Ярослав Гжендович

Господар крижаного саду

Носій долі

Розділ 1

Розпечений лід

Чиї це чвалають

Ревіля коні,

скачуть по морю,

по хвилях високих?

Вітрилогривачі

піною вкриті,

дерешів моря

вітер не спинить.

(…)

Рушить то Сіґурд

на моредеревах

нас вітер несе

до нашої смерти,

високі вали

б'ють у в облавки,

тонуть хвиль скакуни,

а хто нас питає?

Промови Реґіна[1]

Я дрейфую на крижині.

На розгойданій слизькій поверхні теплого льоду, всіяній химерними візерунками, що колись були шпангоутами й бортами гордого крижаного дракара. Вони стирчать навколо мого дрижкого, облитого крижаною солоною водою тіла, ніби заокруглені вістря шабель, ніби фрагменти скляного скелета, всуціль вкритого овальними отворами, мереживними орнаментами, що дедалі збільшуються, поки корабель тане. Тане в морі. За кількасот кілометрів від найближчого берега, серед лютого гуготіння чорних хвиль зимового шторму, справдешніх бурунів понад десять метрів заввишки, увінчаних білими димними ковпаками піни. Я — один.

Сам-один над зеленою стугонливою безоднею, сам посеред крижаного клекотіння шторму. Сам серед солоної завії, що шмагає цупкий, вкритий шкарупою солі одяг. Навколо мене стирчать філігранні прозорі ікла, зроблені з чогось, що не зовсім правильно назвати льодом, та все ж воно тане. Розчиняється в морі, як кубик льоду в теплуватому віскі. Дуже далеко від берега. Швидка, елегантна й вигадлива розв'язка. Найлегша з можливих. Без ґвалту, блискавиць і заклять. Вигадана кимось, розумнішим за Ван Дікена. Ще трохи — і крига перетвориться на купу безформних уламків, а моє дрижке промерзле тіло зіслизне в крижану воду, стане дрібкою, що якусь мить колихатиметься посеред реву водяних гір. Дві хвилини до гіпотермії, а потім — остання мандрівка вниз, у холоднющу солону темінь глибин, яку вже відбули всі ті, хто мені довірився. Судомні намагання дихати водою в пітьмі, розпачливе захлинання важкою солоною водою. Лишився тільки я. Я — один.

І я дрейфую на крижині.

А тоді розплющую очі.

Конвульсивно дихаючи, розпачливо захлинаючись повітрям, глитаючи його великими ковтками, ніби це воно — важкий крижаний солончак, я різко підриваюся серед шорсткого грубого хутра.

Цей кошмар не дає мені спокою, відколи я зійшов на палубу крижаного дракара. Відколи дозволив зійти іншим. Як ідіот. Як останній придурок, дозволив їм зробити те, що вони хотіли. А тепер ми поволі пливемо фіордом Драґоріни, гнані незвіданою силою, вода розступається перед носом корабля й булькоче за кормою. На дракарі немає вітрил, немає жодного видимого рушія, він просто суне вперед, куди хоче.

Він приплив по мене. Двоє людей, які не були мною й наблизились до нього, впали, намертво замерзлі.

А коли ми вирушали, і я ступив на борт услід за рештою, крижаний трап просто розтанув. Ставав усе тоншим і прозорішим, укрився овальними отворами, розпався на цівки води, що спливали в озеро. Як у моєму кошмарі. А корабель рушив.

І тепер уже немає вороття. Не знаю, чи можу я покинути судно, коли на ньому перебуває хто-небудь іще. Чи корабель їх тоді заморозить? Перетворить кожного на ліофілізовану льодову шкорупу? Чи просто втопить нас у відкритому морі, як у моєму короткому нервовому сні?

Трап розтанув несподівано, ніби тільки й чекав, поки я зайду в темінь трюму. Не було часу на роздуми, на те, щоб підтягнути котрийсь із рибацьких човнів Людей Вогню і спробувати його прикріпити за кормою, ні на що не було часу. Він підхопив нас, як поїзд. Ті речі, які мої люди планували завантажити за другим разом, просто залишилися на березі, серед метушливої юрби.

І тепер ми пливемо. Корабель дурнів. Крижаний корабель дурнів.

Я заснув у трюмі. Серед склянистих стін, шпангоутів і сяйливих бортів, не зовсім прозорих, але таких, що пропускають трохи світла, як дуже товстий блакитний кришталь. Я хотів кудись ненадовго заникатись і подумати. Виродити якесь рішення, але натомість задрімав одним із тих дратівних генеруючих снів, схожих на летаргію.

Це ціна за керований берсеркський шал, в який я наказав Цифрал ввести мене якісь два дні тому. За додатковий рушій під час битви, за весь стрес і страх, надійно сховані в шафі, відкладені в закамарках на потім, щоб не заважали працювати. А тепер настав час розплати. Тому-то мене й беруть дрижаки, хилить у сон, болить у м'язах, наповнених молочною кислотою, з носа юшить кров. Ніщо не дається задурно.

Треба перевірити, чи можу я якось впливати на курс корабля. Чи принаймні хоч якось можу ним стерувати.

Ми пливемо нешвидко. Може, вдалося б якось передати звістку Атлейфові. Нехай кілька людей наздожене нас невеличким човном, а потім повернеться берегом.

Я підводжуся з купи згорнутих шуб і рушаю вглиб трюму, ковзаючи пальцями по склуватих стінах. Вони не холодні. На дотик нагадують якийсь матеріал. Твердий, а все ж на поверхні — ледь еластичний. Прикладаю долоню до вигнутої стіни й чекаю. Лід під моєю шкірою не змінює температури, моя рука не стає вологою.

Борт не розтає від тепла моєї долоні.

Гладенька поверхня злегка просвічується, за нею бовваніють невиразні елементи конструкції. Я спираюся чолом об стіну й бачу всередині дугу шпангоута. Він добротний, із литими обтічними формами, ніби трохи біологічний, але будова його бездоганна. На зрізі він нагадує двотавр, внутрішня поверхня мереживна, вкрита акуратними отворами, як у літаку. Там, де треба, склянистий матеріал обростає додатковими укріпленнями, що заглиблюються в сусідні елементи.

Поверхня, по якій я ступаю, вкрита складним випуклим візерунком, який повторюється на східцях і будь-якій пласкій площині, на якій можна стояти. Це протиковзький рельєф, що дозволяє впевнено ходити навіть у мокрому взутті й незважаючи на нахил корабля.

Трохи помацавши підлогу, я помічаю обриси плит. Великих, близько два на три метри. Посуваю недбало кинуті клунки, аж поки не розчищаю всю плиту і не знаходжу з кожного боку по два отвори, в які можна всунути пальці. Плита важка. Важка, як брила льоду, але я припіднімаю її з одного боку й зазираю під палубу. Бачу шпангоути, які сходяться внизу, в зеленавому напівмороці, добротний кіль, що тягнеться в напрямку носа і нагадує приплюснутий хребет, а також товсту плиту борту, за якою пропливає водна глибінь. На дні фіорду невиразно маячать скелі й темні контури — може, затоплених дерев. Уздовж кількох я бачу ще і якісь канави, якими тече густа, як нафта, рідина, блакитна чи флуоресцентно зелена; схожі артерії, товщі й тонші, я помічаю всередині бортів, у шпангоутах і по всьому корпусу.

Я повертаю назад укритий переплетеними візерунками трап і йду далі вздовж трюму.

