом опіки та піклування.

Договір про патронат є оплатним. Як зазначено в ст. 254 СК, розмір оплати за надані послуги патронатного вихователя встановлюється за домовленістю сторін. Однак, будь-якого мінімального або максимального розміру оплати на сьогодні не встановлено. Щодо оплати комунальних послуг, придбання одягу, взуття для дитини, переданої на виховання, забезпечення належного рівня харчування, то ці витрати, як правило, здійснюються за рахунок пенсій, аліментів та інших виплат, які належать дитині, або за рахунок доходу від майна дитини (наприклад виплати за депозитними вкладами тощо).

Стаття 255. Обов'язки патронатного вихователя

1. Патронатний вихователь зобов'язаний:

1) забезпечити дитину житлом, одягом, харчуванням тощо;

2) створити дитині умови для навчання, фізичного та духовного розвитку;

3) захищати дитину, її права та інтереси як опікун або піклувальник, без спеціальних на те повноважень.

Патронатним вихователям делеговані повноваження рідних батьків у сфері представництва інтересів дітей, оскільки згідно з чинним законодавством патронатні вихователі несуть персональну відповідальність за життя, здоров'я, фізичний і психічний розвиток дітей.

Патронатні вихователі повинні створити необхідні умови для фізичного, духовного розвитку дитини та для навчання. Створення всіх необхідних умов полягає у забезпеченні дитини можливості для повноцінного всебічного розвитку, для вільного доступу до всіх необхідних засобів навчання. Патронатний вихователь бере дитину на виховання в житлове приміщення, яке він або його сім'я займає на законних підставах.

Прийомні батьки діють без спеціальних на те повноважень.

Стаття 256. Припинення договору про патронат

1. Договір про патронат припиняється у разі відмови від нього вихователя або дитини, яка досягла чотирнадцяти років.

До призначення дитині нового вихователя або передання дитини іншій особі, навчальному закладові, закладові охорони здоров'я або соціального захисту вихователь, який відмовився від договору, зобов'язаний піклуватися про дитину.

2. Договір про патронат може бути розірваний за згодою сторін або за рішенням суду в разі невиконання вихователем своїх обов'язків або якщо між ним та дитиною склалися стосунки, які перешкоджають виконанню обов'язків за договором.

1. За загальним правилом, договір про патронат припиняється у разі досягнення дитиною повноліття (ст. 252 СК). Однак за наявності відповідних підстав договір про патронат може бути припинений до досягнення дитиною повноліття. Договір про патронат припиняється у разі відмови від нього вихователя або дитини, яка досягла чотирнадцяти років. Відмова від договору може бути зумовлена погіршенням фінансового стану вихователя, неможливістю надалі виконувати свої функції тощо. В коментованій статті також закріплено право відмови від договору і за дитиною, яка досягла чотирнадцяти років. Однак, хоча у ч. 1 ст. 256 СК передбачена відмова від договору дитини, практично це неможливо, оскільки стороною договору є не дитина, а орган опіки та піклування (ст. 252 СК). Оскільки договір про патронат укладається між патронажним вихователем та органом опіки та піклування, який діє в інтересах дитини, то і відмова від договору може бути здійснена органом опіки і піклування, а в такому разі дитина має поставити питання про відмову від договору про патронат перед органом опіки і піклування. І лише у тому випадку, якщо орган опіки та піклування відмовиться задовольнити вимоги дитини, дитина має право звернутися до суду з вимогою про розірвання договору про патронат (ч. 2 ст. 256 СК).

Абзац другий ч. 1 ст. 256 СК чітко встановлює, що у разі відмови від договору, права та обов'язки вихователя, якими була наділена особа за договором, не припиняються, а тривають до моменту призначення дитині опікуна або піклувальника, передання дитини в спеціалізований заклад або передання іншій особі.

2. У ч. 2 ст. 256 СК наведено перелік підстав розірвання договору про патронат. Слід зазначити, що договір про патронат може бути розірвано як за згодою сторін, так і за рішенням суду. За згодою сторін договір патронату може бути розірвано з будь-яких підстав за умови, якщо сторони дійдуть висновку про недоцільність або неможливість подальшого існування договірних відносин.

За рішенням суду договір про патронат може бути розірваний з наступних підстав: 1) в разі невиконання вихователем своїх обов'язків; 2) якщо між вихователем та дитиною склалися стосунки, які перешкоджають виконанню обов'язків за договором. Ініціатором розірвання договору про патронат може бути як орган опіки та піклування, так і безпосередньо дитина, яка досягла 14 років і права якої порушуються.

Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом (ч. 2 ст. 29 ЦПК). У тому випадку, коли дитина не досягла 14 років та за умови, що вона може висловити свою думку про питання, які безпосередньо її стосуються, її думка повинна бути врахована. Свою думку стосовно існування договору про патронат дитина може висловити представнику органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування у разі заявлення дитиною негативної позиції щодо існуючого договору про патронат, виконання патронажним вихователем його обов'язків, повинен здійснити перевірку. Якщо під час перевірки буде встановлено, що патронатний вихователь не виконує, виконує не в повній мірі свої обов'язки або буде встановлено факт психологічної несумісності дитини та патронатного вихователя, орган опіки та піклування повинен ініціювати розірвання договору про патронат.

Глава 20-1. ПРИЙОМНА СІМ'Я

Стаття 256-1. Прийомна сім'я

1. Прийомна сім'я — сім'я, яка добровільно взяла на виховання та спільне проживання від одного до чотирьох дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування.

1. У коментованій статті дається визначення прийомної сім'ї. Визначення, запропоноване у ст. 256-1 СК, неповне та дещо відмінне від того визначення, яке міститься в Законі України "Про охорону дитинства". У ст. 1 даного Закону зазначено, що прийомна сім'я — це сім'я, яка добровільно взяла із закладів для дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, від 1 до 4 дітей на виховання та спільне проживання. З аналізу чинного законодавства можна зробити висновок, що дитина-сирота або дитина, позбавлена батьківського піклування, перед переходом до прийомної сім'ї перебуває у дитячому закладі. Але в СК така умова прямо не встановлена. Лише аналіз другого абзацу ч. 2 ст. 2563 СК, в якому зазначено, що згода дитини на її влаштування до прийомної сім'ї з'ясовується службовою особою закладу, в якому вона перебуває, дає змогу стверджувати, що дитина-сирота або дитина, позбавлена батьківського піклування, перебуває у дитячому закладі. У Положенні про прийомну сім'ю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 565 від 26 квітня 2002 року, міститься більш повне визначення прийомної сім'ї. Прийомна сім'я — це сім'я або окрема особа, яка не перебуває у шлюбі, яка добровільно за плату взяла на виховання та спільне проживання від одного до чотирьох дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування (ст. 2 Загальних положень). Аналіз зазначених нормативних актів дозволяє говорити про те, що виховання дітей в прийомній сім'ї має деякі особливості, а саме: 1) виховання в прийомній сім'ї здійснюється на платній основі, оскільки згідно із п. 3 Загальних положень Положення про прийомну сім'ю у разі утворення прийомної сім'ї прийомні батьки беруть за плату прийомних дітей на власну житлову площу за наявності відповідних санітарно-гігієнічних та побутових умов; 2) існує кількісне обмеження прийняття у прийомну сім'ю дітей вихованців, їх не може бути більше 4-х, оскільки прийомною сім'єю є сім'я, в якій проживає та виховується від одного до чотирьох дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування.

Сімейне виховання є пріоритетною формою виховання дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. В умовах реформування існуючої системи виховання дітей зазначеної категорії прийомна сім'я визначена як одна із пріоритетних форм влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, згідно із Державною програмою реформування системи закладів для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, схваленої розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11 травня 2006 р. № 263-р.

Стаття 256-2. Прийомні батьки

1. Прийомні батьки — подружжя або особа, яка не перебуває у шлюбі, які взяли для спільного проживання та виховання дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування.

2. Прийомні батьки несуть обов'язки по вихованню та розвитку дітей, передбачені статтею 150 цього Кодексу.

3. Прийомними батьками не можуть бути особи, зазначені в статті 212 цього Кодексу.

4. Прийомні батьки є законними представниками прийомних дітей і діють без спеціальних на те повноважень як опікуни або піклувальники.

1. У ст. 256-2 СК міститься перелік вимог до осіб, які виявили бажання бути прийомними батьками. Однак, законодавець з невідомих причин не встановлює ні мінімального, ні граничного віку для прийомних батьків. З аналізу чинного законодавства можна зробити висновок, що прийомними батьками можуть бути особи, які досягли повноліття, та є працездатними, оскільки згідно з Положенням про прийомну сім'ю між прийомними батьками та органом, який прийняв рішення про утворення прийомної сім'ї, укладається договір (п. 6, 14 Положення про прийомну сім'ю). У договірні відносини, які не підпадають під ознаки дрібних побутових, за загальним правилом, може вступати лише повністю дієздатна особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття), наділена повною цивільною дієздатністю (ст. 30, 34 ЦК). Щодо граничного віку, з досягненням якого особа не може бути прийомним батьком, то в законодавстві він так само конкретно невизначений. Так, згідно з п. 8 Положення про прийомну сім'ю прийомна сім'я утворюється з урахуванням віку прийомних батьків та дітей, щоб на час досягнення обома прийомними батьками пенсійного віку всі прийомні діти досягли віку вибуття з прийомної сім'ї (за загальним правилом вік вибуття з прийомної сім'ї дитини 18 років, однак все залежить від того, чи продовжує дитинна навчання, якщо так, то вік вибуття буде визначено в 23 роки). У разі досягнення пенсійного віку одним з прийомних батьків час перебування дітей визначається за віком молодшого з батьків. В окремих випадках за згодою сторін прийомна сім'я може функціонувати і після досягнення прийомними батьками пенсійного віку, але не більше ніж протягом п'яти років.

Прийомними батьками може бути як подружжя, тобто особи, які перебувають у шлюбі, так і особа, яка не перебуває у шлюбі, які взяли для спільного проживання та виховання дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування. Така побудова норми цілком виправдана, оскільки згідно із частинами 3, 4 статті 3 СК права члена сім'ї має і одинока особа. Сім'я може бути створена на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Для створення прийомної сім'ї вимагається, щоб згоду на утворення прийомної сім'ї надали обидва подружжя. У випадку відсутності спільної згоди подружжя, прийомна сім'я не може бути утворена. Подружжя також мають пройти обов'язковий курс підготовки кандидатів у прийомні батьки (п. 14 Положення про прийомну сім'ю).

2. У ч. 2 ст. 256-2 СК зазначено, що прийомні батьки несуть обов'язки по вихованню та розвитку дітей, передбачені статтею 150 цього Кодексу. Однак у ст. 15 °CК мова іде про рідних батьків дитини, і деякі положення не розраховані на специфіку відносин між прийомними батьками та дітьми. Так, наприклад, ч. 5 ст. 15 °CК закріплює право батьків передати дитину на виховання іншій особі, а в п. 3 Положення про прийомну сім'ю та в ч. 1 ст. 256-2 СК чітко закріплено обов'язок прийомних батьків спільно проживати з дитиною та здійснювати їх виховання на житловій площі прийомних батьків. Більш того, аналіз чинного законодавства дає можливість стверджувати, що обов'язки прийомних батьків значно ширші ніж ті, які закріплено в ст. 15 °CК. Зокрема, у прийомних батьків є обов'язок враховувати думку дитини при вирішенні будь-яких питань, які стосуються її виховання (ст. 171 СК). У тому випадку, якщо на виховання у прийомну сім'ю була передана дитина, яка вражена ВІЛ-інфекцією, прийомні батьки зобов'язані дотримуватися принципу конфіденційності інформації щодо цього (п. 17 Положення про прийомну сім'ю).

3. Враховуючи те, що в прийомну сім'ю передаються діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, для їх повноцінного духовного, морального та фізичного розвитку необхідно створити відповідні умови.

У ч. 3 ст. 256-2 СК встановлено заборону бути прийомними батьками для осіб, які не можуть бути усиновлювачами (ст. 212 Сімейного кодексу України).

4. Прийомним батькам делеговані повноваження рідних батьків по представництву інтересів дітей. Прийомні батьки діють в силу свого статусу без якихось додаткових підтверджувальних документів.

Стаття 256-3. Прийомні діти

1. Прийомні діти — діти-сироти і діти, позбавлені батьківського піклування, влаштовані на виховання та спільне проживання до прийомної сім'ї.

2. На влаштування дитини-сироти і дитини, позбавленої батьківського піклування, до прийомної сім'ї потрібна згода дитини, якщо вона досягла такого віку та рівня розвитку, що може її висловити.

Згода дитини на її влаштування до прийомної сім'ї з'ясовується службовою особою закладу, в якому вона перебуває, у присутності прийомних батьків і представника органу опіки та піклування, про що складається відповідний документ.

3. Прийомні діти проживають і виховуються у прийомній сім'ї до досягнення 18-річного віку, а в разі навчання у професійно-технічних, вищих навчальних закладах I–IV рівнів акредитації — до його закінчення.

4. За прийомними дітьми зберігається право на аліменти, пенсію, інші соціальні виплати, а також на відшкодування шкоди у зв'язку з втратою годувальника, які вони мали до влаштування до прийомної сім'ї.

5. Прийомні діти мають право підтримувати особисті контакти з батьками та іншими родичами, крім випадків, коли це може завдати шкоди їхньому життю, здоров'ю та моральному вихованню.

1. У статті 6 СК наводиться визначення поняття дитина, в якій зазначено, що правовий статус дитини має фізична особа до досягнення нею повноліття. Повнолітньою вважається фізична особа. яка досягла вісімнадцяти років (ч. 1 ст. 34 ЦК). У частині першій коментованої статті мова іде про дитину, яка має особливий статус — статус прийомної дитини. З аналізу коментованої статті можна зробити висновок, що надання статусу прийомної дитини можливо лише дитині, яка також має статус дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування. У чинному законодавстві поняття дитина-сирота та дитина, позбавлена батьківського піклування, розкривається в Законі України "Про охорону дитинства". Дитина-сирота і дитина, позбавлена батьківського піклування, із набуттям статусу прийомної дитини влаштовується для проживання на житлову площу прийомних батьків. Виховання у прийомній сім'ї здійснюється особисто прийомними батьками (див. коментар до ч. 2 ст. 256-2 СК).

2. У разі вирішення питань виховання та будь-яких інших питань, які стосуються життя дитини, думка дитини має бути заслухана та врахована з урахуванням можливості дитини висловити свою думку (дивись коментар до ст. 171 СК). Процес виховання дитини в прийомній сім'ї пов'язаний із особистим сприйняттям дитиною та прийомними батьками один одного, з налагодженням особистих відносин. Спільне проживання та повноцінне виховання буде неможливе, якщо прийомна дитина та прийомні батьки не сприймають один одного. Лише за умови взаєморозуміння батьків з дітьми та відсутності конфліктних стосунків дітей та батьків можливо уникнути несприятливих умов в прийомній сім'ї. Саме тому в ч. 2 ст. 2563 СК зазначено, що і у дитини, яка має статус дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування, є право висловити свою думку стосовно можливості виховання в прийомній сім'ї.

Думка дитини заслуховується в присутності службової особи дитячого закладу, в якому вона перебуває, у присутності прийомних батьків і представника органу опіки та піклування, про що складається відповідний документ. У коментованій статті не зазначено всього переліку документів, які повинні бути складенні у разі передачі дитини до прийомної сім'ї. Для забезпечення ефективного функціонування прийомної сім'ї за нею закріплюється фахівець, який надає допомогу як прийомним дітям, так і вихователям (наказ Міністерства України у справах сім'ї, молоді та спорту від 31.10.2006 № 3685 "Про затвердження Порядку здійснення соціального супроводження прийомних сімей та дитячих будинків сімейного типу").

На кожну дитину, яка передається у прийомну сім'ю, органи опіки і піклування зобов'язані видати наступні документи: рішення органу опіки і піклування про направлення дитини у прийомну сім'ю; свідоцтво про народження дитини; висновок про стан здоров'я, фізичний та розумовий розвиток дитини; довідка (атестат) про освіту або висновок про рівень розвитку, наданий психолого-медико-педагогічною консультацією; рішення органу опіки і піклування за місцем походження дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування, про встановлення відповідного статусу такої дитини та документи, на підставі яких ухвалено таке рішення (документи про батьків або осіб, що їх замінюють: копія свідоцтва про смерть, вирок або рішення суду, довідка про хворобу, розшук батьків та інші документи, що підтверджують відсутність батьків або неможливість виховання ними своїх дітей тощо; опис належного дитині майна, у тому числі житла, та відомості про осіб, які відповідають за його збереження); довідка про наявність та місцезнаходження братів і сестер чи інших близьких родичів дитини; пенсійне посвідчення на дітей, які одержують пенсію, копія ухвали суду про стягнення аліментів (пункт 10 із змінами, внесеними згідно з постановою КМ № 33 від 15.01.2005; в редакції постанови КМ № 107 від 06.02.2006).

3. За загальним правилом прийомні діти проживають і виховуються у прийомній сім'ї до досягнення повноліття (18-річного віку), а в разі навчання у професійно-технічних, вищих навчальних закладах I–IV рівнів акредитації — до його закінчення. Норма закріплена в п. 3 ст. 2563 СК гарантує дітям, які виховуються в прийомній сім'ї, можливість до розвитку своїх здібностей, отримання освіти, здобуття певної професії.