Вільний простір звужується, подовж бортів підіймаються заокруглені яйцеподібні форми, схожі на склуваті вулики, або лежать пласко, як саркофаги. Ці веретенисті штуки стирчать гострим кінцем глибоко в гніздах, розташованих у плиті борту, як давньогрецькі піфоси, тільки вони зроблені не з випаленої червоної глини, а з такого ж склуватого псевдольоду, як і все навколо, і мають по півтора метри заввишки. По боках видно заглиблення, а поверх них — циліндричні ручки. Здається.

Я хапаюся за ці ручки по боках посудини й намагаюся зрушити її з місця, але вона або страшенно важка, або намертво прикріплена до палуби. Низько, на рівні якихось пів метра над трапом, кожен глек має овальне заглиблення, ніби льоток вулика. Я нерішуче просовую туди руку, вигнута стіна відхиляється назад, і на мою долоню тече сильний холодний струмінь рідини. Я різко відсмикую руку, потік припиняється, калюжа під моїми ногами стікає крізь дрібні отвори в трапі, я чую, як вона хлюпоче десь унизу. Обережно нюхаю долоню, потираю мокрим пальцем вразливу ділянку шкіри на згині руки. Я не відчуваю нічого, крім вологи. Потім торкаюся губ, а за якийсь час кінчика язика.

Це вода. Холодна прісна вода.

По черзі я перевіряю решту глеків попід стінами, розміщений над підлогою кран працює як дозатор у кулерах із мінеральною водою. Коли я відхиляю рухоме вічко всередину — тече вода, а в глибинах піфоса чути булькіт. Чудово.

Принаймні у нас є вода. Ю-ху. Алілуя.

Я протискаю всередину свою металеву чашку, слухаю хлюпання життєдайної рідини, яка незабаром може виявитися не такою вже й життєдайною, і роблю маленький ковток. Якусь мить тримаю воду в роті, але не відчуваю жодної підозрілої гіркоти, жодного присмаку гіркого мигдалю, тому ковтаю. А далі, відчуваючи болісне гупання серця об ребра, вичікую три хвилини. Я не відчуваю судом у шлунку, крижаного холоду в жилах, не сліпну й не починаю задихатися на клітинному рівні, маючи повні груди повітря, як сталося б, якби мою нервову систему вразили ціанідні сполуки. У мене не вибухають очі, і я не перетворююся на камбалу.

Це, звісно, ідіотизм, але, з іншого боку, ми будемо змушені пити цю воду. А отруїти резервуари було б іще простішим та елегантнішим рішенням, ніж розтопити дракар у відкритому морі. Але жодних ознак цього немає, тож я видихаю.

Якийсь час я борюкаюсь із саркофагами, розміщеними вздовж бортів, але безрезультатно. Здається, ніби верхня частина не злита з рештою, як моноліт, однак мені не вдається її зняти. Я підважую краї ножем, тягну вгору, смикаю на всі боки, але це нічого не дає. Це ніби упаковка із захистом від дітей, яку зазвичай не можуть відкрити дорослі. Сюди б якогось п'ятирічного вилупка, він відкрив би саркофаг за хвилину.

Посередині кожної кришки, біля самого краю, видно орнамент із двох трикутників. Вершина одного торкається сторони іншого, ніби стилізована ялинка лише на два поверхи. Придивляюся до нього, бо щось тут не так — цей орнамент надто аскетичний, надто технічний у порівнянні з псевдонорманськими оздобами, що звиваються всюди навколо мене. Це не дає мені спокою.

А тоді я пригадую. Я бачив такі символи, тільки горизонтальні, у дитинстві, коли панелі управління програвачів чи мультимедійних програм традиційно відтворювали вигляд старих, ще механічно керованих приладів. Fast forward чи rewind. Знак із тих часів, коли звук записували на магнітній стрічці.

Я натискаю долонею на облямівку під символом, і тоді вона ледь піддається, лунає тріск, а потім кришка м'яко від'їжджає вбік. Наче нічого такого. Рухомі вічка, як в автоматах із напоями, символ «FF» на скрині, але для того, хто не народився на Землі, було б дуже проблематично дістатися до вмісту цих контейнерів. Із середини саркофага віє прохолодою, виходить пара, але це не якийсь лютий мороз, радше свіжість. Я бачу в'язки твердої, пропахлої від копчення сушеної риби, глиняні глеки, наповнені дивним насінням, чимось на кшталт сухої квасолі, чи борошном, смужки сушеного м'яса, закрутки із залитим смальцем м'ясом, чорні від диму тушки, старанно обмотані мотузком.

Запаси. Як мило.

Ще й у холодильнику.

Я тягну кришку на себе, вона з торохтінням замка вкочується на місце, і саркофаг знову стає монолітом.

Перебірка розділяє трюм скляною стіною, в якій рухаються невиразні в'юнкі форми. Притуляюся обличчям до плити льоду й бачу, що в зеленій рідині сновигають живі створіння, немов породжені пеклом вугрі. Довгі, м'ясисті, з паскудними зубатими мордами глибоководних істот, наїжачені шпичастими плавцями. Виглядають вони як дракон, схрещений із муреною. По їхніх боках миготять дрібні флуоресцентні дрібочки, зелені й блакитні. Риба. З виразно людськими страхітливими очима, на яких видно склеру і круглі зіниці, оточені золотистими райдужками.

Запаси? Акваріум? Поверхня льодової стіни неідеальна, якщо дивитися прямо, тіла, що звиваються зміїними рухами, видно досить чітко, але під кутом вони перетворюються на розмиті невиразні форми. Мені цікаво, що далі, я ще навіть не дійшов до середини дракара, до носа залишилося добрячих десять метрів.

Обмацую холодну стіну, риби з іншого боку присмоктуються до льоду своїми колючими присисальцями, ніби торкаючись моїх долонь. Риби. Назвімо це так. Ніби-риби. Конвергенційні відповідники.

Дедукція підказує, що коли перехід існує, він повинен бути посередині. Це було б логічно. Проте нічого не видно.

Довго обмацуючи трюм у зеленавому напівмороці, все ж знаходжу ще один випуклий знак. Це плюс. Або грецький хрест. Трохи далі — коло з крапкою посередині. Вони на відстані півтора метра один від одного, на одному рівні. Ще один ребус? Хрест… Аптечка? А коло з крапкою? Сонце? Я відступаю на два кроки, але це не додає мені розуму. Земний символ. Грецький хрест і коло з крапкою. Щось таке ж просте, як і «FF» на холодильнику. Щось, пов'язане з відкриттям дверей?

Двері створені для того, щоб кудись зайти або вийти.

Мені зіграти в хрестики-нулики?

Натискаю долонею то на один символ, то на другий, вони ніби піддаються, але, може, мені лише здається. Зайти чи вийти.

Символ. Немає жодного графічного символу, пов'язаного з дверима.

Хіба що написи: «На себе» чи «Від себе», push або pull.

І тут до мене доходить. Вектор. Коли його зображають у двох вимірах, це відрізок, що закінчується стрілкою. Але якщо ми зображаємо його в трьох вимірах, то коли він дивиться від нас, він буде хрестиком, що символізує оперення стріли, а коли дивиться на нас, це коло з крапкою, що символізує вістря. Про це може пам'ятати лише той, хто навчався, ще пишучи на папері. Уже багато років тривимірний простір шкільних завдань просто тривимірний. Віртуальний.

Я кладу одну руку на плюс, а другу — на коло і натискаю одночасно. Плюс піддається і западає всередину, але коло — ні. Тож я намагаюсь потягнути його на себе, але мої пальці тільки ковзають по стіні. Я відриваю долоню, і тоді невеличкий циліндр льоду подається вперед.

Чути скрип гладких поверхонь і перегородка відсувається вбік. Ось і перехід.

Не надто зручний. Як тут пройти людині, яка щось несе?

Я заходжу в зелену миготливу темінь, рефлекторно мацаю стіну поруч із входом, ніби сподіваюся знайти там вмикач. І натрапляю на невеличку випуклість, схожу на миску, приклеєну до стіни. Гладжу її, наче це жіночі груди, шукаю якусь кнопку, але там нічого немає. Я вдавлюю миску вглиб стіни, стискаю, все безрезультатно. Зрештою, визнаю поразку і гепаю об неї кулаком.

Лунає глибокий вібруючий звук, і в замурованій у стіні рідині, що заповнює ніби-акваріум, розходяться кола, ніби це поверхня ставка, в який кинули камінь, тільки ці хвилі розходяться вертикально. Вугороподібні створіння порскають навсібіч і раптом починають випромінювати різке зеленувате й блакитне сяйво.

Я увімкнув світло.

Вітання. Ви перейшли на наступний рівень.

Відстібаю піхви з мечем і кладу в рейки, щоб заблокувати двері. Колись таким чином вже хотіли ліквідувати одного самурая. Трон суверена поставили на такій відстані, щоб воїн мусив стати на коліно і схилити голову саме в розсувних дверях. Коли його підголена головешка, увінчана пучком, опинилася б між стулками, слуги мали захряснути двері, але той шельма вклонився, вклавши в рейки меча, і нічого з цього не вийшло.

Заїжджена оповідка, та все ж корисна.

Наступне приміщення посередині перетинає товстий, як стовбур дерева, блискучий стовп. Пробиває стелю і зникає під палубою, вростаючи в кіль. Пілерс. Продовження щогли. Дуже добротне, закріплене з усіх боків елементами, що виглядають, наче коріння могутнього дуба. Обабіч стовпа тягнеться довгий блискучий стіл, до якого приставлені лавки. Пілерс пробиває стільницю приблизно по центру. Кают-компанія.

Ось нам і кают-компанія.

Посідаємо увечері, заспіваємо шанті…

Борти наче ближче, роблю висновок, що всередині знаходяться якісь сховки, може, скрині. Зрештою, видно символи «FF». Відсуваю навмання одну з блискучих кришок і натрапляю на стос олов'яних тарілок, складених у заглибленні, щоб вони не посипались при нахилі. Поруч в'язка металевих ложок, кухлі, вкладені один в один. Над самою палубою кришки овальні, для лежання, і тягнуться вряд. Усередині матрац — товстий шар стьобаного фетру, накритий кошлатою шкурою. Койки. Поєднання цього стерильного блискучого інтер'єру із сушеним м'ясом, хутром і олов'яними кухлями, оздобленими геометричною плутаниною орнаментів, справляє дивне, сюрреалістичне враження.

Скансен і космічний корабель. Його ніс, увінчаний штевнем із головою дракона, розсувні двері й біолюмінесцентне освітлення. Здуріти можна.

За кают-компанією натикаюсь на ще одну перебірку, але позначені колом і хрестиком двері вже не складають проблеми. Останнє приміщення, в яке я заходжу, це трикутна камера, на звичайній яхті це був би ланцюговий ящик і склад вітрил.

Однак тут палуба була зайнята овальними посудинами, що заповнювали все приміщення, немов гігантські яйця, розставлені сторч. Вони трохи менші, ніж контейнери з водою, і їх вирізняє не тільки відсутність жолобів, але й випуклий орнамент на верхівці, який вже не треба розгадувати, як ребус. Я навіть не замислююсь, чи вищирений череп на перехрещених кістках означає піратський прапор чи високу напругу. Просто виходжу й засуваю двері.

Повертаюсь на корму, туди, де ми залишили коней, зброю і частину багажу.

Ядран лежить, як пес, простягнувши ноги, і обгризає кістку, притримуючи її копитами, маслак хрумтить у могутніх щелепах. У цей момент він більше скидається на дракона, ніж на коня. Я дивлюся на нього, він підводить голову, видаючи привітальне туркотіння, і якусь мить я почуваюся самотнім. Загубленим у космосі, серед драконів, заклять, диких воїтелів і крижаних дракарів.

Самотній, загублений і збайдужілий. Хочу хоча б чогось нормального.

Ближче до правого борту я знаходжу спіральні сходи, що ведуть до ахтер-кастеля, а до лівого борту — малу овальну рубку. Але знайомих символів вектора немає, лише заглиблення у формі розчепіреної людської долоні.

Дивлюся на неї якусь мить із виразною нудьгою.

Долоня. У північній Африці це «рука Фатіми», яка відлякує демонів. Блакитні чи вохрово-червоні сліди такої долоні залишають на стінах. Не пройдеш. Я, Фатіма, захищаю своїх дітей. Якби вона була стилізованою, з трьома рівними пальцями й відставленими великим і мізинцем, то означала б «хамсу», п'ять стовпів ісламу. У наш час руку Фатіми частіше клеять на скляні поверхні, щоб люди не врізалися лобом у шибу. Мені не хочеться гадати, тож я просто прикладаю долоню, крижане коло зі знаком долоні западає всередину, і плиту можна відсунути. Обережно пригинаюсь, готовий відскочити, але від того, що я бачу за перебіркою, порскаю сміхом.

Я бачу блискучі крижані стіни невеличкого приміщення, овальне сидіння, накрите кришкою, заокруглену миску поруч і світлових вугрів, ув'язнених за кригою.

Я сміюсь. У цей момент я люблю того, хто створив крижаний дракар, як брата.

Підіймаю кришку і зачиняю за собою двері з почуттям невисловленого полегшення.

Унітаз працює водночас і як біде, бракує тільки чогось, що можна було б почитати. У ахтер-кастелі знаходжу капітанську каюту, вбудовану в скісний штевень, що закінчується закрученим, як патериця, драконячим хвостом на висоті пари метрів над водою.

Посередині — круглий дерев'яний стіл, вкритий різьбленими норманськими візерунками, навколо — стільці, які точно хтось потягнув із двору Одіна, а в округлій ніші — койка, вкрита кошлатим хутром. Мікс зі «Стар Треку» й «Пісні про Нібелунгів» в одному флаконі.

Переношу до каюти свої клунки, поруч із койкою є вішак, який я завішую обладунками, відкладаю меч, палаші й лук. Щит спираю об стіну, і мені раптом дуже кортить намалювати на ньому щось вікінгське.

Хай би й логотип банку «Nordica».

Крізь напівпрозорі борти я бачу чорну воду фіорду, бачу, як віддалік пропливають темні дерева і присипані снігом скелі, наче розмиті привиди, що сновигають за скляною стіною.

Набиваю трубку, виймаю з торби пластикову пляшку й наливаю собі трохи у металевий кухоль. У нас є капітанська каюта — на борту дракара це щось виняткове, є також некомпетентний капітан, який питиме весь рейс, не спроможний витримати тягаря відповідальності й власної безпорадності. Дракар пропаде десь серед крижин і штормів, і від нас залишиться лише пісня.

Закутавшись у хутро, виходжу з каюти з кухлем у руці й мугикаю собі: «Наш капітан вар'ятом був, водився, кажуть, з чортом». Команда сидить у затінку бортів, Сильфана зв'язує канати, скручені на палубі, Ґрунальді спирається на монструозний льодовий штевень із драконячою головою і понуро дивиться вгору фіорду.

Побачивши мене, він здіймає брови й запитально вказує пальцем спершу на мене, а потім на палубу.