4. За прийомними дітьми зберігаються раніше призначені аліменти, пенсія, інші види державної допомоги. Суми коштів, що належать прийомним дітям, як пенсія, аліменти, інші види державної допомоги, переходять у розпорядження прийомних батьків і витрачаються ними на утримання прийомних дітей (пункт 11 із змінами, внесеними згідно з постановою КМ № 33 від 15.01.2005; в редакції постанови КМ № 107 від 06.02.2006). Для запобігання зловживань з боку прийомних батьків контроль за використанням коштів покладено на орган опіки та піклування. У тому випадку, коли діти є власниками житла або мають право на користування житловим приміщенням, є власниками будь-якого іншого майна, органи опіки та піклування повинні забезпечити збереження житла та майна прийомних дітей за місцем його знаходження.

5. Прийомні діти мають право підтримувати особисті контакти з батьками та іншими родичами, якщо це не суперечить їх інтересам і не заборонено рішенням суду. Форми такого спілкування визначають органи опіки та піклування за погодженням з прийомними батьками та за участю центрів соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді.

Стаття 256-4. Створення прийомної сім'ї

1. Рішення про створення прийомної сім'ї приймається районною, районною в містах Києві та Севастополі державними адміністраціями, виконавчим комітетом міської (міст республіканського Автономної Республіки Крим і міст обласного значення) ради в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

2. Між прийомними батьками та органом, який прийняв рішення про створення прийомної сім'ї, на основі типового договору укладається договір про влаштування дітей до прийомної сім'ї.

3. Орган, який прийняв рішення про створення прийомної сім'ї, зобов'язаний контролювати виконання прийомними батьками своїх обов'язків щодо виховання та утримання дітей.

4. Положення про прийомну сім'ю та типовий договір про влаштування дітей до прийомної сім'ї затверджуються Кабінетом Міністрів України.

1. У коментованій статі визначені органи, які уповноваженні вирішувати питання створення прийомної сім'ї та здійснювати контроль за її функціонуванням. Такими уповноваженими органами є районні, районні у містах Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі комітети міської ради (міст республіканського значення Автономної Республіки Крим і міст обласного значення). Процедура утворення розпочинається з волевиявлення осіб або особи, яка бажає створити прийомну сім'ю. Однак самого волевиявлення недостатньо, оскільки мова іде про виховання дітей, які в певній мірі постраждали від неналежного батьківського піклування, або батьки яких загинули. Отже необхідно також переконатися у тому, що виховання в прийомній сім'ї буде відповідним та повноцінним. Перш за все, особи, які бажають створити прийомну сім'ю, мають повністю відповідати певним вимогам (див. коментар до ст. 256-2 СК). Для гарантій належного виховання передбачена складна процедура: 1) кандидати у прийомні батьки мають пройти курс підготовки; 2) за результатами проходження курсу підготовки має бути надана рекомендація відповідного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді; 3) заява має бути підтримана уповноваженими органами, які подають відповідний висновок про можливість утворення прийомної сім'ї.

Щодо документів, то, кандидати у прийомні батьки разом із заявою подають до органу, який санкціонує утворення прийомної сім'ї, такі документи: копії паспортів кандидатів у прийомні батьки; довідка про склад сім'ї (форма № 3); копія свідоцтва про шлюб; довідка про стан здоров'я кандидатів у прийомні батьки та членів сім'ї, які проживають разом з ними (довідка про відсутність хронічних захворювань, обстеження нарколога, венеролога, психіатра); довідка про доходи потенційної прийомної сім'ї; довідка про проходження навчання кандидатів у прийомні батьки і рекомендація центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді щодо включення їх у банк даних про сім'ї потенційних усиновителів, опікунів, піклувальників, прийомних батьків, батьків-вихователів; вимагається також письмова згода всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з кандидатами у прийомні батьки, на утворення прийомної сім'ї, засвідчена нотаріально.

2. На підставі рішення про утворення прийомної сім'ї між прийомними батьками та органом, який прийняв рішення про її утворення, укладається договір про влаштування дітей до прийомної сім'ї на виховання та спільне проживання.

Законодавство встановлює особливі підстави для припинення такого договору. Так, Договір припиняється у разі виникнення в прийомній сім'ї несприятливих умов для виховання дітей та спільного проживання (важка хвороба прийомних батьків, зміна їх сімейного стану, відсутність взаєморозуміння батьків з дітьми, конфліктні стосунки дітей), невиконання прийомними батьками обов'язків щодо належного виховання, розвитку та утримання дітей, порушення схеми антиретровірусної терапії дитини, повернення дітей рідним батькам (опікуну, піклувальнику, усиновителю), досягнення дитиною повноліття, досягнення батьками пенсійного віку, за згодою сторін та з інших причин, передбачених договором.

3. Контроль виконання договору, а також умов проживання, виховання прийомних дітей здійснюють місцеві служби у справах дітей і органи опіки та піклування районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих комітетів міських рад.

Соціальне супроводження прийомної сім'ї здійснюється постійно центрами соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, що передбачає надання комплексу правових, психологічних, соціально-педагогічних, соціально-економічних, соціально-медичних та інформаційних послуг, спрямованих на створення належних умов функціонування прийомної сім'ї. Для здійснення соціального супроводження за прийомною сім'єю закріплюється соціальний працівник відповідного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, який пройшов спеціальну підготовку за програмою, затвердженою наказом центрального органу виконавчої влади з питань сім'ї, дітей та молоді.

Глава 20-2. ДИТЯЧИЙ БУДИНОК СІМЕЙНОГО ТИПУ

Стаття 256-5. Дитячий будинок сімейного типу

1. Дитячий будинок сімейного типу — окрема сім'я, що створюється за бажанням подружжя або окремої особи, яка не перебуває у шлюбі, для забезпечення сімейним вихованням та спільного проживання не менш як п'яти дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування.

1. У ст. 256-5 СК зазначено, що дитячий будинок сімейного типу — це окрема сім'я, тобто поняття дитячий будинок сімейного типу розкривається за допомогою терміну сім'я. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки (ч. 2 ст. 3 СК). Дитячий будинок сімейного типу створюється за бажанням подружжя або окремої особи, яка не перебуває у шлюбі.

Дитячий будинок сімейного типу створюється з метою створення належних умов для виховання в сімейному оточенні та спільного проживання дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування.

У тому випадку, коли дитячий будинок сімейного типу створюється особами, які перебувають у шлюбі, обов'язковою умовою є надання згоди на створення дитячого будинку сімейного типу обома з подружжя.

На виховання до дитячого будинку сімейного типу можуть бути передані діти, які мають статус дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування. Слід зазначити що діти, які мають статус дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування, можуть перебувати та виховуватися в дитячому будинку сімейного типу разом із рідними дітьми батьків-вихователів.

Особливою вимогою до дитячого будинку сімейного типу є кількість дітей, які передаються до нього на проживання та виховання. Згідно зі ст. 2565 СК до дитячого будинку сімейного типу для забезпечення сімейним вихованням та спільного проживання передається не менш як п'ять дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування.

Щодо максимальної кількості дітей, які виховуються у дитячому будинку сімейного типу, то вона не повинна перевищувати 10 осіб, враховуючи рідних (постанова Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2002 р. № 564 "Про затвердження Положення про дитячий будинок сімейного типу").

У разі зменшення кількості вихованців внаслідок вибуття їх за віком або за інших причин вирішується питання про поповнення дитячого будинку сімейного типу вихованцями або переведення його в статус прийомної сім'ї.

Стаття 256-6. Батьки-вихователі дитячого будинку сімейного типу

1. Батьки-вихователі — подружжя або окрема особа, що не перебуває у шлюбі, які взяли дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, для виховання та спільного проживання.

2. Батьки-вихователі несуть обов'язки по вихованню та розвитку дітей, передбачені статтею 150 цього Кодексу.

3. Батьками-вихователями не можуть бути особи, зазначені в статті 212 цього Кодексу.

4. Батьки-вихователі є законними представниками дітей і діють без спеціальних на те повноважень як опікуни або піклувальники.

5. Батькам-вихователям для потреб дитячого будинку сімейного типу позачергово надається обладнаний індивідуальний житловий будинок або багатокімнатна квартира за нормами, встановленими законодавством.

1. Особи, які отримали дозвіл на створення дитячого будинку сімейного типу, набувають відповідного статусу батьків-вихователів. З аналізу положень Сімейного кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2002 р. № 564 "Про затвердження Положення про дитячий будинок сімейного типу" статус батька-вихователя може мати окрема особа, що не перебуває у шлюбі, або подружжя, які взяли дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, для виховання та спільного проживання.

Чинне законодавство висуває суворі вимоги до осіб, які бажають створити дитячий будинок сімейного типу.

Кандидати у батьки-вихователі в обов'язковому порядку проходять навчання. Таке навчання проходять не тільки кандидати у батьки-вихователі, а і батьки-вихователі, для підвищення педагогічного рівня (один раз на два роки) (ст. 18 постанови Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2002 р. № 564 "Про затвердження Положення про дитячий будинок сімейного типу").

Після проходження навчання кандидати у батьки-вихователі повинні подати до органу, який уповноважений прийняти рішення про створення дитячого будинку сімейного типу: 1) довідку про склад сім'ї (форма 3); 2) копію свідоцтва про шлюб (для подружжя); 3) довідку про проходження курсу підготовки і рекомендацію центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді щодо включення їх у банк даних про сім'ї потенційних усиновителів, опікунів, піклувальників, прийомних батьків, батьків-вихователів; 4) копії паспортів; 5) довідку про стан свого здоров'я та осіб, які проживають разом з ними. У тому випадку, коли дитячий будинок буде створюватися на житловій площі батьків-вихователів, вимагається письмова згода всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними. Заява про згоду має бути засвідчена нотаріально (п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2002 р. № 564 "Про затвердження Положення про дитячий будинок сімейного типу").

2. Батьки-вихователі наділені повним обсягом прав та обов'язків рідних батьків по вихованню та розвитку дітей (див. коментар до ст. 15 °CК).

3. Оскільки метою створення дитячого будинку сімейного типу є забезпечення належних умов для виховання в сімейному оточенні дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, уповноважені органи проводять перевірку кандидаті в у батьки-вихователі з метою недопущення до виховання осіб, які: 1) визнані у встановленому порядку недієздатними або обмежено дієздатними; 2) позбавлені батьківських прав; 3) звільнені від обов'язків опікунів (піклувальників, усиновителів) за неналежне виконання покладених на них обов'язків; 4) за станом здоров'я не можуть виконувати обов'язки щодо виховання дітей (інваліди I і II групи, особи, які мають глибокі органічні ураження нервової системи, алкогольну та наркотичну залежність, хворі на СНІД, відкриту форму туберкульозу, психіатричні розлади); 5) у яких офіційно зареєстровані асоціальні прояви, нахили до насильства.

На відміну від прийомної сім'ї, де припускається проживання осіб хворих на СНІД, у разі, якщо на виховання беруться хворі на ВІЛ діти (див. коментар до ст. 2562 СК), батьками-вихователями не можуть бути особи, з якими проживають члени сім'ї, які мають глибокі органічні ураження нервової системи, алкогольну та наркотичну залежність, хворі на СНІД.

4. Оскільки батьки-вихователі наділені повним обсягом прав та обов'язків рідних батьків по вихованню та розвитку дітей, передбачених ст. 15 °CК, цілком зрозуміло, що вони є законними представниками дітей і діють без спеціального додаткового підтвердження своїх повноважень.

5. Слід зазначити, що батьки-вихователі при створенні дитячого будинку сімейного типу наділені більшим обсягом прав у порівнянні з прийомними батьками або патронажними вихователями, оскільки можуть порушувати питання виділення для потреб дитячого будинку сімейного типу позачергово обладнаного індивідуального житлового будинку або багатокімнатної квартири. Також батьки вихователі мають право вимагати виділення для потреб дитячого будинку сімейного типу у користування земельної ділянки для ведення садівництва та городництва поблизу місця знаходження дитячого будинку сімейного типу, а також транспортний засіб.

Слід зазначити, що фінансові та соціальні гарантії існування дитячого будинку сімейного типу закріплені і досить детально регламентовані чинним законодавством, що якісно відрізняє цю форму влаштування дітей, позбавлених батьківського піклування, від інших. Фінансування дитячого будинку сімейного типу здійснюється за рахунок видатків державного бюджету в порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як правило поточні питання матеріального та фінансового забезпечення дитячого будинку сімейного типу вирішуються органом, який прийняв рішення про його створення (ст. 24, 25 постанови Кабінету міністрів України від 26 квітня 2002 р. № 564 "Про затвердження Положення про дитячий будинок сімейного типу").

Стаття 256-7. Вихованці дитячого будинку сімейного типу

1. Вихованцями дитячого будинку сімейного типу є діти-сироти і діти, позбавлені батьківського піклування.

2. На влаштування дитини-сироти і дитини, позбавленої батьківського піклування, до дитячого будинку сімейного типу потрібна згода дитини, якщо вона досягла такого віку та рівня розвитку, що може її висловити.

Згода дитини на влаштування її до дитячого будинку сімейного типу з'ясовується службовою особою закладу, в якому вона перебуває, у присутності батьків-вихователів і представника органу опіки та піклування, про що складається відповідний документ.

3. Вихованці проживають і виховуються у дитячому будинку сімейного типу до досягнення 18-річного віку, а в разі продовження навчання у професійно-технічному, вищому навчальному закладі I–IV рівнів акредитації — до його закінчення.

4. За вихованцями дитячого будинку сімейного типу зберігається право на аліменти, пенсію, інші соціальні виплати, а також на відшкодування шкоди у зв'язку з втратою годувальника, які вони мали до влаштування до дитячого будинку сімейного типу.

5. Вихованці мають право підтримувати особисті контакти з батьками та іншими родичами, крім випадків, коли це може завдати шкоди їхньому життю, здоров'ю та моральному вихованню.

1. Комплектування дитячого будинку сімейного типу обмежено у часі. Чинним законодавством встановлено, що дитячий будинок сімейного типу комплектується дітьми протягом дванадцяти місяців з дня його створення. Контроль за його комплектуванням здійснює місцева служба у справах дітей (постанова Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2002 р. № 564 "Про затвердження Положення про дитячий будинок сімейного типу").

До дитячого будинку сімейного типу може бути передана на виховання та проживання дитина, яка має статус дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування. Дитина, передана для сімейного виховання та спільного проживання в дитячий будинок сімейного типу, набуває статус вихованця і з цього часу може користуватися обсягом прав вихованця.

Задля збереження родинних зв'язків законодавчо встановленні, що у першу чергу до дитячого будинку сімейного типу влаштовуються діти, які перебувають між собою у родинних стосунках, за винятком випадків, коли за медичними показаннями або з інших причин вони не можуть виховуватися разом.

Оскільки головною метою створення дитячого будинку сімейного типу є надання повноцінного сімейного виховання, значної уваги приділено і віковому цензу вихованців та батьків-вихователів. Передача дітей проводиться з урахуванням часу досягнення обома батьками-вихователями пенсійного віку з таким розрахунком, щоб на момент досягнення обома батьками вихователями пенсійного віку всі вихованці досягли віку вибуття з дитячого будинку сімейного типу. У разі досягнення пенсійного віку одним з батьків-вихователів час перебування дітей визначається за віком молодшого з батьків. В окремих випадках, за згодою сторін, дитячий будинок сімейного типу може функціонувати і після досягнення батьками-вихователями пенсійного віку, але не більше ніж протягом п'яти років.

2. У ч. 2 коментованої статті зазначено, що на влаштування дитини-сироти і дитини, позбавленої батьківського піклування, до дитячого будинку сімейного типу потрібна згода дитини, якщо вона досягла такого віку та рівня розвитку, що може її висловити. Така вимога закону цілком зрозуміла, оскільки виховання дитини в дитячому будинку сімейного типу пов'язано із особистим сприйняттям дитиною та батьками-вихователями один одного. Лише за умови взаєморозуміння батьків з дітьми, та відсутності конфліктних стосунків дітей та батьків можливо уникнути несприятливих умов в дитячому будинку сімейного типу. Саме тому в ч. 2 ст. 2567 СК зазначено, що і у дитини є право висловити свою думку стосовно можливості або доцільності передання її на виховання в дитячий будинок сімейного типу. Більш того, для вирішення будь-яких соціальних питань та для забезпечення ефективного функціонування дитячого будинку сімейного типу за дитячим будинком сімейного типу закріплюється фахівець, який надає допомогу як вихованцям, так і батькам-вихователям (наказ Міністерства України у справах сім'ї, молоді та спорту від 31.10.2006 № 3685 "Про затвердження Порядку здійснення соціального супроводження прийомних сімей та дитячих будинків сімейного типу").

Закон вимагає, щоб думка дитини була заслухана в присутності службової особи, батьків-вихователів і представника органу опіки та піклування, про що складається відповідний документ. У коментованій статті не зазначено всього переліку документів, які повинні бути складенні у разі передачі дитини до дитячого будинку сімейного типу.

3. Законодавчо передбачено, що вихованці проживають і виховуються у дитячому будинку сімейного типу до досягнення повноліття (18-річного віку). Норма, закріплена в п. 3 ст. 2567 СК гарантує дітям, які виховуються в дитячому будинку сімейного типу, можливість для розвитку своїх здібностей, отримання освіти, здобуття певної професії. Тому, у разі, якщо дитина, бажаючи здобути певну спеціальність, вступить на навчання до професійно-технічних, вищих навчальних закладів I–IV рівнів акредитації, вона може зберігати статус вихованця дитячого будинку сімейного типу до закінчення цього навчального закладу.

4. За вихованцями зберігаються раніше призначені аліменти, пенсія, інші види державної допомоги. Суми коштів, що належать вихованцям, як пенсія, аліменти чи інші види державної допомоги, переходять у розпорядження батьків-вихователів і витрачаються на утримання вихованців.

Для запобігання зловживань з боку батьків-вихователів контроль за використанням коштів покладено на орган опіки та піклування та соціального працівника, який здійснює соціальний супровід вихованців. У тому випадку, коли діти є власниками житла або мають право на користування житловим приміщенням, є власниками будь-якого іншого майна, органи опіки та піклування повинні забезпечити збереження житла та майна вихованців за місцем його знаходження. Виплата цих коштів здійснюється у відповідності до наказу Міністерства України у справах сім'ї, молоді та спорту від 07.06.2007 № 2006 "Про затвердження Порядку інформування про призначення державної соціальної допомоги на дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, грошового забезпечення батькам-вихователям і прийомним батькам за надання соціальних послуг у дитячих будинках сімейного типу та прийомних сім'ях за принципом "гроші ходять за дитиною" чи припинення їх виплати у 2008 році".

5. Вихованці мають право підтримувати особисті контакти з батьками та іншими родичами, якщо це не суперечить їх інтересам і не заборонено рішенням суду. Форму такого спілкування визначають органи опіки та піклування за погодженням з батьками-вихователями та за участю соціального працівника, який здійснює соціальне супроводження.

Стаття 256-8. Створення дитячого будинку сімейного типу

1. Рішення про створення дитячого будинку сімейного типу приймається районною, районною в містах Києві та Севастополі державними адміністраціями, виконавчим комітетом міської (міст республіканського Автономної Республіки Крим і міст обласного значення) ради в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

2. Між батьками-вихователями та органом, який прийняв рішення про створення дитячого будинку сімейного типу, на основі типового договору укладається договір про організацію діяльності дитячого будинку сімейного типу.

3. Орган, який прийняв рішення про створення дитячого будинку сімейного типу, зобов'язаний контролювати виконання батьками-вихователями своїх обов'язків щодо виховання та утримання дітей.

4. Положення про дитячий будинок сімейного типу і типовий договір про організацію діяльності дитячого будинку сімейного типу затверджуються Кабінетом Міністрів України.

1. Повноваження щодо створення дитячого будинку сімейного типу покладено на органи державної влади. Рішення про створення дитячого будинку сімейного типу приймається районною, районною у містах Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим комітетом міської ради (міст республіканського Автономної Республіки Крим і міст обласного значення) на підставі заяви осіб або особи, які виявили бажання створити такий будинок, з урахуванням результатів навчання, подання відповідного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді і висновку служби у справах дітей про наявність умов для його створення.

2. На підставі рішення про створення дитячого будинку сімейного типу та на основі типового договору укладається договір про організацію діяльності дитячого будинку сімейного типу.

3. Для запобігання зловживань з боку батьків-вихователів встановлюється контроль за їх діяльністю і за функціонуванням дитячого будинку сімейного типу. Здійснення контролю покладено на орган, який прийняв рішення про створення дитячого будинку сімейного типу. Також певні функції по контролю покладені на соціального працівника, який здійснює соціальний супровід вихованців та дитячого будинку сімейного типу.

4. Організація, процедура створення дитячого будинку сімейного типу, його діяльність чітко регламентується. Основні питання діяльності дитячого будинку сімейного типу викладені в Положенні про дитячий будинок сімейного типу. Положення про дитячий будинок сімейного типу і типовий договір про організацію діяльності дитячого будинку сімейного типу затверджуються Кабінетом Міністрів України. На сьогодні є чинними, зокрема, постанова Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2002 р. № 564 "Про затвердження Положення про дитячий будинок сімейного типу", наказ Міністерства України у справах сім'ї, молоді та спорту від 07.06.2007 № 2006 "Про затвердження Порядку інформування про призначення державної соціальної допомоги на дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, грошового забезпечення батькам-вихователям і прийомним батькам за надання соціальних послуг у дитячих будинках сімейного типу та прийомних сім'ях за принципом "гроші ходять за дитиною" чи припинення їх виплати у 2008 році", наказ Міністерства України у справах сім'ї, молоді та спорту від 31.10.2006 № 3685 "Про затвердження Порядку здійснення соціального супроводження прийомних сімей та дитячих будинків сімейного типу" та інші.

Розділ V. ПРАВА ТА ОБОВ’ЯЗКИ ІНШИХ ЧЛЕНІВ СІМ’Ї ТА РОДИЧІВ

Глава 21. ОСОБИСТІ НЕМАЙНОВІ ПРАВА ТА ОБОВ’ЯЗКИ ІНШИХ ЧЛЕНІВ СІМ’Ї ТА РОДИЧІВ

Стаття 257. Права баби та діда, прабаби та прадіда на виховання внуків, правнуків

1. Баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні.

2. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків.

Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення.

1. Глава 21 СК України регулює особисті немайнові відносини між іншими членами сім'ї та родичами. Структурована вона таким чином, що передбачає відповідні права та обов'язки по вихованню, піклуванню, спілкуванню та захисту прав і інтересів інших членів сім'ї та родичів.

Під особистими немайновими правовідносинами інших членів сім'ї та родичів слід розуміти — врегульовані нормами сімейного права відносини між іншими членами сім'ї та родичами стосовно їх особистих немайнових благ та інтересів.

Особливостями особистих немайнових відносин між іншими членами сім'ї та родичами є те, що вони не мають економічного змісту та майнового характеру, виникають щодо визначених нематеріальних благ, тісно пов'язані з особистістю іншого члена сім'ї та родича, є невіддільними від неї і не можуть відчужуватись, як і самі блага, стосовно яких виникають особисті права і обов'язки.

Суб'єктний склад особистих немайнових правовідносин, що виникають між іншими членами сім'ї та родичами складають: баба, дід, прабаба, прадід, внуки, правнуки, брати, сестри, мачуха, вітчим, падчерка, пасинок та фактичні вихователі (особи, у сім'ї яких виховувалась дитина).

СК України не розкриває поняття "член сім'ї", відповідно і інший член сім'ї, однак вказує на перелік осіб, яких слід розглядати як інших членів сім'ї та родичів. Певна спроба визначити поняття "член сім'ї" була зроблена Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", частин четвертої і п'ятої статті 22 Закону України "Про міліцію" та частини шостої статті 22 Закону України "Про пожежну безпеку" (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім'ї") від 3 червня 1999 р. № 5-рп/99.

КСУ виділив основні критерії, за якими ту чи іншу особу можна віднести до "члена сім'ї": 1) наявність кровних (родинних) зв'язків чи шлюбних відносин, в тому числі і фактичних шлюбних відносин; 2) постійне сумісне проживання на одній житловій площі; 3) ведення спільного господарства. Крім цього, КСУ спробував визначити повний перелік "членів сім'ї", до яких відніс: дружину (чоловіка), їх дітей та батьків. Також, за умови спільного проживання та ведення спільного господарства до членів сім'ї можуть належати: інші особи: близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід, баба; інші родичі та особи, які не перебувають у безпосередніх родинних стосунках (неповнорідні брати, сестри, зять, невістка, вітчим, мачуха, опікуни, піклувальники, пасинки, пачерки та інші).

Коментована стаття регламентує права баби, діда, прабаби, прадіда на виховання внуків та правнуків. До змісту права на виховання внуків і правнуків законодавець також включає право на спілкування з ними. Це свідчить про те, що процес виховання дитини, тісно пов'язаний із спілкуванням з нею.

У ч. 1 коментованої статті вказується, що баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися з своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Зі змісту вказаної правової норми випливає, що законодавець закріплює лише право на виховання та спілкування. Відповідного ж обов'язку у Кодексі не закріплено. Очевидно вказаний обов'язок ґрунтується, у першу чергу, на нормах моралі.

У ч. ч. 2, 3 коментованої статті закріплено механізм реалізації права баби та діда, прабаби, прадіда на виховання внуків і правнуків, який здійснюється шляхом:

1) Покладенням обов'язку на батьків чи інших осіб, з якими проживає дитина не перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків;

2) Правом баби діда, прабаби, прадіда у разі наявності перешкод у вихованні та спілкуванні із внуками, правнуками на звернення до суду з позовом про їх усунення.

Стаття 258. Права баби і діда щодо захисту внуків

1. Баба і дід мають право на самозахист внуків.

2. Баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень.

Важливе місце в системі особистих немайнових прав та обов'язків інших членів сім'ї та родичів є право баби і діда щодо захисту внуків, яке включає право на самозахист внуків та право на відповідне звернення до компетентних органів без спеціальних на те повноважень.

Ч. 1 коментованої статті гарантує бабі і дідові право на самозахист внуків. Відповідна норма відсилає нас до ст. 19 ЦК України, яка закріплює право на самозахист. Самозахист — це застосування особою, право якої порушено, засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

Самозахистом є такий спосіб захисту права особи, відповідно до якого особа не звертається до суду чи іншого компетентного органу, який здійснює захист відповідного сімейного права. Самозахистом в даному випадку може бути перешкоджання третім особам, які протиправно порушують сімейні права та інтереси внуків вчиняти такі діяння, наприклад, шляхом фізичного захисту із можливістю заподіяння шкоди порушнику.

Варто зазначити, що насамперед право на самозахист дитини надано батькам (ч. 1 ст. 154 СК України), тобто право на самозахист внуків, яким наділені дід і баба є додатковим способом захисту дитини, однак це не означає, що обидва суб'єкти права на самозахист дитини не можуть реалізовувати таке право одночасно.

У ч. 2 ст. 258 СК України передбачається право баби і діда на звернення за захистом прав та інтересі малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних повнолітніх внуків до спеціально уповноважених органів держави, які здійснюють такий захист. До них законодавець у СК України відносить органи опіки та піклування і суд. Більше того, виходячи зі змісту коментованої норми, дід і баба діють без спеціальних на те повноважень при здійсненні захисту внуків, тобто поряд із такими законними представниками дітей як батьки і особи, що їх замінюють, можуть діяти і баба з дідом. Коментовану правову норму щодо переліку компетентних органів до яких за захистом інтересів внуків можуть звернутися дід і баба слід тлумачити розширено. Тобто, окрім органів опіки і піклування та суду баба і дід можуть звертатися і до органів прокуратури, і до органів внутрішніх справ тощо.

Стаття 259. Права братів та сестер на спілкування

1. Права та обов'язки, встановлені законом для братів та сестер, мають рідні (повнорідні, неповнорідні) брати та сестри.

2. Брати та сестри, зокрема ті, які не проживають разом, мають право на спілкування.

3. Мати, батько, баба, дід, інші особи, з якими проживають неповнолітні брати та сестри, зобов'язані сприяти їхньому спілкуванню.

4. Повнолітні особи мають право брати участь у вихованні своїх неповнолітніх братів та сестер, незалежно від місця їхнього проживання.

Ч. 1 коментованої статті визначає право братів і сестер на спілкування. Відповідним правами і обов'язками закон наділяє рідних братів і сетер, серед яких: повнорідні (брат і сестра, які мають спільних батька і матір) та неповнорідні: (єдинокровні, що мають спільного батька, але різних матерів; єдиноутробні (мають спільну матір, але різних батьків). Зі змісту статті випливає, що таким особистим немайновим правом як право на спілкування закон наділяє лише рідних братів і сестер, тобто двоюрідні брати і сестри такого права не набувають в силу того, що згідно ч. 4 ст. 2 СК України вони не є учасниками сімейних відносин.

Відповідно до ч. 2 даної статті брати та сестри, зокрема ті, які не проживають разом, мають право на спілкування. З положення цієї норми випливає, що досить часто трапляються випадки роздільного проживання братів і сестер, внаслідок припинення шлюбних відносин між батьками чи з інших причин, а тому закріплення цього права сприятиме законним інтересам його носіїв.

Ч. 3 коментованої статті покладає юридичний обов'язок на матір, батька, бабу, діда чи інших осіб, з якими проживають неповнолітні брати і сестри сприяти їхньому спілкуванню. Виходячи з цього, зобов'язанні особи повинні зробити усе можливе для створення усіх належних умов для спілкування братів і сестер. Більше того, вони зобов'язані повідомити своїх вихованців про наявність у них брата, сестри та допомогти розшукати останніх.

Законодавець, поряд із правом на спілкування братів і сестер наділяє повнолітнього брата, сестру правом брати участь у вихованні своїх неповнолітніх братів і сестер, незалежного від місця їх проживання. Це свідчить про прагнення законодавця захисти родинні відносини та сприяти дитині у одержанні виховання не лише від батьків, діда і баби, але й від дієздатного брата, сестри, до думки і поради, якого неповнолітня особа, може прислухатись навіть краще, ніж до повчання матері чи батька.

У разі порушення вказаного права, особа може звернутися до органу опіки і піклування та суду за його поновленням. Це випливає із загальних положень сімейного законодавства.

Стаття 260. Право мачухи, вітчима брати участь у вихованні пасинка, падчерки

1. Якщо мачуха, вітчим проживають однією сім'єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Законодавець до кола інших членів сім'ї відносить таких суб'єктів правовідносин як мачуха та вітчим, основним покликанням яких є не лише спільне проживання з одним із рідних батьків дитини, але й вжиття усіх можливих заходів для того, щоб компенсувати падчерці та пасинку відсутність рідної матері чи батька. З огляду на це, в системі особистих немайнових прав та обов'язків інших членів сім'ї та родичів чільне місце займає право мачухи, вітчима брати участь у вихованні пасинка, падчерки.

Мачухою у сімейному праві вважається жінка, яка перебуває у шлюбних відносинах із батьком дитини, але не є рідною її матір'ю. Вітчим — це чоловік, який перебуває у шлюбних відносинах з матір'ю дитини, але не є її рідним батьком. Відповідно у окреслених правовідносинах дівчинка набуває правового статусу падчерки по відношенню до вітчима чи мачухи, а хлопчик — пасинка.

Виходячи з загальних засад сімейного законодавства особа може набути правового статусу мачухи чи вітчима внаслідок реєстрації шлюбу із матір'ю чи батьком дитини чи проживання з останніми у фактичних шлюбних відносинах.

Коментована стаття наділяє мачуху, вітчима таким особистим немайновим правом як права брати участь у вихованні дитини. Умовами набуття цього права є не лише наявність у відповідної особи правового статусу мачухи чи вітчима, але й проживання їх однією сім'єю із неповнолітніми чи малолітніми пасинком, падчеркою.

Виходячи зі змісту коментованої статті, у разі порушення права мачухи чи вітчима на участь у вихованні пасинка, падчерки, вони вправі його захисти у визначеному законом порядку. Однак, було б також доцільним закріпити у сімейному законодавстві положення, відповідно до якого, реалізація мачухою, вітчимом права на виховання пасинка чи падчерки не повинна шкодити інтересам дитини та не повинна перешкоджати участі у вихованні дитини тому з батьків, який проживає окремо від неї.

Стаття 261. Права та обов'язки особи, яка взяла у свою сім'ю дитину, щодо її виховання

1. Особа, яка взяла у свою сім'ю дитину-сироту або дитину, позбавлену батьківського піклування, має права та обов'язки щодо її виховання та захисту відповідно до положень статей 249 і 262 цього Кодексу.

Коментована стаття визначає права та обов'язки особи, яка взяла у свою сім'ю дитину, щодо її виховання. Суб'єктами цього виду особистих немайнових відносин інших членів сім'ї та родичів є фактичних вихователь та дитина, яка знаходиться у нього на вихованні (фактичний вихованець).

Фактичним вихователем є особа чи особи, які беруть дитину на постійне виховання до себе у сім'ю, внаслідок чого дитина набуває статусу члена сім'ї фактичного вихователя. Фактичними вихователями можуть бути не лише близькі чи далекі родичі дитини, але й сусіди й інші сторонні особи. Особливістю відносин, що складаються в процесі фактичного виховання є відсутність таких форм влаштування дітей, що позбавлені батьківського піклування як усиновлення, опіка, піклування, патронат. Від фактичних вихователів, слід відрізняти осіб, які тимчасово опікуються дитиною (наприклад, поки батьки перебувають у відрядженні, на лікуванні дитина залишається з сусідкою тощо).

Законодавець у коментованій статті об'єднує таких два особистих немайнових права як право на виховання та право на захист дитини фактичним вихователем, на відміну від ст. ст. 257–258 СК України, де вказані права врегульовані окремо.

Підставою виникнення у фактичного вихователя права на виховання та захист фактичного вихованця є наявність факту що дитина є повною сиротою або з інших причин є такою, що позбавлена батьківського піклування та взяття дитини на виховання у свою сім'ю на постійній основі.