— Там є прохід, — пояснюю я. — І там безпечно. Немає сенсу сидіти тут, нагорі. Я знайшов воду, м'ясо й сир, купу їжі. Корабель дивний, але добротний і завантажений для подорожі. Не схоже на те, що він зараз розвалиться.

— Там аж смердить піснями богів, — цідить крізь зуби Варфнір.

— Раджу звикати, — кажу. — Тепер ми будемо прямо таки порпатися в цій гидоті. Ми маємо вбити Пісенника, і ми пливемо до Пісенника. Чому ти возишся з цим канатом?

— Нам потрібен човен, — каже Ґрунальді, відводячи погляд від виду попереду чордака. — Звичайний, такий, щоб зненацька не перетворився на миску каші чи косяк оселедців. Там, уздовж фіорду Драґоріни, живуть люди. Зима лише почалася, ще не всі, мабуть, сховали човни. Як пропливемо котрийсь, то Спалле вискочить за борт із канатом, допливе до нього і прив'яже. Потім ми підтягнемо канат і матимемо човен.

— А чому Спалле? — питаю. Якось я звик, що хлопець чи то лишається з кіньми, чи на чатах.

— Бо він найкраще плаває, — пояснює Ґрунальді. — З малечку купається в ополонках і потоках від льодовика. Будь-хто інший утопиться через холод, а йому байдуже. А ти не можеш зійти з палуби, бо невідомо, чи цей корабель нас не заморозить.

Киваю головою. Я б із радістю до чогось доколупався, але ідея непогана, тим паче, що я вже й сам допетрав, що без мене дракар перетвориться на морозилку. Принаймні є якийсь задум. Вже краще, ніж нічого.

— Тут угорі по ріці немає жодних поселень, — кажу. — Аж до тих малих поєднаних озер. Хай залишиться хтось один, щоб видивлятися, потім його замінимо. Всім мерзнути немає потреби. Внизу тепло, світло, є їжа. Човен, швидше за все, ми знайдемо лише завтра. Залишається Варфнір, решта — вниз. Як звечоріє, його змінить Спалле, потім — Сильфана, потім — я, потім — Ґрунальді.

Вони йдуть униз, сповнені натхненної певності, ніби я знаю, що роблю, і контролюю ситуацію.

У кают-компанії я ударом долоні вмикаю миготливе сяйво драконовугрів, що переливаються зеленим. Люди Вогню сторожко відсахуються, хапаючись за руків'я мечів, причаєно роззираються по стінах, збившись у купу, спинами одне до одного.

— Цей корабель зробив Пісенник, — пояснюю. — Підозрюю, що хтось із мого народу, так само як Аакен, король Зміїв. Тому все таке дивне, але я не знайшов тут нічого небезпечного. Поки що. Знайдіть собі, де спати. Я тільки не знаю, як зробити так, щоби було тепліше.

— Для цього зазвичай розводять багаття, — з кислим лицем каже Ґрунальді. — Але як це зробити на кризі, не маючи дров…

— Це не справжній лід. І зазвичай, щоб човен плив, треба веслувати або використовувати вітрила. Цей пливе сам. Із теплом буде так само.

Вони неохоче розходяться по кают-компанії, сторожкі й напружені. Сильфана гладить пальцями дверцята підліжкових скринь, тримаючи праву руку на руків'ї перекинутого через спину меча. Ґрунальді обережно простукує стіну, за якою в'юнкими рухами, поблискуючи, плавають пекельні мурени. Спалле присідає біля відхиленого покривала койки, кінчиком меча підіймає хутра, які там лежать, обережно зазирає під матрац.

Усі мовчать. Атмосфера стає напруженою. Вони полізли зі мною на борт з почуття обов'язку й солідарності, а тепер почуваються так, наче я наказав їм сидіти в біля пошкодженого реактора.

Тут вони не стулять очей, тим паче не витримають того, що буде далі. А єдине, що я можу їм пообіцяти, це ще більше холодного туману, магії й такої маячні, на тлі якої освітлений вуграми корабель на автопілоті здасться цілком раціональним початком.

— Сідайте, — кажу командирським тоном. Вони неохоче підходять, мацаючи крижані табуретки й обережно сідаючи, наче меблі мають от-от вибухнути під їхніми дупами.

Відчиняю контейнери з їжею, відсуваю дверцята скринь, показуючи їм миски, ножі й кухлі. Насправді я шукаю очима устаткування камбуза. Якщо я роздуплюсь, як працює плита, якщо зможу приготувати хоча б суп, то, мабуть, і опалення зможу ввімкнути.

Ґрунальді прикладає долоню до скляної стільниці й чекає, чи поверхня почне танути під його пальцями. Спалле виймає з кисета брусок і поволі, систематично проводить ним уздовж вістря меча. Скрегіт заповнює кают-компанію, аж мурахи по шкірі. Сильфана прикушує губу й невпевнено витріщається на стіни, наче вони мають завалитися їй на голову.

Я відчиняю наступні шафки, зрештою відступаю на кілька кроків і примружую очі. Архітектура яхти дуже логічна. Зумовлена обставинами й практичністю. Той, хто подбав про туалет на кормі та другий, як я виявив, на носі, той точно подумав про обігрів кают і приготування їжі.

Готувати на кораблі не так просто, особливо на морі. Не можна, щоб на кока постійно виливався киплячий суп, чи щоб на нього сипалось вугілля з грубки. Кухня має бути забезпечена від нахилів. Якісь же камбузи були на античних кораблях. Іноді це були вкриті черепицею хатки з димарем, що підіймалися над палубою.

— Де зазвичай готують на вовчих кораблях?

Спалле показує на корму.

— Позаду, в… — тут він промовляє щось, що звучить так, наче він плюнув на розпечене вугілля. У моєму словнику немає моряцького жаргону. Спалле розмахує руками, наче імітує ремонт невидимого велосипеда. — Казан із вугіллям підвішений на кованих петлях, як завіси… так… і так… Коли він гойдається, то вогонь завжди залишається на місці, а над ним каструля, теж прикріплена… — знову складна пантоміма.

Кардан. Вони винайшли карданний підвіс. Непогано. На кормі, то й на кормі. Тож я йду на корму і шукаю. Камбуз має бути мінімум на двадцять людей, якщо судити за розміром корабля, це не голка. Не сховався ж він під мішком у трюмі чи під моєю шапкою.

Потім виходжу нагору біля капітанської каюти й ще тиняюся палубою, шукаючи дірки від димаря. Може, в котрійсь із шафок заховалась магічна мікрохвильовка? Тоді ми будемо приречені на холодні обіди, мої люди не торкнуться того, що розігріли пісні богів.

Варфнір сидить на носі, закутаний у кошлате хутро й засипаний дрібним снігом, який сіється від самого ранку, і дивиться на скелясті береги звивистого фіорду, на ріку, безлисті вигнуті дерева, що стирчать із заметів. Чорно-білий світ.

Він обертається одразу ж, щойно я з'являюсь. На його колінах лежить короткий реверсивний лук.

— Шукаю димар, — пояснюю я. — Не можу знайти кухню.

— Пісня Людей говорить, що на кораблях місце для приготування їжі роблять позаду, під… — знову незрозуміле гаркотіння, — по ліву руку від драбини, але тут усе не як у Пісні Людей, — спльовує він на палубу і крутить головою. — Такий корабель боги побачать одразу. І їм це зовсім не сподобається… Думаю, вони нас затоплять, як тільки ми вийдемо в море. Ще й у цю пору року…

— Якось він приплив, — зауважую, — аж до воріт Дому Вогню. І боги його не затопили.