Особливістю, правової норми, що передбачена ст. 261 СК України є те, що вона регламентує не лише права фактичного вихователя щодо спілкування і захисту дитини, яка ним виховується, а й покладає на нього відповідні обов'язки з цього приводу. Це свідчить про те, що органами опіки і піклування та судом можуть бути поновленні як права такої особи, так і вжито заходів до притягнення винного у невиконанні обов'язків фактичного вихователя до юридичної відповідальності.

Коментована стаття містить відсилочні норми до ст. ст. 249 і 262 СК України, які регламентують відповідні права та обов'язки опікуна, піклувальника щодо дитини та права сестри брата, мачухи, вітчима та інших членів сім'ї і родичів на захист дітей. Це свідчить про те, що фактичний вихователь володіє тотожними правами і обов'язками, якими закон наділяє осіб, передбачених у ст. ст. 249 і 262 СК України.

Стаття 262. Права сестри, брата, мачухи, вітчима та інших членів сім'ї на захист дітей

1. Сестра, брат, мачуха, вітчим мають право на самозахист своїх малолітніх, неповнолітніх, повнолітніх непрацездатних братів, сестер, пасинка, падчерки.

2. Сестра, брат, мачуха, вітчим мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних братів, сестер, пасинка, падчерки до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень.

Коментована стаття регламентує правовідносини, що складають з приводу наділення таких осіб як сестра, брат, мачуха, вітчим та інші члени сім'ї на захист дітей.

Відповідно до змісту статті вказані вище особи наділені правом на самозахист своїх малолітніх, неповнолітніх, повнолітніх непрацездатних братів, сестер, пасинка, падчерки та правом на звернення до компетентних органів держави за таким захистом без спеціальних на те повноважень. Такими органами, окрім чітко виписаних у СК України суду та органів опіки і піклування є і інші органи державної влади та місцевого самоврядування, які в силу своєї компетенції зобов'язані захищати права та інтереси дитини і непрацездатної особи.

Гарантовані нормами статті 262 СК України форми реалізації права на захист дітей у формі самозахисту та юрисдикційного захисту є тотожними тим, що визначені у ст. ст. 258, 261 СК України (див. коментар до ст. 258 Кодексу).

Стаття 263. Вирішення судом спорів щодо участі баби, діда, прабаби, прадіда, братів, сестер, мачухи, вітчима у вихованні дитини

1. Спір щодо участі баби, діда, прабаби, прадіда, брата, сестри, мачухи, вітчима у вихованні дитини вирішується судом відповідно до статті 159 цього Кодексу.

Коментована стаття регламентує питання щодо вирішення судом спору щодо участі баби, діда, прадіда, братів, сестер, мачухи, вітчима у вихованні дитини.

Вказаний спір може виникнути у тому разі, коли особи, з якими дитина проживає (наприклад, батьки), не дають можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуватися з нею бабі, дідові, прабабі, прадіду, братові, сестрі, мачусі, вітчиму або створюють для цього перешкоди. В такому разі права перерахованих осіб можуть бути поновлені судом на рівні рішення, яке, у разі його добровільного невиконання відповідачем, буде виконуватись примусово.

Стаття насить відсилочний характер, оскільки вказує, що відповідний спір вирішується судом відповідно до ст. 159 СК України. Вказана норма передбачає порядок вирішення спору, способи визначення участі особи у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця проживання особи), місце та час спілкування тощо. Крім цього, законодавець передбачає заходи відповідальності за невиконання рішення суду у формі відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Найголовнішим у вирішення цього питання судом є максимально можливе урахування інтересів дитини при поставленні такого рішення.

Стаття 264. Обов'язки особи піклуватися про бабу, діда, прабабу, прадіда, а також про того, з ким вона проживала однією сім'єю

1. Внуки, правнуки зобов'язані піклуватися про своїх бабу, діда, прабабу, прадіда.

2. Повнолітні брати, сестри, пасинки, падчерки зобов'язані піклуватися про брата, сестру, вітчима, мачуху, які виховували їх та надавали їм матеріальну допомогу.

Такий обов'язок мають особи і щодо тих, з ким вони проживали однією сім'єю до досягнення повноліття.

Коментована стаття передбачає обов'язки особи піклуватися про бабу, діда, прабабу, прадіда, а також про того, з ким вона проживала однією сім'єю. Виходячи з цього, в системі особистих немайнових прав та обов'язків інших членів сім'ї та родичів є наступні форми зобов'язань: зобов'язання щодо виховання, зобов'язання щодо спілкування, зобов'язання щодо захисту та зобов'язання щодо піклування.

Ч. 1 статті визначає обов'язок внуків та правнуків піклуватися про своїх бабу, діда, прабабу, прадіда. Зміст статті свідчить про те, що вказаний обов'язок покладається на внуків і правнуків, незалежно від того, досягли вони повноліття чи ні. Це свідчить про певну недосконалість конструкції статі, оскільки важко говорити про виконання цього обов'язку, для прикладу, малолітньою особою, яка не лише сама потребує піклування, але й в силу свого віку не може реалізувати такого роду зобов'язання. Очевидно більш правильним було б покладення цього обов'язку лише на повнолітніх внуків та правнуків. Реалізація зазначеного обов'язку може проявлятися у спілкуванні з бабою, дідом, прабабою, прадідом, їх турботі про них, певній допомозі по домашньому господарству тощо. Він не залежить від виконання подібних зобов'язань у минулому з боку діда, баби, прабаби, прадіда та від можливих колишніх правовідносин по утриманню, а ґрунтується на положеннях законодавця про зміцнення сім'ї як первинного осередку суспільства та союзу конкретних осіб, утвердження почуття обов'язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім'ї, побудові сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові, поваги, взаємодопомоги та підтримки (ч. 2 ст. 1 СК України).

Частини 2 і 3 коментованої статті покладають обов'язок по піклуванню на повнолітніх брата, сестру, пасинка, падчерку та фактичного вихованця (у разі проживання із вихователем однією сім'єю до досягнення повноліття) щодо брата, сестри, вітчима, мачухи, але за умови, що останні їх виховували та надавали матеріальну допомогу. У даному випадку є відмінність у реалізації вказаного обов'язку, порівняно із ч. 1 коментованої статті, яка не вимагає наявності умов по вихованню та матеріальній підтримці у минулому, щодо осіб, які на даний час наділяються таким обов'язком (повнолітні брат, сестра, пасинок, падчерка, фактичний вихователь).

Глава 22. ОБОВ’ЯЗОК ПО УТРИМАННЮ ІНШИХ ЧЛЕНІВ СІМ’Ї ТА РОДИЧІВ

Стаття 265. Обов'язок баби, діда утримувати внуків

1. Баба, дід зобов'язані утримувати своїх малолітніх, неповнолітніх внуків, якщо у них немає матері, батька або якщо батьки не можуть з поважних причин надавати їм належного утримання, за умови, що баба, дід можуть надавати матеріальну допомогу.

1. Глава 22 СК України регулює відносини, пов'язані з утриманням інших членів родини, визначенням розміру та порядку сплати аліментів на їх користь.

Поряд із аліментними зобов'язаннями батьків і дітей, а також членів подружжя Сімейний кодекс регулює достатньо широке коло зобов'язань по утриманню інших членів родини. Вони належать до кола зобов'язальних осіб другої черги, яку становлять баба, дід, онуки, правнуки, прабаба, прадід, брати і сестри, вітчим, мачуха, падчерка, пасинок. До них також відносяться інші особи, у сім'ї яких виховувалася дитина. При цьому, слід відзначити, що виникнення аліментних зобов'язань між правнуками та прадідом чи прабабою вперше отримало законодавче закріплення у нормах СК України. Раніше діюче положення ст. 95 КпШС передбачало покладення обов'язку по утриманню неповнолітніх дітей лише на інших родичів — діда, бабу, брата, сестру, а також на вітчима і мачуху дитини й на осіб, які постійно виховували дитину і утримували її як члена своєї сім'ї, подаючи їй систематичну матеріальну допомогу. Тим самим було збільшене коло аліментнозобов'язаних осіб другої черги.

Віднесення зазначених суб'єктів до другої черги означає, що право на одержання аліментів виникає тільки випадках, коли їх неможливо одержати від аліментнозобов'язаних осіб першої черги (до якої належать діти, батьки, чоловік та дружина, у тому числі колишні члени подружжя). Неможливість одержання аліментів може зумовлюватися причинами фактичного та юридичного характеру. До них належить відсутність аліментнозобов'язаних осіб. Юридична неспроможність надання матеріальної допомоги у силу непрацездатності чи низького рівня доходів дітей, батьків чи іншого з подружжя також може свідчити про виникнення обов'язку по утриманню в аліментнозобов'язаних осіб другої черги.

2. У переважній більшості випадків підставами для виникнення обов'язків по утриманню інших родичів являється: по-перше, відсутність аліментнозобов'язаних осіб першої черги або їх нездатність у силу поважних причин надавати матеріальну допомогу своїм дітям, батькам чи іншому з подружжя; по-друге, наявність необхідних матеріальних засобів в баби, діда, онуків, правнуків, братів і сестер, вітчима, мачухи чи інших, осіб, визначених у Главі 22 СК України; по-третє, нужденність неповнолітніх чи непрацездатних осіб, на користь яких справляються аліменти. Проте слід підкреслити, що у ряді випадків аліментні зобов'язання у родичів виникають лише у силу факту потреби у матеріальному забезпеченню неповнолітніх або лише непрацездатних осіб. Відсутність матеріального забезпечення у силу непрацездатності не є, сама по собі, підставою для виникнення аліментних зобов'язань баби і діда щодо своїх внуків (ст. 265 СК України) або мачухи і вітчима стосовно падчерки і пасинка (ст. 268). У ряді випадків обов'язок по утриманню стосується як неповнолітніх, так і непрацездатних осіб. Зокрема, згідно ст. 267 СК України повнолітні брати і сестри зобов'язані утримувати не лише малолітніх, неповнолітніх, а і непрацездатних повнолітніх братів та сестер, які потребують матеріальної допомоги, якщо останні не мають чоловіка, дружини, батьків або повнолітніх дочки чи сина. Тому, на відміну від КпШС, що чітко розмежовував осіб, які зобов'язані утримувати неповнолітніх дітей (ст. 95) та осіб, які зобов'язані утримувати непрацездатних повнолітніх членів сім'ї (ст. 96), СК України поділяє аліментні зобов'язання інших членів сім'ї та родичів за системою зобов'язальних осіб.

У залежності від кола зобов'язальних суб'єктів Глава 22 СК України регулює аліментні зобов'язання баби і діда по утриманню внуків (ст. 265), внуків, правнуків по утримання баби, діда, прабаби і прадіда (ст. 266), братів та сестер по утриманню один одного (ст. 267), мачухи, вітчима щодо свого пасинка і падчерки (ст. 268), вихователів по утриманню дитини (ст. 269), падчерки, пасинка стосовно мачухи та вітчима (ст. 270), та зобов'язання особи утримувати тих, з ким вона проживала однією сім'єю до досягнення повноліття (ст. 271).

3. Коментована стаття встановлює обов'язок баби та діда утримувати своїх малолітніх, неповнолітніх внуків у разі відсутності в останніх матері, батька або неспроможності батьків з поважних причин надавати їм належного утримання.

Обов'язок баби та діда по утриманню виникає за наступних умов:

1) спроможності баби та діда надавати необхідну матеріальну допомогу своїм онукам;

2) відсутності батьків або наявності батьків (в тому числі одного з них), що нездатні у силу поважних причин надавати належного утримання своїм дітям;

3) нужденності малолітніх або неповнолітніх внуків.

Слід підкреслити, що обов'язок по утриманню неповнолітніх внуків був вперше сформульований у статті 95 КпШС, разом із обов'язком інших осіб утримувати неповнолітніх. У першій редакції цієї статті виникнення аліментного зобов'язання у баби і діда зумовлювався виключно із сирітством дитини. Якщо дитина мала хоча б одного з батьків, навіть у випадку відсутності у нього матеріальних засобів, обов'язок баби, діда утримувати внука не виникав. Внаслідок змін до статті 95 КпШС аліментний обов'язок баби і діда був поширений на онуків, батьки, яких з поважних причин не можуть їх утримувати.

Обов'язок по утриманню припиняється у разі досягнення онуками 18-річного віку. Такий підхід законодавця видається не зовсім послідовним, беручи до уваги можливі випадки непрацездатності онуків після досягнення ними 18-річного віку (наприклад, у силу інвалідності). Проте у такому разі навіть за умов спроможності баби та діда надавати необхідну матеріальну допомогу своїм непрацездатним онукам, обов'язок по утриманню не виникає. Така матеріальна допомога може бути надана лише у добровільному порядку за власним волевиявленням, а тому не носить характеру аліментного зобов'язання.

Баба та дід за змістом ст. 265 можуть бути аліментнозобов'язаними особами щодо своїх онуків незалежно від їх віку та працездатності. Основна законодавча вимога, що пред'являється до таких осіб є їх спроможність надання матеріальної допомоги. У разі зміни матеріального рівня, вони можуть бути звільнені судом від сплати аліментів чи їх розмір може бути змінений, згідно ст. 273 СК України.

У разі, якщо матеріально забезпеченими є баба та дід одночасно з боку батька чи матері дитини аліменти за рішенням суду повинні бути присуджені окремо з кожного з них. При цьому, якщо позов пред'явлений не до всіх зобов'язаних осіб, а лише до деяких з них, розмір аліментів визначається з урахуванням обов'язку всіх зобов'язаних осіб надавати утримання. Однак сукупний розмір аліментів, що підлягає стягненню, за змістом ч. 2 ст. 272 СК України, не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Стаття 266. Обов'язок внуків, правнуків утримувати бабу, діда, прабабу, прадіда

1. Повнолітні внуки, правнуки зобов'язані утримувати непрацездатних бабу, діда, прабабу, прадіда, які потребують матеріальної допомоги і якщо у них немає чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що повнолітні внуки, правнуки можуть надавати матеріальну допомогу.

1. За змістом цієї статті на повнолітніх внуків та правнуків покладається обов'язок утримувати своїх непрацездатних бабу, діда, прабабу, прадіда, які потребують матеріальної допомоги і якщо у них немає чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання. Умовами для виникнення даного обов'язку являється:

1) досягнення повноліття внуками та правнуками та наявність в них необхідних матеріальних засобів;

2) непрацездатність бабу, діда, прабабу, прадіда та їх потреба в отриманні матеріальної допомоги;

3) відсутність у баби, діда, прадіда чи прабаби чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина або наявність цих осіб, які неспроможні з поважних причин надавати належного утримання.

Слід підкреслити, що до кола осіб, що мають право на отримання аліментів належать прадід та прабаба, хоча СК України не містить аліментного обов'язку прабаби чи прадіда утримувати своїх правнуків. У цьому аспекті позиція законодавця видається не послідовною, хоча слід визнати, що випадків утримання правнуками своїх прадідів та прабабусь потенційно може бути набагато більше, ніж ситуацій утримання останніми своїх правнуків.

2. Обов'язок внуків та правнуків по утриманню своїх діда, баби, прадіда та прабаби є самостійним індивідуальним обов'язком, зміст якого проявляється в двох аспектах. По-перше, обов'язок внуків, правнуків не пов'язаний із наданням їм в минулому матеріальної допомоги від баби, діда, прабаби, прадіда, а тому має самостійний характер. По-друге, у разі, якщо матеріально забезпеченими і повнолітніми є одночасно внук та правнук аліментний обов'язок щодо своїх баби, діда, прабаби чи прадіда виникає окремо у кожного з них. При цьому, якщо позов пред'явлений не до всіх зобов'язаних осіб, а лише до деяких з них, розмір аліментів визначається з урахуванням обов'язку всіх зобов'язаних осіб надавати утримання (ст. 272 СК України).

Право на утримання баба, дід, прабаба, прадід мають лише за умови, що вони є непрацездатними (інвалідами 1, 2 чи 3 групи чи досягли пенсійного віку) і потребують матеріальної допомоги.

3. Обов'язок по утриманню виникає у внуків, правнуків за умови, що баба, дід, прабаба, прадід не мають чоловіка, дружини, повнолітніх сина чи дочки, тобто аліментнозобов'язаних осіб першої черги, або якщо останні у силу поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Формулюючи зміст ст. 266 законодавець оперує оціночним поняттям "поважні причини". Перелік таких причин має визначатися в кожному випадку окремо при розгляді справи про присудження аліментів. До таких причин, що встановлюють обов'язок по утриманню внуків, правнуків баби, діда, прабаби чи прадіда, можна віднести тяжкий стан здоров'я чи скрутне матеріальне становище аліментнозобов'язаних осіб першої черги, наявність на їх утриманні інших осіб, їх безвісна відсутність та інші обставини, що мають істотне значення. Лише звільнення чоловіка, дружини, повнолітніх сина чи дочки у силу зазначених обставин від сплати аліментів є підставою для виникнення аліментного зобов'язання у внуків та правнуків щодо своїх баби, діда, прабаби чи прадіда.

Стаття 267. Обов'язок по утриманню братів та сестер

1. Повнолітні брати, сестри зобов'язані утримувати малолітніх, неповнолітніх братів та сестер, які потребують матеріальної допомоги і якщо вони не мають батьків, чоловіка, дружини або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що повнолітні брати та сестри можуть надавати матеріальну допомогу.