Я обстукую щоглу, але не знаю, яким має бути звук цього дивного крижаного творіння. Глухо воно звучить чи ні? Навіть не знаю, чи це справді виконує функцію щогли. Бачу підв'язане до нього вертикально якесь древко, наче латинський гафель, але ні сліду вітрил. Обходжу дракар кілька разів і не знаходжу нічого, що могло б нагадувати дірку від димаря.

Здаюся і повертаюся під палубу носовим входом, накритим люком, оздобленим рослинними завитками. Що ж. Холодні обіди.

Мені не подобається, як моя команда сидить за цим столом. Сполохані, безвільні, скуті забобонним страхом. Вони зійшли на корабель у мить бездумної відчайдушної відваги, а тут ані битви, ні героїчної смерті, тільки самі магічні пісні, усе не так, як у Пісні Людей, усе дивне.

Кидаю на стіл в'язку смужок сушеного м'яса, щось, що нагадує сир, вузлик, здається — принаймні так я сподіваюся — сухарів, а потім риюся в саркофагах, трусячи всім, що здається мені пляшкою. Врешті знаходжу один із контейнерів, завантажений обплетеними шнуром бутлями, кожен щонайменше на п'ять літрів, і ставлю один на стіл, молячись, аби в ньому був не якийсь із різновидів тієї драконячої олії.

Спалле кришить ножем віск, виймає затичку з таким бахканням, що нагадує відкриття шампанського, і обережно нюхає горлечко глека. Морщить брови, наливає трохи чогось темного й трохи пінистого на дно кухля, а потім мочає в це палець і облизує. Його обличчя на мить ясніє.

— Драйянм'яал, — принаймні так це звучить. Щось-там молоко. Початок теж мені щось нагадує, але віддалено. Орлозвір?.. Леворел? Грифон?

— Грифоняче молоко? — питаю.

Спалле радісно підтакує.

— Його роблять на Узбережжі Грифонів, на північ від Пустки Тривоги. Його треба розводити з водою, якщо не хочеш одразу сп'яніти.

Воно темне, кріплене й дорожче за пиво. Його таємницю знають лише грифонці.

— Вони просто доять грифонів, — цідить Ґрунальді й забирає в нього бутель, щоб налити у свій кухоль. — Пиво як пиво, тільки темне, солодке й важке. Вони варять його з медом, якимись сливами й не знаю, чим іще, щоб продавати всяким невинним баранам за великі гроші й розказувати їм казочки про грифонів. Наше пиво краще. Хоча це більше підходить для морських подорожей, визнаю — його на довше вистачить.

Роблю обережний ковток і якусь секунду відчуваю в роті спалах непоєднуваних смаків. У носі припалена ячмінна кава, хлібний квас і «Ґіннесс», у роті — сироп від кашлю, збиті вершки, скипидар, господарське мило й гниле манго. Ковтаю й вирішую додати води. Відригую якоюсь сумішшю бананів з оселедцем. Враховуючи те, що я пив раніше, це ще нічого так.

Грифоняче молоко ллється в кухлі, на столі опиняється глек із водою. У кабіні холодно, але принаймні сніг не сиплеться на голову, й не гуляє вітер. Після двох кухлів на душу моральний дух починає трохи рости. Набиваю трубку.

— Розкажи мені про Крижаний сад, — прошу я, дивлячись Ґрунальді просто в очі. — Ти єдиний із нас, хто там був.

— Прокляте місце, — каже він, задумавшись. — Це на острові. Північніше Острогових островів. Роками туди плавали лише ті, хто загубився посеред шхер чи ті, кого туди загнав шторм. Скелястий острів: лише якісь гаї, дикі кози й гори. Але вода там була. І ніхто не жив. Часом лише таборували моряки чи ловці морських бестій. Але кілька років тому все змінилося. Там вивергнувся вулкан. Не особливо великий, але гуркіт було чути в морі, вночі було видно світло на горизонті, вдень — стовп диму. Через кілька місяців вулкан згас. Наступного року почали ширитися перекази про кам'яні осади, створені лавою, і про створіння, що вийшли з кратера, щоб заселити острів. Про могутнього Пісенника, породженого вулканом, який володарює над водою, льодом і вогнем. Про примарні кораблі з льоду, які нападають на судна, що повертаються з далеких виправ. Щоправда, почали знаходити й пусті вовчі кораблі, що дрейфували морем без команди й трофеїв. Навіть траплялося, що дивні воїни-напівлюди вночі виходили з моря і грабували поселення на узбережжі. Потвори, схожі на привидів із імли, на Пробуджених, тільки розумні. Вони забирали різні речі, необов'язково коштовні. Ну й викрадали людей. Переважно молодих дівчат. Ніхто не знав, хто це. Жодного трупа когось із Людей Вулкана ніколи не знайшли. Подейкують, що їх не бере залізо, що вони зникають у темряві, просочуються крізь частоколи, дихають під водою, але зроблені вони з вогню або ж із льоду, або зі зчорнілої лави. Що їдять вогонь і серуть блискавицями, як це буває, коли відбувається щось дивне, і люди починають молоти, що їм стрельне в голову. Звичайні балачки старих баб і дідів, яким забило памороки.

Ґрунальді робить ковток зі свого кухля, а потім злісно зазирає всередину. Підсовую йому бутель, Спалле послужливо подає глек із водою.