2. Повнолітні брати і сестри зобов'язані утримувати непрацездатних повнолітніх братів і сестер, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони не мають чоловіка, дружини, батьків або повнолітніх дочки, сина, за умови, що повнолітні брати та сестри можуть надавати матеріальну допомогу.

1. Коментована стаття встановлює зобов'язання братів та сестер утримувати своїх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних повнолітніх братів та сестер, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони не мають батьків, чоловіка, дружини або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Обов'язок братів і сестер по утриманню один одного виникає за наявності наступних умов:

а) аліментнозобов'язані брати чи сестри є повнолітніми, працездатними і мають необхідні для надання аліментів засоби;

б) брати і сестри, що потребують аліментного забезпечення аліментів є неповнолітніми чи повнолітніми, але непрацездатними та потребують матеріальної допомоги.

2. Законодавець не уточнює, які саме брати і сестри є учасниками зазначених аліментних зобов'язань. Однак є всі підстави вважати, що йде мова лише про рідних, а не двоюрідних братів і сестер, оскільки обов'язку по утриманню двоюрідних братів і сестер СК України не встановлює. Водночас норма коментованої статті застосовується незалежно від того, чи є для братів і сестер рідними обоє чи лише один з батьків, тобто правило ст. 267 по утриманню поширюються як на повнорідних, так і на неповнорідних (єдинокровних та єдиноутробних) братів і сестер.

3. Обов'язок братів і сестер по утриманню одне одного виникає за умови, що вони не мають батьків, чоловіка, дружини, або повнолітніх дочки, сина, або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Необхідно наголосити, що обов'язок по утриманню, закріплений у ст. 267 на відміну від обов'язку баби та діда по утриманню внуків (ст. 265 СК України) виникає не лише у силу неповнолітності братів, і сестер, а також у випадку їх непрацездатності, тобто досягнення загального пенсійного віку (55 — років — жінки, 60 — чоловіки) або встановлення інвалідності I, II чи III груп. Такий підхід законодавця видається цілком слушним, оскільки здатність особи самостійно себе забезпечити визначається не лише досягненням відповідного віку, а і зумовлюється станом її здоров'я. При цьому підставою для застосування даної норми є, насамперед, тяжке матеріальне становище особи. Неповнолітність чи непрацездатність особи, самі по собі, не призводять до виникнення аліментного зобов'язання.

Припиняється обов'язок, сформульований у частині першій ст. 267 з моменту досягнення повноліття. Проте, якщо аліменти були присуджені неповнолітньому у зв'язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, що призвело до його непрацездатності, то вони продовжують сплачуватися повнолітніми братами та сестрами, що спроможні надавати матеріальну допомогу і після досягнення повноліття. Лише зміна матеріального чи сімейного становища платника та одержувача аліментів може бути підставою для звільнення від сплати аліментів чи зміни їх розміру у судовому порядку згідно ст. 273 СК України.

Стаття 268. Обов'язок мачухи, вітчима утримувати падчерку, пасинка

1. Мачуха, вітчим зобов'язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

2. Суд може звільнити вітчима, мачуху від обов'язку по утриманню падчерки, пасинка або обмежити його певним строком, зокрема у разі:

1) нетривалого проживання з їхнім матір'ю, батьком;

2) негідної поведінки у шлюбних відносинах матері, батька дитини.

1. За змістом коментованої статті мачуха, вітчим зобов'язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання. При цьому мачухою є друга (наступна) дружина батька дитини, а вітчимом є той, хто перебуває у шлюбі з матір'ю дитини, але не є її батьком.

Обов'язок мачуха, вітчим по утриманню падчерки, пасинка, виникає лише за сукупності наступних умов:

1) спільного проживання разом з падчеркою чи пасинком;

2) малолітності та неповнолітності падчерки чи пасинка;

3) потреби у матеріальному забезпеченні падчерки або пасинка;

4) відсутності у падчерки та пасинка матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або наявності поважних причин, з огляду на які ці особи не можуть надавати їм належного утримання;

5) наявності достатніх матеріальних засобів мачуха чи вітчима для надання матеріальної допомоги своїй падчерці та пасинку.

Слід підкреслити, що вітчим, мачуха були включені до переліку осіб, зобов'язаних утримувати неповнолітню дитину згідно статті 95 КпШС. Проте існування даної норми у той час викликало суттєві заперечення. Ряд пострадянських держав (зокрема, Російська Федерація) після прийняття власних сімейних кодексів відмовилися від збереження аліментного обов'язку мачухи та вітчима по утриманню неповнолітніх падчерки та пасинка. У СК України обов'язок мачухи та вітчима зберігся, хоча й отримав додаткової конкретизації у змісті коментованої статті.

2. За правилом ст. 268 СК України мачухою, вітчимом особа може вважатися за умови спільного проживання з дитиною. Якщо шлюб з батьком, матір'ю дитини був припинений внаслідок смерті, вдова, вдівець, залишаючись проживати з дитиною, будуть і надалі для дитини мачухою, вітчимом. Тому обов'язок утримувати падчерку, пасинка виникає у мачухи, вітчима лише тоді, коли вони спільно проживають. Розірвання шлюбу з батьком, матір'ю дитини припиняє для колишньої дружини, колишнього чоловіка статус мачухи, вітчима дитини, а тому, припиняється обов'язок по її утриманню, що виник до настання такої обставини.

3. Особливістю норми коментованої статті є те, що обов'язок мачуха, вітчим по утриманню малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, виникає не лише за відсутності у падчерки та пасинка матері чи батька, тобто аліментнозобов'язаних осіб першої черги, а також у разі відсутності діда, баби, повнолітніх братів та сестер або наявності поважних причин, внаслідок яких ці особи не можуть надавати їм належного утримання, тобто відсутність зобов'язаних осіб по сплаті аліментів другої черги.

Інша особливість положень ст. 268 СК України полягає у можливості суду звільнити мачуху, вітчима від обов'язку утримувати падчерку, пасинка чи обмежити його строком. Підставою для цього є, насамперед, нетривале спільне проживання з батьком чи матір'ю дитини. Закон не визначає максимальний термін такого "нетривалого" проживання, що дає можливість суду звільнити мачуху чи вітчима від їх аліментних зобов'язань. Проте у ст. 27 °CК України встановлюється мінімальний п'ятирічний строк, сплив якого дає підстави для виникнення обов'язку пасинка та падчерки по утриманню мачухи чи вітчима. У разі застосування норми ч. 2 ст. 268, суд може, використовуючи аналогію, під нетривалим строком розуміти строк до п'яти років. При цьому, слід враховувати, що норма вказує на нетривале проживання з батьком чи матір'ю, тобто йде мова про час перебування у фактичних шлюбних відносинах, а не тривалість зареєстрованого шлюбу.

Ще однією підставою для звільнення мачухи та вітчима від обов'язку утримувати падчерку, пасинка чи обмежити його певним строком є негідна поведінка у шлюбних відносинах матері чи батька дитини. Негідною поведінкою може бути така поведінка, що суперечить моральним засадам суспільства, тобто системі етичних норм, правил поведінки, що склалися у суспільстві на основі традиційних духовних і культурних цінностей, уявлень про добро, честь, гідність, громадський обов'язок, совість, справедливість (ст. 1 Закону України "Про захист суспільної моралі"). Такою поведінкою може бути зловживання алкогольними напоями чи наркотичними засобами, вчинення щодо дружини, чоловіка насильницьких дій, відсутність піклування про сім'ю, приниження особистості тощо.

Стаття 269. Обов'язок інших осіб утримувати дитину

1. Особи, у сім'ї яких виховувалася дитина, зобов'язані надавати їй матеріальну допомогу, якщо у неї немає батьків, баби, діда, повнолітніх братів та сестер, за умови, що ці особи можуть надавати матеріальну допомогу.

1. Аліментні зобов'язання інших осіб по утриманню дитини, що виховувалася в їх сім'ї вперше отримали нормативне закріплення у ст. 95 КпШС, яка фіксувала обов'язок осіб, які постійно виховували дитину і утримували її як члена своєї сім'ї, надаючи їй систематичну матеріальну допомогу. Таке законодавче формулювання мало ряд неточностей та викликало суттєві заперечення. Ряд пострадянських держав після прийняття власних сімейних кодексів відмовилися від віднесення до аліментнозобов'язаних осіб так званого "фактичного вихователя", закріпивши лише зворотній обов'язок особи піклуватися про своїх вихователів. В СК України обов'язок особи, у сім'ї яких виховувалася дитина, надавати їй матеріальну допомогу був збережений, проте на відміну від аліментного обов'язку мачухи та вітчима, встановленого ст. 268 СК України, не отримав належної конкретизації у змісті коментованої статті.

Перше, що звертає на себе увагу це відсутність будь-яких строків, протягом яких дитина має проживати у сім'ї "фактичного вихователя" для виникнення в останнього обов'язку по її утриманню згідно ст. 269 СК України. Для вирішення даного питання за аналогією можна застосовувати правило ст. 271 СК України, що містить зворотній обов'язок особи утримувати тих, з ким вона проживала однією сім'єю до досягнення повноліття. Передбачений даною статтею обов'язок особи утримувати тих, з ким вона проживала однією сім'єю виникає за умови спільного проживання не менше ніж п'ять років. Подібний п'ятирічний строк можна застосовувати як підставу для виникнення зобов'язання осіб, у сім'ї яких виховувалася дитина по її утриманню.

Ще одним недоліком даної норми є відсутність положень, що вказують на підстави припинення такого обов'язку в осіб, сім'ї яких виховувалася особа. Зміст ст. 269 свідчить, що обов'язок інших осіб утримувати дитину спливає лише до моменту досягнення останньою повнолітня. Вказівка на "дитину" у назві та тексті статті дає підстави для висновку, що у випадку досягнення повноліття вихованець перестає бути дитиною в юридичному значенні цього терміну, а отже, припиняється обов'язок особи, в сім'ї якої вона виховувалася. Факт непрацездатності повнолітнього вихованця не може бути за змістом ст. 269 підставою для виникнення аліментного обов'язку фактичного вихователя. При цьому, слід підкреслити, що обов'язок одного "фактичного вихователя" припиняється у разі прийняття дитини на виховання в іншу сім'ю.

Аліментний обов'язок фактичного вихователя виникає за умови:

1) виховання дитини у його сім'ї;

2) відсутності в особи батьків, тобто аліментнозобов'язаних осіб першої черги;

3) відсутності в особи баби, діда, повнолітніх братів і сестер — аліментнозобов'язаних осіб другої черги;

4) здатності вихователя надавати матеріальну допомогу такій дитині.

Особливістю даної норми є виникнення обов'язку особи, у сім'ї яких виховувалася дитина, по наданні їй матеріальної допомоги, якщо у неї немає батьків, баби, діда, повнолітніх братів та сестер. Таким чином, аліментний обов'язок фактичного вихователя є обов'язком третьої черги, що виникає у разі відсутності зобов'язальних осіб інших черг. При цьому, якщо попередні статті вказували як підставу для виникнення зобов'язань не лише відсутність осіб, що належать до попередніх черг зобов'язальних суб'єктів (батьків, дітей, діда, баби тощо), а і не можливість з поважних причин надання матеріальної допомоги, то положення ст. 269 зазначає лише на одну підставу — відсутність батьків, баби, діда, повнолітніх братів та сестер.

Тому, якщо дитина має лише батька, який визнаний недієздатним, або лише бабу, яка не має можливості утримувати внука, обов'язок по утриманню дитини у "фактичного вихователя" не виникає, в тому числі у випадку наявності у нього спроможності надавати дитині матеріальну допомогу. Такий підхід законодавця видається принаймні нелогічним з огляду на формулювання змісту попередніх статей Глави 22 СК України.

Стаття 270. Обов'язок падчерки, пасинка утримувати мачуху, вітчима

1. Повнолітні падчерка, пасинок зобов'язані утримувати непрацездатних мачуху, вітчима, якщо вони потребують матеріальної допомоги і якщо вони надавали падчерці, пасинкові систематичну матеріальну допомогу не менш як п'ять років, за умови, що падчерка, пасинок можуть надавати матеріальну допомогу.

2. Обов'язок падчерки, пасинка по утриманню мачухи, вітчима виникає, якщо у мачухи, вітчима немає чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина, братів та сестер або якщо ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

1. Коментована стаття встановлює зворотній до передбаченого у ст. 268 СК України обов'язок падчерки та пасинка утримувати непрацездатних мачуху, вітчима, що потребують матеріальної допомоги.

Підставою для виникнення аліментного обов'язку падчерки, пасинка по утриманню мачуху, вітчима є сукупність наступних умов:

1) повнолітність та достатній для надання матеріальної допомоги рівень забезпеченості падчерки та пасинка;

2) непрацездатність мачухи чи вітчима (за станом здоров'я — інвалідність 1, 2 чи 3 груп чи у зв'язку з досягнення пенсійного віку);

3) потреба мачухи та вітчима в отриманні матеріальної допомоги;

4) відсутність у мачухи чи вітчима чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина, братів та сестер або наявність поважних причин, враховуючи які такі особи не можуть надавати їм належного утримання;

5) систематичність надання вітчимом чи мачухою матеріальної допомоги падчерці чи пасинку протягом не менше п'ятирічного терміну.

2. Для набуття мачухою чи вітчимом права на аліменти одних лише відносин з пасинком чи падчеркою недостатньо. Так само як і у випадку з фактичними вихователями, досить тісні відносини між зазначеними членами родини можуть виникнути, тільки якщо вітчим чи мачуха тривалий час і належним чином виховували свого пасинка чи падчерку. Якщо ж тривалість виховання не перевищує п'яти років чи мачуха або вітчим не надавали матеріальної допомоги своїй падчерці чи пасинку право на аліменти у таких осіб не виникає.

Обов'язок по утриманню мачухи, вітчима виникає у падчерки чи пасинка за умови відсутності у них чоловіка, дружини, повнолітніх сина чи дочки, тобто аліментнозобов'язаних осіб першої черги та осіб, що належать до кола аліментнозобов'язаних другої черги — братів чи сестер. Обов'язок по утриманню мачухи, вітчима може виникнути також тоді, коли є хоча б хтось із зазначених осіб, але вони недостатньо матеріально забезпечені чи з інших поважних причин не можуть надавати матеріальну допомогу мачусі чи вітчиму.

Коментована стаття, однак, не містить вимогу щодо працездатності падчерки чи пасинка як підстави виникнення у них аліментних зобов'язань. Тому за змістом ст. 270 обов'язок по утриманню мачухи чи вітчима може покладатися на повнолітніх, проте непрацездатних падчерки чи пасинка за умови наявності у них можливості надання матеріальної допомоги мачусі чи вітчиму.

Стаття 271. Обов'язок особи утримувати тих, з ким вона проживала однією сім'єю до досягнення повноліття

1. Якщо особа до досягнення повноліття проживала з родичами або іншими особами однією сім'єю, вона зобов'язана утримувати непрацездатних родичів та інших осіб, з якими проживала не менш як п'ять років, за умови, що ця особа може надавати матеріальну допомогу.

Цей обов'язок виникає, якщо у того, хто потребує матеріальної допомоги, немає дружини, чоловіка, повнолітніх дочки, сина, братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

1. Обов'язок особи утримувати тих, з ким вона проживала однією сім'єю до досягнення повноліття є зворотнім до встановленого статтею 269 СК України обов'язку інших осіб утримувати дитину. Умовами для виникнення обов'язку вихованця стосовно осіб з якими вона проживала однією сім'єю являється:

1) повнолітність та достатній для надання матеріальної допомоги рівень забезпеченості вихованця;

2) непрацездатність родичів та інших осіб, з якими проживала однією сім'єю;

3) необхідність отримання фактичним вихователем матеріальної допомоги;

4) відсутність у того, хто потребує матеріальної допомоги, дружини, чоловіка, повнолітніх дочки, сина, братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання;

5) особа проживала однією сім'єю до досягнення повноліття, але не менш як п'ять років з родичами або іншими особами, що її виховували.

2. Обов'язок по утриманню колишнього вихователя виникає в особи за умови відсутності у неї чоловіка, дружини, повнолітніх сина чи дочки, тобто аліментнозобов'язаних осіб першої черги та осіб, що належать до кола аліментнозобов'язаних другої черги — братів чи сестер. Обов'язок по утриманню може виникнути також тоді, коли є всі чи хоча б хтось із зазначених осіб, але вони недостатньо матеріально забезпечені чи з інших поважних причин не можуть надавати вихователю матеріальну допомогу.

Законодавством не встановлений строк існування обов'язку утримувати вихователя. Він може існувати протягом всього життя вихователя за умови наявності зазначених у ст. 271 СК України умов.

Коментована стаття, не містить вимоги щодо працездатності вихованця як підстави виникнення у них аліментних зобов'язань. Тому обов'язок по утриманню вихователя може покладатися на повнолітню, проте непрацездатну особи за умови наявності у неї можливості надання матеріальної допомоги.

Відсутнє у змісті коментованої статті положення про можливу втрату права на аліменти фактичним вихователем у разі здійснення своїх обов'язків по вихованню особи неналежним чином. За змістом ст. 271 для виникнення аліментного обов'язку у вихованця достатньо лише факту проживання однією сім'єю не менше п'яти років. Однак суд, враховуючи всі обставини справи не позбавлений можливості відмовити у призначенні аліментів від колишнього вихованця у разі не належного виконання своїх обов'язків особою, що мала виконувати щодо нього функції вихователя.

Стаття 272. Розмір аліментів, що стягуються з інших членів сім'ї та родичів, і строки їх стягнення

1. Розмір аліментів, що стягуються з інших членів сім'ї та родичів на дітей і непрацездатних повнолітніх осіб, які потребують матеріальної допомоги, визначається у частці від заробітку (доходу) або у твердій грошовій сумі.

При визначенні розміру аліментів суд бере до уваги матеріальний та сімейний стан платника та одержувача аліментів.

2. Якщо позов пред'явлений не до всіх зобов'язаних осіб, а лише до деяких з них, розмір аліментів визначається з урахуванням обов'язку всіх зобов'язаних осіб надавати утримання. При цьому сукупний розмір аліментів, що підлягає стягненню, не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

3. Суд може визначити строк, протягом якого будуть стягуватися аліменти.

1. Визначення розміру аліментів, що стягуються з інших членів сім'ї та родичів має багато спільного з правилами аліментування дітей та подружжя. Проте положення коментованої статті не позбавлені ряду недоліків. Зокрема, частина перша ст. 272 СК України містить правило щодо визначення розміру аліментів, що стягуються з інших членів сім'ї та родичів на дітей і непрацездатних повнолітніх осіб, які потребують матеріальної допомоги у частці від заробітку (доходу) або у твердій грошовій сумі. За такого формулювання стягнення аліментів одночасно і в частці від заробітку (доходу) і в твердій грошовій сумі даною статтею не передбачається.

Іншим недоліком статті є відсутність положень про можливість домовленості між іншими членами сім'ї щодо виконання свого обов'язку по утриманню. Положення ст. 272 СК України безпосередньо не забороняють укладання договору про розподіл витрат на утримання між аліментнозобов'язаними особами другої черги. Водночас відсутність у тексті статті правил щодо можливості його укладання, ускладнює застосування цього способу реалізації обов'язку по утриманню іншими родичами та обумовлює потребу застосування за аналогією відповідних норм, присвячених договору про надання утримання між подружжям (ст. 78 СК України) та договору між батьками про сплату аліментів на дитину (ст. 189 СК України).

2. Розмір аліментів, що стягуються з інших членів сім'ї та родичів визначається у частці від заробітку (доходу) або у твердій грошовій сумі. При цьому, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає відповідній індексації. Частка заробітку (доходу), яка буде стягуватися з інших членів сім'ї та родичів як аліменти на дітей і непрацездатних повнолітніх осіб, які потребують матеріальної допомоги, визначається судом.

При визначенні розміру аліментів суд бере до уваги матеріальний та сімейний стан платника та одержувача аліментів.

3. Коло аліментнозобов'язаних осіб другої черги є досить широким, тому можлива ситуація, коли одна особа вправі претендувати на одержання аліментів з боку декількох членів родини одночасно. Вихідним пунктом у вирішенні питання визначення розміру аліментів у такому випадку є встановлення загального розміру аліментів, необхідного для утримання особи, управомоченої на їх одержання. Розрахована в такий спосіб сума аліментів розподіляється між усіма аліментнозобов'язаними особами в залежності від їх матеріального і сімейного стану. При цьому слід наголосити, що закон не згадує про рівність членів родини у розподілі тягаря сплати аліментів. Тому вирішальне значення у визначенні величини стягуваних аліментів має не кількість аліментнозобов'язаних осіб, а матеріальний і сімейний стан кожного з них.

У той же час ч. 2 ст. 272 СК України забезпечує осіб, зобов'язаних сплачувати аліменти, від того, щоб на одного з них був покладений весь тягар аліментування, тоді як інші члени родини від нього будуть звільнені. Так, якщо позов пред'явлений не до всіх зобов'язаних осіб, а лише до деяких з них, розмір аліментів визначається з урахуванням обов'язку всіх зобов'язаних осіб надавати утримання. Існування цього положення повинно призводити до більш рівномірного розподілу аліментних обов'язків між членами родини.

Слід враховувати, що формулювання частини другої ст. 272 було змінено Законом № 2901-IV від 22.09.2005. Згідно цих змін сукупний розмір аліментів, що підлягає стягненню, не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

4. Законодавство не встановлює строку тривалості права на утримання, тому особа може одержувати аліменти від інших родичів до досягнення нею повноліття, а баба чи дід пожиттєво. Проте суд має право обмежити тривалість існування обов'язку по сплаті аліментів, що стягуються з інших членів сім'ї та родичів певним строком. Зокрема, згідно ч. 2 ст. 268 СК України суд може обмежити обов'язок вітчима, мачуху по утриманню падчерки, пасинка певним строком у разі нетривалого проживання з їх матір'ю, батьком чи негідної поведінки у шлюбних відносинах матері чи батька дитини.

Стаття 273. Зміна розміру аліментів та звільнення від їх сплати

1. Якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267–271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

1. Суд визначає розмір аліментів з урахуванням матеріального та сімейного стану платника та одержувача аліментів, тому якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд за позовом будь-кого з них може змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

При цьому зміна матеріального чи сімейного стану платника та одержувача аліментів сама по собі не призводить до припинення виконання чи зміни рішення суду щодо призначення аліментів. Аліменти у збільшеному чи зменшеному розмірі можуть стягуватися лише на підставі нового рішення суду, постановленого за позовом одержувача чи платника аліментів.

Зміна умов виникнення обов'язку по утриманню інших членів родини може мати наслідком автоматичне припинення аліментного обов'язку. У такому випадку рішення суду не вимагається. Наприклад, досягнення повноліття братом чи сестрою (у разі їх працездатності) є підставою для припинення обов'язку по їх утриманню, згідно ч. 1 ст. 267 СК України. Так само як і повноліття внука має наслідком припинення обов'язку баби чи діда по його утриманню (ст. 265 СК України).

Проте в інших випадках за наявності обставин, що мають істотне значення суд вправі звільнити інших членів сім'ї та родичів від сплати аліментів. До них належить істотне погіршення матеріального стану платника чи його покращення в одержувача аліментів, зміна сімейного стану одержувача аліментів в силу, якого виникають обов'язки по утриманню в інших осіб та інші. Так, суд може звільнити від сплати аліментів брата у разі одруження непрацездатної сестри з особою, що здатна надавати їй матеріальну допомогу.

Стаття 274. Визначення заборгованості за аліментами, що стягуються з інших членів сім'ї та родичів. Повне або часткове звільнення від заборгованості за аліментами

1. Визначення заборгованості за аліментами, що стягуються з інших членів сім'ї та родичів, а також повне або часткове звільнення їх від сплати заборгованості провадяться відповідно до положень, встановлених статтями 194–197 цього Кодексу.

1. Норма коментованої статті про визначення заборгованості за аліментами, що стягуються з інших членів сім'ї та родичів, а також звільнення їх від сплати заборгованості, в цілях нормативної економії сформульована як бланкетна, тобто носить відсилочний характер та спрямовує до відповідних положень СК України, що стосуються регулювання аліментних зобов'язань по утриманню батьками своїх дітей (статті 194–197 Кодексу).

2. Стягнення аліментів за минулий час допускається за виконавчим листом, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання. Якщо за виконавчим листом, пред'явленим до виконання, аліменти не стягувалися у зв'язку з розшуком платника аліментів або у зв'язку з його перебуванням за кордоном, вони мають бути сплачені за весь минулий час.

Заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості, але працює на час визначення її розміру, заборгованість визначається із заробітку (доходу), який він одержує. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору — судом (ст. 195 СК України).

При виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

3. Відповідно до ст. 197 СК України суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Суд також вправі звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти.

Розділ VI. ОСОБЛИВОСТІ УСИНОВЛЕННЯ ЗА УЧАСТЮ ІНОЗЕМЦІВ ТА ОСІБ БЕЗ ГРОМАДЯНСТВА

Стаття 282. Усиновлення дитини, яка є громадянином України, але проживає за межами України

1. Усиновлення громадянином України дитини, яка є громадянином України, але проживає за межами України, здійснюється в консульській установі або дипломатичному представництві України.

Якщо усиновлювач не є громадянином України, для усиновлення дитини, яка є громадянином України, потрібен дозвіл урядового органу державного управління з усиновлення та захисту прав дитини.

Усиновлення іноземцем дитини, яка є громадянином України, здійснене у відповідних органах держави, на території якої проживає дитина, є дійсним за умови попереднього одержання дозволу урядового органу державного управління з усиновлення та захисту прав дитини.

Коментованою статтею встановлюються правила усиновлення дитини, яка є громадянином України, але проживає за межами України. Норми даної статті стосуються загального процесу усиновлення, яке визначається СК як є прийняття усиновлювачем у свою сім'ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду (ст. 207 СК). Отже при застосуванні правил коментованої статті слід враховувати загальні положення про усиновлення, визначені у Главі 18 СК.

Разом з тим, суб'єктний склад осіб, що можуть бути усиновлені за правилами коментованої статті, є обмеженим у порівнянні із правилами Глави 18 СК. Так усиновленим відповідно до ст. 282 СК може бути особа, яка має в сукупності такі ознаки:

А) Є дитиною, тобто особою, яка не досягла повноліття (18 років) — ст. 6 СК;

Б) Є громадянином України у розумінні Закону України "Про громадянство України";

В) Проживає за межами України, тобто місцем її постійного проживання є територія іншої держави. Місце проживання дитини визначається а правилами ст. 29 Цивільного кодексу України.

Порядок усиновлення дитини — громадянина України, яка проживає за межами України, залежить від того, яка особа виступає усиновлювачем. Коментована стаття визначає правила, що застосовуються в разі, якщо:

А) Усиновлювач є громадянином України;

Б) Усиновлювач не є громадянином України (тобто є іноземцем або особою без громадянства).

Якщо усиновлювач є громадянином України, усиновлення здійснюється в консульській установі або дипломатичному представництві України. Відповідно до п. 2 Положення про порядок розміщення дипломатичних представництв, консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних та іноземних організацій в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 лютого 1995 р. № 146 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 28 червня 1997 р. № 670) консульською установою є генеральне консульство, віце-консульство або консульське агентство, а дипломатичним представництвом — посольство, місія або інше дипломатичне представництво. Враховуючи, що і усиновлювач, і усиновлений є громадянами України, до відносин усиновлення в такому випадку застосовуються норми Сімейного кодексу України, зокрема, Глави 18.

Якщо усиновлювач не є громадянином України (тобто є іноземцем або особою без громадянства), для здійснення ним усиновлення, крім загальних документів необхідний також дозвіл урядового органу державного управління з усиновлення та захисту прав дитини. На сьогодні в Україні таким органом є Державний департамент з усиновлення та захисту прав дитини, який діє на підставі відповідного Положення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2006 р. № 367.

Якщо усиновлення дитини — громадянина України, який проживає на території іншої держави, здійснюється іноземцем, тобто особою, яка є громадянином (підданим) іншої держави (ст. 1 Закону України "Про громадянство України"), орган, який приймає рішення про усиновлення, визначається за законодавством країни, де проживає дитина. Разом з тим в будь-якому випадку усиновлювач має отримати дозвіл на усиновлення від Державного департаменту з усиновлення та захисту прав дитини. В противному випадку проведене на території іншої країни усиновлення буде недійсним.

Стаття 283. Усиновлення іноземцем дитини, яка є громадянином України

1. Усиновлення іноземцем в Україні дитини, яка є громадянином України, здійснюється на загальних підставах, встановлених главою 18 цього Кодексу.

2. Дитина, яка є громадянином України, може бути усиновлена іноземцем, якщо вона перебуває не менш як один рік на обліку у урядовому органі державного управління з усиновлення та захисту прав дитини.

Якщо усиновлювач є родичем дитини або дитина страждає на хворобу, що внесена до спеціального переліку, затвердженого Міністерством охорони здоров'я України, усиновлення може бути здійснене до спливу цього строку.

3. Дитина може бути усиновлена іноземцем, якщо протягом одного року з моменту взяття її на облік у урядовому органі державного управління з усиновлення та захисту прав дитини не виявилося громадянина України, який бажав би її усиновити або взяти під опіку чи піклування до себе в сім'ю.

Переважне право на усиновлення дитини — громадянина України мають іноземці, які є:

1) родичами дитини;

2) громадянами держав, з якими Україна уклала договір про надання правової допомоги.

4. На усиновлення дитини іноземцем потрібна згода урядового органу державного управління з усиновлення та захисту прав дитини.

Урядовий орган державного управління з усиновлення та захисту прав дитини направляє в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, запит до Міністерства внутрішніх справ України щодо перевірки іноземців, що усиновлюють дитину, яка є громадянином України, на наявність або відсутність інформації компрометуючого характеру в правоохоронних органах інших держав та Генеральному секретаріаті Інтерполу.

5. Усиновлення іноземцями провадиться за умови забезпечення дитині прав в обсязі не меншому, ніж це встановлено законами України.

6. За усиновленою дитиною зберігається громадянство України до досягнення нею вісімнадцяти років.

Усиновлена дитина має право на збереження своєї національної ідентичності відповідно до Конвенції про права дитини, інших міжнародних договорів.

Інститут усиновлення відомий всім правовим системам. При усиновленні між усиновлювачем та усиновленим виникають такі ж права та обов'язки, як і між родичами за походженням. Одночасно, в силу усиновлення усиновлені втрачають особисті та майнові права та звільняються від обов'язків по відношенню до своїх батьків та їх родичів. Усиновлення дітей громадянами іншої держави на сьогодні є доволі розповсюдженим явищем. Коментована стаття містить основу правового регулювання усиновлення іноземцями дітей, які є громадянами України. Крім внутрішнього законодавства України при вирішенні питань про усиновлення дітей іноземцями, застосовуються також Європейська конвенція про усиновлення дітей від 24.04.67 р., Конвенція про захист дітей та співробітництво в галузі міждержавного усиновлення від 29.05.93 р., Конвенція про юрисдикцію, право, що застосовується та визнання рішень про усиновлення, від 15.11.65 р.

Застосування положень коментованої статті можливо виключно в разі наявності відповідного статусу усиновленого та усиновлювача. Так усиновлений має бути:

А) Дитиною, тобто особою, яка не досягла повноліття (18 років) — ст. 6 СК;

Б) Громадянином України у розумінні Закону України "Про громадянство України";

В) Проживати на території України (усиновлення дітей — громадян України, які проживають на території інших держав, регулюється ст. 282 СК).

Усиновлювач за правилами даної статті має бути іноземцем, тобто в розумінні ст. 1 Закону України "Про громадянство України" особою, яка не перебуває в громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Відповідно до ч. 1 коментованої статті, усиновлення іноземцем дитини — громадянина України в Україні здійснюється на загальних підставах, передбачених Главою 18 СК. Так для усиновлення іноземцями діють правила щодо усиновлення за рішенням суду, обмежень, які встановлюються для усиновлення, мінімальний вік усиновлювача та мінімальна та максимальна вікова різниця між усиновленим та усиновлювачем. Також відповідно до п. 9 ст. 212 СК України не може бути усиновлювачем іноземець, який не перебуває у шлюбі, крім випадків, коли іноземець є родичем дитини.

Крім загальних умов та правил усиновлення, в разі усиновлення українських дітей іноземцями діють також і спеціальні правила, передбачені коментованою статтею та спеціальним законодавством. Такими спеціальними умовами для усиновлення іноземцями є:

А) Перебування дитини протягом не менш як одного року на обліку у урядовому органі державного управління з усиновлення та захисту прав дитини. Облік дітей здійснюється Державним департаментом з усиновлення та захисту прав дитини, який діє на підставі відповідного Положення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2006 р. № 367. Облік дітей, які можуть бути усиновлені та осіб, які бажають усиновити дитину, здійснюється на підставі Порядку провадження діяльності з усиновлення та здійснення нагляду за дотриманням прав усиновлених дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 2008 р. № 905.

Виключенням із цього правила є випадки, коли:

- іноземець є родичем дитини. СК під поняттям "родичі" розуміє бабу, діда, прабабу, прадіда, повнорідних братів і сестер (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів"). Разом з тим, для питань усиновлення дітей іноземцями мають враховуватися і інші родинні зв'язки (іноземець є дядько або тіткою дитини, її двоюрідним братом або сестрою тощо).

— дитина страждає на хворобу, що внесена до спеціального переліку, затвердженого Міністерством охорони здоров'я України. На сьогодні такий перелік затверджений наказом Міністерства охорони здоров'я України від 2 вересня 2008 р. № 510.

У передбачених випадках, усиновлення дитини може здійснюватися і без дотримання річного строку перебування дитини на обліку у Державному департаменті з усиновлення та захисту прав дитини.