— Тоді почалась уся ця війна богів, і люди на кожному кроці патякали про такі дивовижі, що невідомо було, хто говорить про те, що бачив сам або принаймні хтось, кого він добре знає, хтось розважливий, а у кого туман в голові від надміру будяків у пиві. Але ми сиділи в Землі Вогню і сміялися з цього всього. Одного року я, мій кузен Скафальді Мовчазний Вітер і Горлейф Дощовий Кінь зібрали людей і пішли в море трьома човнами. Ми хотіли виплисти за Острогові острови й піти на південь до проклятої землі, яку амістрандінґи називають Канґабадом, аби там забрати свою частину того, що в нас відібрали амістрандінґи, коли вкрали нашу країну. Але тоді й до них прийшли тяжкі часи. Прийшла велика посуха, й вони згадали про свою понуру богиню, якій поклонялися раніше, за правління інших імператорів. Втратили рештки розуму й почали чубитися. Перш ніж туди доплисти, ми побачили багато човнів, що передчасно поверталися додому, а на палубах сиділи похмурі мужі, сповнені напруги та злості, які не знайшли на тих проклятих землях нічого, крім руїн. Вони стверджували, що амістрандінґи тепер обкрадають одне одного, і там можна зустріти лише голодне, обідране військо, нужденних утікачів і одержимих жерців у масках, — надто дурних навіть для того, щоб збагатитися, — спалені поселення, голод і жахливі хвороби. Ми не знали, що робити, бо щоб плисти кудись далі, у нас не було ні часу, ні достатньо запасів. І тоді в порту на острові, який називають Вовчий Клич, де ми сиділи й пили, намагаючись знайти якусь раду, нам трапився один муж. Ейольф, що Несе Камінь. Цей чоловік був нібито шанованим селянином і великим стирсманом, який виводив у море чотири човни, а жив на Узбережжі Грифонів. Коли ми його зустріли, він був у жалюгідному стані, бо, як стверджував, демони вулкана напали на його осаду, вкрали його доньку та інших дівчат. Ейольф тоді був у морі, а коли повернувся, на місці свого дому застав руїни й багатьох зарубаних людей. Він сказав нам, що коли ми попливемо на проклятий острів і знайдемо його доньку, то заплатить нам усе, що в нього лишилося — тисячу марок сріблом, а крім цього, в лігвищі Людей Вулкана ми знайдемо різноманітне добро, яке вони награбували на морі й на узбережжях у таких же нещасних, як і він. Говорив, що Людей Вулкана не може бути багато, і більшість із них мала би бути в морі, а останнє, чого вони очікують, так це те, що хтось нападе на них в їхньому лігві. Тисяча марок сріблом — це багато, навіть якщо поділити на три човни, і відколи настали тяжкі часи, нелегко було здобути стільки в амістрандінґів. Ми порадилися й вирішили це зробити. Між нами був старий стерновий, Алофнір Водяний Кінь, який стверджував, що знає, де знаходиться цей острів, і припускав, що йому вдасться туди потрапити. Серед шхер Острогових островів важко вдруге потрапити в те саме місце, особливо далеко на півночі, де майже ніхто не плаває. Ейольф не поплив із нами, стверджуючи, що має стерегти те, що в нього ще залишилося, і заплатив тільки третину, решту мав віддати тоді, коли ми привеземо його жінок. Мені це не надто подобалось, я хотів знати, чому він сам туди не потикається, якщо він стирсман із чотирма човнами. Як на мене, то муж, якого обікрали та ще й забрали його дів, повинен сам поплисти й відновити справедливість, тим паче що так він заощадив би купу грошей, а до того ж міг здобути не лише славу, а ще й, вочевидь, легку й добрячу наживу на додачу до повернення власного майна. Але мене затюкали. Третина тисячі марок, серед яких затесалися й золоті ґвіхти, насипані на одну купу, задурила всім голови, і вони не приховували, що відчувають біль від думки про те, що мали б віддати її лише через те, що ховається в закамарках мого химерного розуму. Вони повторювали, що Ейольф, мабуть, надто вбитий горем, щоб мститися самому, або що його люди нічого не варті, як усі грифонці, а човнів, може, й чотири, але вони, мабуть, невеликі. Зрештою, це його справа, чи стає йому духу, чи ні. Мій кузен Скафальді Мовчазний Вітер дійшов навіть до того, що сказав щось про стариганів, які мають лишитися вдома й бавити внуків, а не плутатися під ногами відважних мужів, які не бояться ні моря, ні казочок про монстрів вулкана й заберуть усе золото, до якого дотягнуться, тож я змушений був із ним битися. Отже, ми покинули Вовчий Клич і попливли на північ. Упродовж багатьох днів ми кружляли в імлі серед островів і кілька разів губили одне одного. Двічі ми боролися з морськими потворами, поки приблизно через місяць Алофнір, який до цього був радше пригнічений і таємничий, почав нарешті щось впізнавати в зірках та навколишніх берегах і повів нас через скелясті перешийки. І тоді ми побачили проклятий острів. Він увесь був сповитий туманом, а в горах на березі здіймалася велика садиба зі склоподібного каменю. Там були мури, вартівні й вежі, густо змуровані, наче ліс, із дахами такими гострими, як бурульки, і вся вона блищала здалеку. Деякі з нас бачили такі будівлі в південних краях і стверджували, що це небезпечні місця, бо зазвичай там сидить король або хтось такий же проблемний і оточений воїнами. Щоб здобути таку твердиню, треба армію із сотень, а то й тисяч людей, потужних машин і дуже багато часу. Зрештою, достатньо було глянути на мури.

Тож ми обпливли острів здалеку і знайшли невеличку затоку, оточену лісом і скелями, з галькою на пляжі. Ми почекали на морі, поки стемніє, і прибули до берега під покровом ночі. Жеребкуванням вибрали тих, хто мав залишитися біля човнів і в разі чого відплисти у море, а потім висадилися на сушу. Острів видавався не дуже великим, але гористим, і ми лише на світанку дісталися до місця, де стояв замок. Він був високим, увесь із каміння, виглядав так, наче багато садиб поставили одна на одну, спертий на схил гори, яка тоді здавалася вже цілком спокійною. Тоді ми бачили небагато, бо нас розділяв кратер і вершини, що оточували вулкан. Кратер вкрився кам'яною породою, яка лише трохи диміла в деяких місцях, але загалом була абсолютно холодною і по ній можна було ходити. Завдяки теплу, яке било десь із-під землі, ми там почувались як на землях Півдня. А посеред кратера було велике кругле озеро. Воно не смерділо сіркою, як буває у таких місцях, а вода була дуже чистою й блакитною, як у нас. На узгір'ї там росли такі рослини, які можна побачити на Півдні. Кущі медових слив, якісь фруктові чагарі, виноград і химерні дерева. Те місце було дуже гарним й диким водночас. Ідучи через ту долину, ми не зустріли нікого, тільки трохи птахів і тварин.

Він робить другий ковток та якусь мить крутить кухоль у долонях. Здається напруженим і розгубленим, і розповідає інакше, ніж зазвичай звучать його моряцькі бувальщини. Здається, з якоїсь причини він нікому раніше про це не згадував, хоча історія, вочевидь, вибивається в хіти дослівно кожного зимового сезону. Я доливаю собі грифонячого молока й спокійно пихкаю трубкою, чекаючи продовження.

— До цього часу ми йшли один за одним, кожен човен окремо, у повному спорядженні, і було нас разом сто тридцять один, — продовжує Ґрунальді. — Але потім ми розбіглися серед кущів і дерев на той випадок, якби хтось вирішив туди зазирнути. Ми підкралися на гребінь, аби глянути вниз, і побачили, що від мурів замку нас відділяє ще одна долина. Вона була вкрита деревами й кущами, і всі вони були білими й лискучими, на дні долини клубочилася густа імла. Далі було видно водоспади, що стікали зі скель, а потім — струмінь, який цебенів скелястим ровом уздовж блискучого гладкого муру. Також ми бачили браму в стіні та міст над ровом. І безліч веж, гострих, як вістря списа. Твердиня спиралася об гору спиною і була відкрита до моря. Ми бачили, як звідти випливають рибацькі човни, звичайні шнеки й кнори, і як усередину запливає крижаний корабель, як цей, закручений з обох кінців, лискучий і довгий, як ніж, і замок ніби його ковтав. Мури занурювалися глибоко в море. Навіть із гребеня, звідки ми дивилися, було видно, що за бланками проходжуються люди, і те, що вони тримають у руках, це, швидше за все, не вудочки. Я запитав своїх супутників, як тепер у їхніх очах виглядає розповідь Ейольфа, і що нам тепер робити, коли нас сотня проти кам'яних мурів. Ще мені хотілося знати, як вони збираються знайти в цьому кам'яному місті жінок стирсмана, якщо нам вдасться вдертися всередину.

Горлейф Дощовий Кінь сказав, що ми повинні пробратися на морі на один із цих крижаних кораблів, здобути його й заплисти всередину, вдаючи команду, а потім розберемося. Скафальді ж уважав, що можна спробувати браму за мостом, якщо вже вона, вочевидь, відчинена, і зайти, наче так і має бути, влившись у натовп, а потім ударити зненацька, пограбувати, до чого доберемося, прорубати собі шлях до порту й утікати човном на наш пляж. Якщо вдасться, дізнатися, де утримують викрадених дів, і забрати, кого вдасться. Я сказав, що обидві ідеї однаково чудові та що так само можна пройти гребенем гори, а потім спуститися канатами вниз. І що пробратися зненацька за мури можна багатьма способами, якщо вони, як ми бачимо, нічого не очікують, тільки от небагато нам з цього буде радості, якщо ми не знаємо, чого сподіватися в замку. Тож ми погодились, що треба спробувати пошпигувати й принаймні дізнатися, як багато там озброєних людей.

Ми поділилися. Ті, хто жив у горах і умів найкраще видряпуватись по скелях, узяли канати й пішли гребенем навколо кратера, щоб дістатися за водоспади й побачити, що можна зробити цим шляхом. Інші мали прокрастися через білу долину поближче до брами й подивитися, що можна зробити тут. Решта мала сховатися серед скель і чекати сигналу. Я пішов із тими, хто мав пройти через долину й підкрастися до брами. Звісно, спочатку ми всі трохи відпочили після важкої всеношної ходьби через гори й ліс і випили трохи, як зазвичай перед боєм.

Нелегко було зійти зі схилу під поглядами вартових, які ходили верхівкою муру. Нам вдалося лише тому, що там росли кущі, й було багато скель, а дно долини вкрила імла.

Це не була холодна імла, що з'являється тоді, коли наближаються примари урочища. Там було цілком тепло, а в повітрі витав незвичний запах. Солодкий, сумний і прекрасний водночас. Тобто так стверджували інші. Для мене він був надто солодким, в голові одразу почало дурманитись, а до горла швидко підкотила нудота. На дні долини ми вже перестали перебігати від скелі до скелі й ховатися серед кущів і засохлої трави. Нас огорнув туман. Ми не бачили ні мурів, ні замку, тільки дерева й кущі, зроблені з льоду. Теплого льоду, який не танув так само, як і цей корабель. Гілки, листя й квіти, ніби зіткані з крижаного мережива, ледь подзвонювали від наших доторків, як кришталеві дзвіночки.

Він на мить виструнчується, дивиться на свої долоні, ніби перевіряючи, чи вони не дрижать. Стискає їх у кулаки й спирається ними об стіл, а потім бере олов'яний різьблений кухоль і випиває до дна. Зиркає на нас, на кожного по черзі, наче боїться, що ми почнемо сміятися, але ніхто не сміється. Сильфана дивиться на нього з-понад сплетених долонь, схиливши голову, Спалле споглядає, вичікуючи, бавлячись шматком сушеного вудженого м'яса, з ножем в іншій руці. Ґрунальді наливає собі пів кухля грифонячого молока, а потім доливає води.

— Те, що сталося потім, я пам'ятаю, як сон, — каже він, поволі крутячи головою. — Чи як важку пиятику. Не знаю, що з того правда, а що я просто бачив. Пам'ятаю, що ми ходили серед тих крижаних дерев і кущів, що під нашими ногами росли сяйливі квіти, що дзвеніли від подиху вітру. А потім вранішнє сонце вийшло з-за хмар, які лежали над горизонтом, і тоді весь сад засяяв усіма кольорами. Як райдуга чи кристали. Мінилась імла, листя й квіти, а ми дивилися, онімілі. А тоді всі ці крижані квіти розпустилися.

Тепер я думаю, що, мабуть, це запах квітів забив нам памороки. Я бачив, як чоловік, який стояв біля мене, зняв шолом і опустив його на землю, а потім став на коліна, встромив меча в землю й почав плакати, як дитина. Я злякався й спитав, чи у нього щось болить, чи він не випив забагато, а він сказав, що чує колисанку, яку співала його мама, і почувається так, ніби здобув усе, що так довго шукав, ніби нарешті повернувся додому. Туман почав підійматися, і я побачив, що більшість наших тиняється серед тих крижаних рослин, наче вони п'яні, побачив, як вони відкидають зброю і сідають або лягають на землю. Я відчував, що мені дедалі більше дурманиться в голові, і я починаю пітніти. Стало зрозуміло, що невдовзі нас із мурів побачать вартові, а далі їм вистачить просто взятися за луки. Я побачив Скафальді, мого кузена, він сидів на землі серед скель над невеличким ставком і гиготів. Я пішов до нього і схопив за плече. Він обернувся, і тоді я побачив, які в нього страшні очі, мутні, ніби наповнені кров'ю й молоком. Своїм шоломом він зачерпнув води із джерела і подав мені, щоб я випив. «Пий, — закричав він. — Це краще за вина Півдня, краще за святкове пиво. Ти ніколи не пив нічого кращого!» Я відпив ковток, але це була звичайна чиста вода. Я струсонув його, але він знову почав пити, а потім упустив шолом і сказав щось на кшталт: «Знайшов. Нарешті я знайшов». Усюди навколо я бачив Людей Вогню, які ходили, хитаючись, сміялися чи плакали, або сідали на землю й дивилися поперед себе з дурнуватою посмішкою, ніби їм відчинили навстіж гареми Ярмаканди. Таких, як я, лишилося небагато, ми стояли зі зброєю в руках, не знаючи, що робити. А потім ми побачили… — Ґрунальді замовкає, робить кілька безпорадних жестів, ніби не може добрати слів, що з ним трапляється досить рідко. — Це було ніби як… як ті люди, яких змінила сила урочища, як химери, яких вирощують божевільні Пісенники в далеких краях. Ми побачили громадку дівчат. Голих дівчат, але якщо придивитися, то було видно, що це не звичайні жінки. Вони були дуже гарними, але водночас нагадували звірів. Якихось сарн чи газелей. Навіть топталися на місці так само, як сарни, трохи налякані та збиті в стадо. Мені здалося, що їхня шкіра вкрита делікатною короткою шерстю, а замість пальців на ногах у них були дрібні копита. Химери зазвичай недоладні, наче хворі, але ці виглядали природно, ніби народилися такими найприроднішим чином. Тільки вони не були людьми. Навіть їхні обличчя були дивними. Обличчя прекрасних дівчат і водночас якихось звірів. Здавалося, що розуму у них не більше, ніж у газелей. Я чув їхнє гиготіння, але це було перегукування, а не справжній сміх.

Інші зненацька виринули зі ставка, гладенькі й мокрі, як морськоні з ополонки, у них також були форми прекрасних дів, але водночас вони нагадували морські створіння, їхнє волосся було зеленим і схожим на водорості, а на шиї відкривалися зябра. І всі вони линули до наших воїнів, щоб гладити їх і пестити, а ті стояли, як вчаділі, опускаючи зброю. І в цьому одержимому натовпі залишилося кільканадцятеро таких сторожких, як я, що крутилися на зігнутих ногах, із виставленими вперед мечами. Ми зрештою збилися в коло спинами один до одного, не знаючи, що робити далі.

Туман розвіявся в променях вранішнього сонця, ніби хтось відсунув завісу. Я побачив водоспад, гору і блискучі мури замку. А трохи збоку, на скелі, що стирчала із землі, сидів на зігнутих ногах монстр. Він виглядав як могутній муж і мав на собі тільки дивний нагрудник, схожий на панцир черепахи. Над скронями в нього з голови росли закручені карбовані роги, його чоло було випуклим, могутнім і дивним, ніс — плескатим, а круглі очі — брудно-жовтими. Я глянув, як дивно він присів на тій гострій скелі, на його ноги лише з двома пальцями, що закінчувались копитами, і могутні плечі. В одній руці він тримав залізний молот на довгому держаку, а в другій — велику кручену мушлю. Я чув, як люди поруч зі мною звертаються до Гінда чи Коваля, щоб ті побачили їхню смерть і приготували їм луги Долини Сну. Бик поглянув на нас і форкнув, аж задрижала земля. А потім зіскочив зі скелі й подув у мушлю. А тоді через міст від бічної брами на нас вийшли воїни. Там були звичайні люди й дивні потвори, впереміш. Ступаючи на луг, вони вишикувались у три ряди й виставили перед собою стіну розмальованих щитів.