Б) Відсутність протягом строку перебування дитини на обліку громадянина України, який бажав би її усиновити або взяти під опіку чи піклування до себе в сім'ю. Тобто Сімейний кодекс підтверджує положення п. 21 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.89 р., відповідно до якого усиновлення в іншій країні може розглядатися як альтернативний спосіб догляду за дитиною, якщо дитина не може бути передана на виховання або в сім'ю, яка могла б забезпечити її виховання або усиновлення, і якщо забезпечення якогось придатного догляду в країні походження дитини є неможливим. При цьому береться до уваги не тільки усиновлення дитини громадянами України, але і інші форми догляду за дитиною (взяття її під опіку або піклування, взяття її в прийомною сім'ю, під патронат тощо).

В) Для усиновлення дитини іноземцем необхідною є згода урядового органу державного управління з усиновлення та захисту прав дитини (Державного департаменту з усиновлення та захисту прав дитини). Для надання згоди на усиновлення Державний департамент з усиновлення та захисту прав дитини має подати запит до Міністерства внутрішніх справ України щодо перевірки іноземців, що прагнуть усиновити дитину — громадянина України, на наявність або відсутність інформації компрометуючого характеру в правоохоронних органах інших держав та Генеральному секретаріаті Інтерполу. Порядок звернення з таким запитом має затверджуватися Кабінетом Міністрів України.

Г) Забезпечення дитині прав в обсязі не меншому, ніж це встановлено законами України. Тобто дитині як мінімум мають бути гарантовані ті права, які закріплені у Сімейному кодексі України та інших актах сімейного законодавства.

Переважне право на усиновлення дитини мають ті іноземці, які є родичами дитини або є громадянами держав, з якими Україна уклала договір про надання правової допомоги. Тобто якщо декілька іноземців претендують на усиновлення дитини, відповідне право буде надано тому іноземцю, який входить до групи осіб, що мають переважне право на усиновлення.

Усиновлення дітей іноземцями здійснюється на підставі рішення суду. Подача заяви до суду та розгляд справи здійснюється за правилами Глави 5 Розділу 4 Цивільно-процесуального кодексу України. При розгляді справи суд має враховувати також законодавство країни усиновлювача (рішення Верховного Суду України від 4 липня 2007 р.). Також, розглядаючи справі про усиновлення дитини, яка є громадянином України, іноземцями, судам необхідно брати до уваги положення п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення в про позбавлення та поновлення батьківських прав".

Сімейний кодекс гарантує усиновленій іноземцем дитині захист зі сторони держави. Такий захист здійснюється шляхом нагляду за дотриманням прав усиновлених дітей (див. коментар до ст. 287 СК), а також правилом коментованої статті, що за усиновленою дитиною зберігається громадянство України до досягнення нею вісімнадцяти років. В подальшому в разі бажання повнолітній усиновлений може змінити українське громадянство на громадянство країни усиновлювача.

Усиновлена дитина має право на збереження своєї національної ідентичності відповідно до Конвенції про права дитини, інших міжнародних договорів. Тобто усиновлена дитина має право знати свою національність, дотримувати певних національних традицій та звичаїв тощо.

Стаття 284. Усиновлення дитини, яка є іноземцем і проживає в Україні

1. Усиновлення дитини, яка є іноземцем і проживає в Україні, здійснюється громадянами України або іноземцями, які проживають в Україні, на загальних підставах.

Коментована стаття має відсилочний характер та застосовується до усиновлення дітей за наявності таких ознак:

А) Усиновленню підлягає дитина-іноземець, яка проживає в Україні. Тобто дитина має бути за походженням або в силу якихось інших підстав громадянином іншої держави, але проживати при цьому на території України.

Б) Усиновлювачем є громадянин України або іноземець, які проживають на території України.

Відповідно до правил коментованої статті усиновлення відбувається на загальних підставах. Тобто в такому випадку слід застосовувати правила Глави 18 СК, а також норми Цивільного процесуального кодексу України, Порядку ведення обліку дітей, які можуть бути усиновлені, осіб, які бажають усиновити дитину, та здійснення нагляду за дотриманням прав дітей після усиновлення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 серпня 2003 р. № 1377.

Стаття 285. Обмеження права іноземця на таємницю усиновлення дитини, яка є громадянином України

1. Усиновлення дитини, яка є громадянином України, особою, яка є громадянином держави, з якою Україна не має договору про надання правової допомоги, не є таємним, якщо у державі, в якій усиновлювач постійно проживає і в яку має переїхати дитина, усиновлення не є таємним.

2. Усиновлення дитини, яка є громадянином України, особою, яка є громадянином держави, з якою Україна не має договору про надання правової допомоги, і якщо ця особа в Україні постійно не проживає, не є таємним.

Коментована стаття містить виключення із загального правила щодо дотримання таємниці усиновлення, визначеного у статтях 226–228 СК. Таємниця усиновлення в разі усиновлення дитини іноземцями не може бути абсолютно збережена в силу об'єктивних обставин. Так, одним із основних прав дитини відповідно до ст. 7 Конвенції ООН про права дитини 1989 р. є право знати своє походження та, наскільки це можливо, знати своїх батьків. Пунктом 6 ст. 283 СК України визначено, що дитина, усиновлена іноземцями, до повноліття зберігає громадянство України, а також має право на збереження своєї національної ідентичності. Отже право іноземця на таємницю усиновлення дитини, яка є громадянином України, є обмеженим як загальними нормами СК, так і зокрема правилами коментованої статті.

Так дія правила щодо відсутності таємниці усиновлення залежить від наявності ряду умов, деякі з яких є обов'язковими завжди всі, а деякі — обов'язкові альтернативно.

Так до завжди обов'язкових умов відносяться:

— усиновленим є дитина — громадянин України;

— усиновлювачем є іноземець — громадянин держави, з якою України не має договору про надання правової допомоги.

До альтернативних умов відсутності таємниці усиновлення коментована стаття відносить:

— відсутність таємниці усиновлення у державі, в якій усиновлювач постійно проживає і в яку має переїхати дитина (ч. 1 коментованої статті) або

— постійне проживання усиновлювача поза межами території України (ч. 2 коментованої статті).

Стаття 286. Усиновлення в Україні іноземцем дитини, яка є іноземцем або особою без громадянства

1. Усиновлення іноземцем або особою без громадянства дитини, яка є іноземцем або особою без громадянства, здійснюється в Україні відповідно до законів України, якщо інше не встановлено міжнародними договорами України.

Коментована стаття регулює випадки усиновлення на території України дитини, яка є іноземцем або особою без громадянства, усиновлювачем, який також є іноземцем або особою без громадянства. Такі випадки зустрічаються не часто. Такого роду усиновлення здійснюються відповідно до законів України. Тобто застосуванню підлягає Глава 18 Сімейного кодексу України, а також норми Цивільного процесуального кодексу України, Порядку ведення обліку дітей, які можуть бути усиновлені, осіб, які бажають усиновити дитину, та здійснення нагляду за дотриманням прав дітей після усиновлення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 серпня 2003 р. № 1377. Інші правила можуть бути встановлені міжнародними договорами України.

Стаття 287. Нагляд за дотриманням прав дітей, які усиновлені іноземцями

1. Якщо діти усиновлені іноземцями і проживають за межами України, відповідна консульська установа за дорученням Міністерства закордонних справ України веде облік цих дітей і здійснює нагляд за дотриманням їхніх прав до досягнення ними вісімнадцяти років.

Порядок здійснення нагляду за дотриманням прав дітей, які усиновлені іноземцями і проживають за межами України, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Оскільки діти — громадяни України, які усиновлені іноземцями, залишаються громадянами України до досягнення ними повноліття (п. 6 ст. 283 СК), навіть в разі проживання на території іншої держави, держава Україна протягом цього періоду здійснює нагляд за дотриманням їхніх прав усиновлювачами та іншими особами.

Нагляд за дотриманням прав усиновлених дітей здійснюється на підставі Порядку ведення обліку дітей, які можуть бути усиновлені, осіб, які бажають усиновити дитину, та здійснення нагляду за дотриманням прав дітей після усиновлення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 серпня 2003 р. № 1377.

Реєстрація дітей, усиновлених іноземцями здійснюється Міністерством зовнішніх справ на підставі поданої усиновлювачами копії рішення суду про усиновлення. Облік дітей, які усиновлені іноземцями і проживають за межами України, та нагляд за дотриманням їхніх прав до досягнення ними 18-річного віку здійснює відповідна консульська установа чи дипломатичне представництво України за дорученням МЗС.

Для здійснення нагляду за дотриманням прав дітей, які усиновлені іноземцями і проживають за межами України, Державний департамент з усиновлення та захисту прав дитини у місячний строк після отримання копії рішення суду про усиновлення дитини надсилає до МЗС копію зобов'язання усиновлювача про постановку дитини в місячний строк після в'їзду до країни постійного проживання на облік у відповідній консульській установі чи дипломатичному представництві України, подання цій установі чи представництву періодичної інформації про умови проживання і виховання дитини, а також надання можливості її представнику спілкуватися з дитиною.

МЗС у місячний строк після отримання документів з Державного департаменту з усиновлення та захисту прав дитини надсилає до відповідної консульської установи чи дипломатичного представництва України доручення щодо постановки її на консульський облік та здійснення нагляду за дотриманням її прав.

Консульська установа чи дипломатичне представництво України здійснює нагляд за дотриманням прав усиновленої дитини на підставі доручення МЗС та загальновизнаних принципів і норм міжнародного права щодо захисту прав дітей і раз на рік протягом перших трьох років, а потім — через кожні три роки надсилає інформацію до МЗС для подальшої передачі її Державному департаменту з усиновлення та захисту прав дитини.

Якщо буде виявлені порушення прав усиновленої дитини, це може бути підставою для скасування усиновлення та повернення дитини в Україну.

Розділ VII ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ

1. Цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України.

{Пункт 1 розділу VII в редакції Закону № 407-IV від 26.12.2002}

2. Визнати такими, що втрачають чинність з вступом у дію Сімейного кодексу України:

{Абзац перший пункту 2 розділу VII в редакції Закону № 407-IV від 26.12.2002}

1) Кодекс про шлюб та сім'ю України (Відомості Верховної Ради УРСР, 1969 р., додаток до № 26, ст. 204; 1971 р., № 20, ст. 141; 1973 р., № 21, ст. 181; 1980 р., № 38, ст. 754; 1984 р., № 7, ст. 136; 1985 р., № 11, ст. 205, ст. 206; 1987 р., № 8, ст. 149, № 35, ст. 674; 1991 р., № 9, ст. 89; Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 4, ст. 25, № 36, ст. 528; 1996 р., № 7, ст. 26; 2000 р., № 9, ст. 67, № 50, ст. 436).

Розділ V "Акти громадянського стану" зберігає свою чинність у частині, що не суперечить цьому Кодексу, до прийняття спеціального закону;

2) Закон Української РСР від 20 червня 1969 року "Про затвердження Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР" (Відомості Верховної Ради УРСР, 1969 р., № 26, ст. 204);

3) Указ Президії Верховної Ради Української РСР від 29 грудня 1969 року "Про порядок введення в дію Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР" (Відомості Верховної Ради УРСР, 1970 р., № 2, ст.16; 1980 р., № 38, ст. 754).

3. Кабінету Міністрів України:

подати до Верховної Ради України протягом трьох місяців з дня опублікування цього Кодексу пропозиції щодо внесення змін до законів України, які випливають з цього Кодексу;

привести у відповідність із цим Кодексом свої нормативно-правові акти;

забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Кодексом.

Президент України Л.КУЧМА

м. Київ 10 січня 2002 року № 2947-III

Content

Колектив авторів Сімейний кодекс України. Науково-практичний коментар станом на 28.09.2009 р.

Авторський колектив коментарю до Сімейного кодексу України

Розділ І. ЗАГАЛЬНІ ПОЛОЖЕННЯ

Глава 1. СІМ'Я. РЕГУЛЮВАННЯ СІМЕЙНИХ ВІДНОСИН

Стаття 1. Завдання Сімейного кодексу України

Стаття 2. Учасники сімейних відносин, які регулює Сімейний кодекс України

Стаття 3. Сім'я

Стаття 4. Право особи на сім'ю

Стаття 5. Державна охорона сім'ї

Стаття 6. Дитина

Стаття 7. Загальні засади регулювання сімейних відносин

Стаття 8. Застосування до регулювання сімейних відносин Цивільного кодексу України

Стаття 9. Регулювання сімейних відносин за домовленістю (договором) сторін

Стаття 10. Застосування аналогії закону та аналогії права

Стаття 11. Врахування звичаїв при вирішенні судом сімейних спорів

Стаття 12. Обчислення строків, встановлених у цьому Кодексі

Стаття 13. Міжнародні договори України

Глава 2. ЗДІЙСНЕННЯ СІМЕЙНИХ ПРАВ ТА ВИКОНАННЯ СІМЕЙНИХ ОБОВ'ЯЗКІВ. ЗАХИСТ СІМЕЙНИХ ПРАВ ТА ІНТЕРЕСІВ

Стаття 14. Здійснення сімейних прав

Стаття 15. Виконання сімейних обов'язків

Стаття 16. Надання неповнолітнім батькам допомоги у здійсненні батьківських прав та виконанні батьківських обов'язків

Стаття 17. Надання органом опіки та піклування допомоги особам у здійсненні ними своїх сімейних прав та виконанні сімейних обов'язків

Стаття 18. Захист сімейних прав та інтересів

Стаття 19. Участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів

Стаття 20. Застосування позовної давності до вимог, що випливають із сімейних відносин

Розділ II. ШЛЮБ. ПРАВА ТА ОБОВ'ЯЗКИ ПОДРУЖЖЯ

Глава 3. ЗАГАЛЬНІ ПОЛОЖЕННЯ

Стаття 21. Поняття шлюбу

Стаття 22. Шлюбний вік

Стаття 23. Право на шлюб

Стаття 24. Добровільність шлюбу

Стаття 25. Одношлюбність

Стаття 26. Особи, які не можуть перебувати у шлюбі між собою

Глава 4. ДЕРЖАВНА РЕЄСТРАЦІЯ ШЛЮБУ

Стаття 27. Значення державної реєстрації шлюбу

Стаття 28. Заява про реєстрацію шлюбу

Стаття 29. Ознайомлення осіб, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, з їхніми правами та обов'язками

Стаття 30. Взаємна обізнаність наречених про стан здоров'я

Стаття 31. Заручини

Стаття 32. Час реєстрації шлюбу

Стаття 33. Місце реєстрації шлюбу

Стаття 34. Реєстрація шлюбу в присутності нареченої та нареченого

Стаття 35. Право на вибір прізвища при реєстрації шлюбу

Стаття 36. Правові наслідки шлюбу

Стаття 37. Правозгідність шлюбу

Глава 5. НЕДІЙСНІСТЬ ШЛЮБУ

Стаття 38. Підстави недійсності шлюбу

Стаття 39. Шлюб, який є недійсним

Стаття 40. Шлюб, який визнається недійсним за рішенням суду

Стаття 41. Шлюб, який може бути визнаний недійсним за рішенням суду

Стаття 42. Особи, які мають право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним

Стаття 43. Визнання шлюбу недійсним після його припинення

Стаття 44. Час, з якого шлюб є недійсним

Стаття 45. Правові наслідки недійсності шлюбу

Стаття 46. Особливі правові наслідки недійсності шлюбу

Стаття 47. Права та обов'язки батьків і дитини, яка народилася у недійсному шлюбі

Стаття 48. Визнання шлюбу неукладеним

Глава 6. ОСОБИСТІ НЕМАЙНОВІ ПРАВА ТА ОБОВ'ЯЗКИ ПОДРУЖЖЯ

Стаття 49. Право на материнство

Стаття 50. Право на батьківство

Стаття 51. Право дружини та чоловіка на повагу до своєї індивідуальності

Стаття 52. Право дружини та чоловіка на фізичний та духовний розвиток

Стаття 53. Право дружини та чоловіка на зміну прізвища

Стаття 54. Право дружини та чоловіка на розподіл обов'язків та спільне вирішення питань життя сім'ї

Стаття 55. Обов'язок подружжя турбуватися про сім'ю

Стаття 56. Право дружини та чоловіка на свободу та особисту недоторканість

Глава 7. ПРАВО ОСОБИСТОЇ ПРИВАТНОЇ ВЛАСНОСТІ ДРУЖИНИ ТА ЧОЛОВІКА

Стаття 57. Майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка

Стаття 58. Право на плоди та доходи від речей, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка

Стаття 59. Здійснення дружиною, чоловіком права особистої приватної власності

Глава 8. ПРАВО СПІЛЬНОЇ СУМІСНОЇ ВЛАСНОСТІ ПОДРУЖЖЯ

Стаття 60. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя

Стаття 61. Об'єкти права спільної сумісної власності

Стаття 62. Виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові

Стаття 63. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності

Стаття 64. Право подружжя на укладення договорів між собою

Стаття 65. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя

Стаття 66. Право подружжя на визначення порядку користування майном

Стаття 67. Право на розпоряджання часткою у майні, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя

Стаття 68. Здійснення права спільної сумісної власності після розірвання шлюбу

Стаття 69. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя

Стаття 70. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна

Стаття 71. Способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя

Стаття 72. Застосування позовної давності до вимог про поділ майна подружжя

Стаття 73. Накладення стягнення на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя

Стаття 74. Право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою

Глава 9. ПРАВА ТА ОБОВ'ЯЗКИ ПОДРУЖЖЯ ПО УТРИМАННЮ

Стаття 75. Право одного з подружжя на утримання

Стаття 76. Право на утримання після розірвання шлюбу

Стаття 77. Способи надання утримання одному з подружжя

Стаття 78. Договір подружжя про надання утримання

Стаття 79. Час, протягом якого сплачуються аліменти одному з подружжя

Стаття 80. Визначення розміру аліментів одному з подружжя за рішенням суду

Стаття 81. Види доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів

Стаття 82. Припинення права одного з подружжя на утримання

Стаття 83. Позбавлення права на утримання або обмеження його строком

Стаття 84. Право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини

Стаття 85. Припинення права дружини на утримання

Стаття 86. Право чоловіка на утримання у разі проживання з ним дитини

Стаття 87. Припинення права чоловіка на утримання

Стаття 88. Право на утримання того з подружжя, з ким проживає дитина-інвалід

Стаття 89. Припинення права на утримання за домовленістю подружжя

Стаття 90. Взаємна участь дружини, чоловіка у витратах на лікування

Стаття 91. Право на утримання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою

Глава 10. ШЛЮБНИЙ ДОГОВІР

Стаття 92. Право на укладення шлюбного договору

Стаття 93. Зміст шлюбного договору

Стаття 94. Форма шлюбного договору

Стаття 95. Початок дії шлюбного договору

Стаття 96. Строк дії шлюбного договору

Стаття 97. Визначення у шлюбному договорі правового режиму майна

Стаття 98. Визначення у шлюбному договорі порядку користування житлом

Стаття 99. Визначення у шлюбному договорі права на утримання

Стаття 100. Зміна умов шлюбного договору

Стаття 101. Право на відмову від шлюбного договору

Стаття 102. Розірвання шлюбного договору

Стаття 103. Визнання шлюбного договору недійсним

Глава 11. ПРИПИНЕННЯ ШЛЮБУ

Стаття 104. Підстави припинення шлюбу

Стаття 105. Припинення шлюбу внаслідок його розірвання

Стаття 106. Розірвання шлюбу РАЦС за заявою подружжя, яке не має дітей

Стаття 107. Розірвання шлюбу РАЦСом за заявою одного з подружжя

Стаття 108. Визнання розірвання шлюбу фіктивним

Стаття 109. Розірвання шлюбу за рішенням суду за спільною заявою подружжя, яке має дітей

Стаття 110. Право на пред'явлення позову про розірвання шлюбу

Стаття 111. Заходи суду щодо примирення подружжя

Стаття 112. Підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя

Стаття 113. Право на вибір прізвища після розірвання шлюбу

Стаття 114. Момент припинення шлюбу у разі його розірвання

Стаття 115. Державна реєстрація розірвання шлюбу

Стаття 116. Право на повторний шлюб після розірвання шлюбу

Стаття 118. Поновлення шлюбу у разі з'явлення особи, яка була оголошена померлою або визнана безвісно відсутньою

Стаття 119. Встановлення режиму окремого проживання подружжя

Стаття 120. Правові наслідки встановлення режиму окремого проживання подружжя

Розділ III. ПРАВА ТА ОБОВ'ЯЗКИ МАТЕРІ, БАТЬКА ТА ДИТИНИ

Глава 12. ВИЗНАЧЕННЯ ПОХОДЖЕННЯ ДИТИНИ

Стаття 121. Загальні підстави виникнення прав та обов'язків матері, батька і дитини

Стаття 122. Визначення походження дитини від матері та батька, які перебувають у шлюбі між собою

Стаття 123. Визначення походження дитини від батька, матері при штучному заплідненні та імплантації зародка

Стаття 124. Визначення походження дитини від батька у разі реєстрації повторного шлюбу з її матір'ю

Стаття 125. Визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою

Стаття 126. Визначення походження дитини від батька за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою

Стаття 128. Визнання батьківства за рішенням суду

Стаття 129. Спір про батьківство між чоловіком матері дитини та особою, яка вважає себе батьком дитини

Стаття 130. Встановлення факту батьківства за рішенням суду

Стаття 131. Визнання материнства за рішенням суду

Стаття 132. Встановлення факту материнства за рішенням суду

Стаття 133. Запис подружжя батьками дитини

Стаття 134. Внесення змін до актового запису про народження у разі визнання батьківства, материнства

Стаття 135. Запис про батьків дитини, якщо батьківство, материнство не встановлене

Стаття 136. Оспорювання батьківства особою, яка записана батьком дитини

Стаття 137. Оспорювання батьківства після смерті особи, яка записана батьком дитини

Стаття 138. Право матері дитини на оспорювання батьківства свого чоловіка

Стаття 139. Спір про материнство

Стаття 140. Оспорювання батьківства, материнства особи, яка сплачує аліменти за рішенням суду

Глава 13. ОСОБИСТІ НЕМАЙНОВІ ПРАВА І ОБОВ'ЯЗКИ БАТЬКІВ ТА ДІТЕЙ

Стаття 141. Рівність прав та обов'язків батьків щодо дитини

Стаття 142. Рівність прав та обов'язків дітей щодо батьків

Стаття 143. Обов'язок батьків забрати дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров'я

Стаття 144. Обов'язок батьків зареєструвати народження дитини в державному органі реєстрації актів цивільного стану

Стаття 145. Визначення прізвища дитини

Стаття 146. Визначення імені дитини

Стаття 147. Визначення по батькові дитини

Стаття 148. Зміна прізвища дитини її батьками

Стаття 149. Зміна по батькові дитини

Стаття 150. Обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини

Стаття 151. Права батьків щодо виховання дитини

Стаття 152. Забезпечення права дитини на належне батьківське виховання

Стаття 153. Права батьків та дитини на спілкування

Стаття 154. Права батьків по захисту дитини

Стаття 155. Здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов'язків

Стаття 156. Права та обов'язки неповнолітніх батьків

Стаття 157. Вирішення батьками питань щодо виховання дитини

Стаття 158. Вирішення органом опіки спору щодо участі у вихованні дитини батьків, хто проживає окремо д неї

Стаття 159. Вирішення судом спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї

Стаття 160. Право батьків на визначення місця проживання дитини

Стаття 161. Спір між матір'ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини

Стаття 162. Правові наслідки протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місця проживання малолітньої дитини

Стаття 163. Право батьків на відібрання малолітньої дитини від інших осіб

Стаття 164. Підстави позбавлення батьківських прав

Стаття 165. Особи, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав

Стаття 166. Правові наслідки позбавлення батьківських прав

Стаття 167. Влаштування дитини, батьки якої позбавлені батьківських прав

Стаття 168. Побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав

Стаття 169. Поновлення батьківських прав

Стаття 170. Відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав

Стаття 171. Врахування думки дитини при вирішенні питань, що стосуються її життя

Стаття 172. Обов'язок дитини, повнолітніх дочки та сина піклуватися про батьків

Глава 14. ПРАВА БАТЬКІВ НА МАЙНО

Стаття 173. Роздільність майна батьків і дітей

Стаття 174. Право власності дитини на майно, призначене для її розвитку, навчання та виховання

Стаття 175. Право спільної сумісної власності батьків і дітей

Стаття 176. Права батьків та дітей щодо користування майном

Стаття 177. Управління майном дитини

Стаття 178. Використання доходу від майна дитини

Стаття 179. Право власності на аліменти, одержані на дитину

Глава 15. ОБОВ'ЯЗОК МАТЕРІ, БАТЬКА УТРИМУВАТИ ДИТИНУ ТА ЙОГО ВИКОНАННЯ

Стаття 180. Обов'язок батьків утримувати дитину

Стаття 181. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину

Стаття 182. Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів

Стаття 183. Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини

Стаття 184. Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі

Стаття 185. Участь батьків у додаткових витратах на дитину

Стаття 186. Контроль органу опіки та піклування за цільовим витрачанням аліментів

Стаття 187. Відрахування аліментів на дитину за ініціативою платника

Стаття 188. Звільнення батьків від обов'язку утримувати дитину

Стаття 189. Договір між батьками про сплату аліментів на дитину

Стаття 190. Припинення права на аліменти на дитину у зв'язку з набуттям права власності на нерухоме майно

Стаття 191. Час, з якого присуджуються аліменти на дитину

Стаття 192. Зміна розміру аліментів

Стаття 193. Стягнення аліментів та інших коштів на дитину, яка перебуває у закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому закладі

Стаття 194. Стягнення аліментів за минулий час та заборгованості за аліментами

Стаття 195. Визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу)

Стаття 196. Відповідальність за прострочення сплати аліментів

Стаття 197. Встановлення строку сплати заборгованості. Звільнення від сплати заборгованості за аліментами

Глава 16. ОБОВ'ЯЗОК БАТЬКІВ УТРИМУВАТИ ПОВНОЛІТНІХ ДОЧКУ, СИНА ТА ЙОГО ВИКОНАННЯ

Стаття 198. Підстави виникнення обов'язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина

Стаття 199. Обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання

Стаття 200. Розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина

Стаття 201. Застосування норм цього Кодексу до відносин щодо обов'язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина

Глава 17. ОБОВ'ЯЗОК ПОВНОЛІТНІХ ДОЧКИ, СИНА УТРИМУВАТИ БАТЬКІВ ТА ЙОГО ВИКОНАННЯ

Стаття 202. Підстави виникнення обов'язку повнолітніх дочки, сина утримувати батьків

Стаття 203. Обов'язок дочки, сина брати участь у додаткових витратах на батьків

Стаття 204. Звільнення дочки, сина від обов'язку утримувати матір, батька

Стаття 205. Визначення розміру аліментів на батьків

Стаття 206. Стягнення з дитини витрат на догляд та лікування батьків

Розділ IV ВЛАШТУВАННЯ ДІТЕЙ-СИРІТ І ДІТЕЙ, ПОЗБАВЛЕНИХ БАТЬКІВСЬКОГО ПІКЛУВАННЯ

Глава 18. УСИНОВЛЕННЯ

Стаття 207. Поняття усиновлення

Стаття 208. Особа, яка може бути усиновленою

Стаття 209. Усиновлення дитини, яку не забрали з пологового будинку чи підкинули, або яка була знайдена

Стаття 210. Усиновлення братів та сестер

Стаття 211. Особи, які можуть бути усиновлювачами

Стаття 212. Особи, які не можуть бути усиновлювачами

Стаття 213. Особи, які мають переважне перед іншими право на усиновлення дитини

Стаття 214. Облік дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, які можуть бути усиновлені, передані під опіку, піклування чи на виховання в сім'ї громадян

Стаття 215. Облік осіб, які бажають усиновити дитину

Стаття 216. Заборона посередницької, комерційної діяльності щодо усиновлення дітей

Стаття 217. Згода батьків на усиновлення дитини

Стаття 218. Згода дитини на усиновлення

Стаття 219. Усиновлення дитини без згоди батьків

Стаття 220. Згода другого з подружжя на усиновлення дитини

Стаття 221. Згода опікуна, піклувальника на усиновлення дитини

Стаття 222. Згода закладу охорони здоров'я або навчального закладу на усиновлення дитини

Стаття 223. Заява про усиновлення дитини

Стаття 224. Рішення суду про усиновлення

Стаття 225. Момент здійснення усиновлення

Стаття 226. Право на таємницю усиновлення

Стаття 227. Право на приховання факту усиновлення від дитини, яка усиновлена

Стаття 228. Забезпечення таємниці усиновлення

Стаття 229. Право усиновлювача бути записаним матір'ю, батьком дитини

Стаття 230. Право усиновлювача на зміну відомостей про місце народження та дату народження дитини

Стаття 231. Зміна прізвища, імені та по батькові особи, яка усиновлена

Стаття 232. Правові наслідки усиновлення

Стаття 233. Внесення змін до актового запису про народження дитини, яка усиновлена

Стаття 234. Збереження прав дитини, які вона мала до усиновлення

Стаття 235. Нагляд за дотриманням прав дитини, яка усиновлена

Стаття 236. Недійсність усиновлення

Стаття 237. Правові наслідки визнання усиновлення недійсним

Стаття 238. Скасування усиновлення

Стаття 239. Правові наслідки скасування усиновлення

Стаття 240. Особи, які мають право на звернення до суду з позовом про скасування усиновлення або визнання усиновлення недійсним

Стаття 241. Порядок поновлення актового запису про народження у разі визнання усиновлення недійсним або скасування усиновлення

Стаття 242. Позбавлення усиновлювача батьківських прав

Глава 19. ОПІКА ТА ПІКЛУВАННЯ НАД ДІТЬМИ

Стаття 243. Діти, над якими встановлюється опіка, піклування

Стаття 244. Особа, яка може бути опікуном, піклувальником дитини

Стаття 245. Опіка та піклування над дитиною, яка проживає у закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому дитячому закладі

Стаття 246. Контроль органу опіки та піклування за дотриманням прав дитини, над якою встановлено опіку або піклування

Стаття 247. Права дитини, над якою встановлено опіку або піклування

Стаття 248. Права дитини-сироти і дитини, позбавленої батьківського піклування, яка проживає у закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому дитячому закладі, прийомній сім'ї

Стаття 249. Права та обов'язки опікуна, піклувальника щодо дитини

Стаття 250. Припинення опіки, піклування над дитиною

Стаття 251. Звільнення опікуна та піклувальника дитини від їх обов'язків

Глава 20. ПАТРОНАТ НАД ДІТЬМИ

Стаття 252. Договір про патронат

Стаття 253. Згода дитини на проживання у сім'ї патронатного вихователя

Стаття 254. Плата за виховання дитини

Стаття 255. Обов'язки патронатного вихователя

Стаття 256. Припинення договору про патронат

Глава 20-1. ПРИЙОМНА СІМ'Я

Стаття 256-1. Прийомна сім'я

Стаття 256-2. Прийомні батьки

Стаття 256-3. Прийомні діти

Стаття 256-4. Створення прийомної сім'ї

Глава 20-2. ДИТЯЧИЙ БУДИНОК СІМЕЙНОГО ТИПУ

Стаття 256-5. Дитячий будинок сімейного типу

Стаття 256-6. Батьки-вихователі дитячого будинку сімейного типу

Стаття 256-7. Вихованці дитячого будинку сімейного типу

Стаття 256-8. Створення дитячого будинку сімейного типу

Розділ V. ПРАВА ТА ОБОВ’ЯЗКИ ІНШИХ ЧЛЕНІВ СІМ’Ї ТА РОДИЧІВ

Глава 21. ОСОБИСТІ НЕМАЙНОВІ ПРАВА ТА ОБОВ’ЯЗКИ ІНШИХ ЧЛЕНІВ СІМ’Ї ТА РОДИЧІВ

Стаття 257. Права баби та діда, прабаби та прадіда на виховання внуків, правнуків

Стаття 258. Права баби і діда щодо захисту внуків

Стаття 259. Права братів та сестер на спілкування

Стаття 260. Право мачухи, вітчима брати участь у вихованні пасинка, падчерки

Стаття 261. Права та обов'язки особи, яка взяла у свою сім'ю дитину, щодо її виховання

Стаття 262. Права сестри, брата, мачухи, вітчима та інших членів сім'ї на захист дітей

Стаття 263. Вирішення судом спорів щодо участі баби, діда, прабаби, прадіда, братів, сестер, мачухи, вітчима у вихованні дитини

Стаття 264. Обов'язки особи піклуватися про бабу, діда, прабабу, прадіда, а також про того, з ким вона проживала однією сім'єю

Глава 22. ОБОВ’ЯЗОК ПО УТРИМАННЮ ІНШИХ ЧЛЕНІВ СІМ’Ї ТА РОДИЧІВ

Стаття 265. Обов'язок баби, діда утримувати внуків

Стаття 266. Обов'язок внуків, правнуків утримувати бабу, діда, прабабу, прадіда

Стаття 267. Обов'язок по утриманню братів та сестер

Стаття 268. Обов'язок мачухи, вітчима утримувати падчерку, пасинка

Стаття 269. Обов'язок інших осіб утримувати дитину

Стаття 270. Обов'язок падчерки, пасинка утримувати мачуху, вітчима

Стаття 271. Обов'язок особи утримувати тих, з ким вона проживала однією сім'єю до досягнення повноліття

Стаття 272. Розмір аліментів, що стягуються з інших членів сім'ї та родичів, і строки їх стягнення

Стаття 273. Зміна розміру аліментів та звільнення від їх сплати

Стаття 274. Визначення заборгованості за аліментами, що стягуються з інших членів сім'ї та родичів. Повне або часткове звільнення від заборгованості за аліментами

Розділ VI. ОСОБЛИВОСТІ УСИНОВЛЕННЯ ЗА УЧАСТЮ ІНОЗЕМЦІВ ТА ОСІБ БЕЗ ГРОМАДЯНСТВА

Стаття 282. Усиновлення дитини, яка є громадянином України, але проживає за межами України

Стаття 283. Усиновлення іноземцем дитини, яка є громадянином України

Стаття 284. Усиновлення дитини, яка є іноземцем і проживає в Україні

Стаття 285. Обмеження права іноземця на таємницю усиновлення дитини, яка є громадянином України

Стаття 286. Усиновлення в Україні іноземцем дитини, яка є іноземцем або особою без громадянства

Стаття 287. Нагляд за дотриманням прав дітей, які усиновлені іноземцями

Розділ VII ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