Дівчата розбіглися, як сполохані газелі, наші люди повставали з землі — деякі вже мусили зашнуровувати штани — й підняли розкидану зброю, а потім долучилися до нашого кола. Водяні дівчата стрибнули у ставок спритно, немов видри, але одразу ж виставили голови із чорними цікавими очима, в яких не було нічого людського.

Пролунав рев кількох рогів, що звучали як ремствування морських потвор, і Люди Вулкану, що стояли рядами, розступилися, пропускаючи високого мужа зі світлою короткою бородою, у штанах, каптані й короткому плащі з вишитим срібною ниткою безлистим деревом. Людина ця здавалася старою, але ішла хвацько, як юнак, спираючись на спис. Я глянув на його діадему й подумав, що це все ж проклятий король. І що ми мусимо його вбити, бо це перший король за дуже довгий час, який з'явився у нашому світі, за Остроговими островами, і якщо ми цього не зробимо, невдовзі з'являться й інші. Бо королі плодяться, як миші, якщо їм це дозволити. А коли він підійшов ближче, я побачив, що те, що стирчало на його голові, було не діадемою, а таким деформованим черепом. Із нього росли гострі, немов бурульки, форми, вкриті звичайною шкірою, що нагадували замок із купою веж, такий самий, як той, що здіймався перед нами. Поруч із цим мужем крокувала інша істота, більша від нього на добрі два лікті, зі щелепами, як у хижого кота, і великою золотою гривою, що спадала на шию і плечі. На її голові росла коротка шерсть у коричневі смужки, вона тримала велику дворучну сокиру з двома вістрями. Позаду йшло ще четверо мужів, схованих у глибоких каптурах плащів із вишитим деревом. Коли вся процесія зупинилася, вони скинули плащі, відкриваючи нашим очам малі шоломи із завісами з кольчуги, що закривала все лице. Позаду весь час сурмили мушлі й роги, а з боку вояків до нас долітало биття барабана. Бикулака відійшов від своєї скелі й став біля інших.

Ми тісніше зімкнули стрій, хтось позаду позбирав щити, що лежали серед крижаних квітів. Я хитався на ногах і мене заливало жаром, ніби я сидів між багать, але всередині мене полонив мороз, ніби я перепив крижаної морської води. Решта — ті, хто раніше зберіг ясний розум у Крижаному саду, — виглядали так само, піт стікав з-під їхніх шоломів і крапав на землю, зброя дрижала в руках, але я бачив, що це не страх, а та сама хвороба, що точила й мене.

Муж, який підійшов до нас, зупинився за кілька кроків і сказав: «Ласкаво просимо, мандрівці моря! Ласкаво просимо тих, хто шукає своє місце, бо ви його знайшли! Ласкаво просимо в Крижаний сад, який прихистить усіх і всім дасть те, що вони втратили!» Цей муж говорив кострубатою мовою, як слабкий на голову, і вимовляв голосні так, як ті, хто живе за Пустками Тривоги. Я сказав йому, що ми воїни із Землі Вогню і прибули сюди за дівами, яких він викрав, а також по відшкодування за кривди, нанесені морякам на морі й жителям Узбережжя. Я порадив йому відпустити дів і дозволити повернутися додому, а потім ми домовимося про розмір відплати, яка, однак, не може бути меншою, ніж по десять марок на кожного з нас і по сто за кожну викрадену.

Ну, тобто мені здавалося, що я кажу саме це. Я чув, що слова з моїх уст виходять нерозбірливі, що мій язик — як дровеняка, якою я не можу поворухнути, ба більше, що я забуваю слова. Замість «марки» я сказав «цвяхи», а замість «море» — «там, де риби». Але чолов'яга з дивною головою, здається, зрозумів, що я казав, бо відповів, що Крижаний сад приймає всіх, хто хоче залишитись, і нікого не тримає силою. Усі діви й мужі завжди можуть і могли піти, якщо мають таке бажання. «Ви також можете обрати, — мовив він. — Можете залишитися чи піти туди, звідки прийшли, як забажаєте. Там, за Крижаною брамою, вас чекає вітальна учта, якщо тут ви знайшли загублений дім. А там, за вашими спинами, є стежка, яка виведе пляжем аж до того місця, де ви залишили кораблі. Якщо ж вам бракує здорового глузду, і ви хочете захопити нас силою, за мною стоять мужі. У будь-якому разі все так, як я казав: можете залишитися. У Саду чи в землі, яка його живить, або піти».

Серед крижаних дерев я побачив ту браму, круглу й майстерно сплетену з крижаних галузок, яка відчинилась і відкрила очам подальшу частину Саду, де серед заставлених наїдками столів стояли молоді діви — звичайні й ті, змінені піснею богів. Я також чув, що там грають арфи й кувиці, бачив казани, в яких готувалося засолене м'ясо, рожна, на яких пеклася птиця, тарелі, на яких лежали гори плодів, і відчував, як стискається мій шлунок.

Я почув гуркіт, з яким один юнак, Урлейф Червона Долоня з корабля Скафальді, кинув свого щита й вийшов зі строю, йдучи до брами. За ним рушив іще один і ще один. Один із моїх людей став на його місце й підняв щита, але щомиті хтось виходив із нашого кола і йшов.

«Наші люди вже спускаються з гребеня, — сказав мій стерновий до Скафальді, який стояв перед ним. — Ті, що йшли до вершини, також побачили, що відбувається, і зараз будуть тут. Я чув спів рогів у горах. А цих, що стоять перед нами, не більше трьох сотень. Станьмо клином і вдармо зараз. Уб'ємо короля і вдеремося до брами, вона ж відчинена. Вони вийшли всіма силами, бо на мурах немає нікого. Ми можемо здобути це місто».

«Твої слова звучать для мене, як каркання ворон і виття вовків, — відказав йому на це мій кузен. — Наче ти вмовляєш мене зґвалтувати та вбити юнку. Якщо я покину це місце, то вже ніколи не перестану його шукати. Якщо я його сплюндрую, це буде гірше, ніж спалити святилище Друга Людей, убити власних батька, матір і своїх братів. Адже я потрапив додому і не дозволю тобі його знищити».

І тоді Скафальді зненацька обернувся й одним рухом розпоров мого стернового, з хлюпотом випустивши йому кишки на землю, а потім так швидко перерізав йому горло, що той навіть не встиг крикнути. Мій стерновий і товариш, Арлаф, що Говорить із Ведмедем, упав нам під ноги, бризкаючи кров'ю, і тоді нас охопило божевілля. Ті, хто здавався одурманеним Крижаним садом, піднесли мечі на тих, хто зберіг здоровий глузд, а таких нас було небагато, не більше дюжини. Я штовхнув Скафальді, мого кузена, але я був слабким, тож він легко відбив моє вістря, і почав сікти згори так швидко, що розніс пів мого щита, і одразу після цього нас із вереском розділив натовп сплутаних у клубок мужів, що билися, як голодні вовки над одним козеням.

Він знову на мить замовкає, і ніхто з нас не промовляє ні слова. Він робить ковток.

— Я мало що пам'ятаю. Тільки крик, скреготіння заліза, падіння людей, кров, що бухала в повітря, і крижаний пил, що здіймався з-під наших стоп, сяючи проти сонця. Той муж із дивною головою щось кричав, звівши руки, його крик тонув у скреготі й гулі заліза, але його люди просто стояли нерухомо й дивились, як ми забиваємо одне одного. Хтось душив мене за горло, я з усіх сил відбивався понівеченим щитом, ударив його коліном і вдарив згори, перерубуючи бармицю шолома, хтось інший посік мені плече. Хтось гарчав, спльовуючи кров, і вже так багато воїнів лежало під нашими ногами, що хтось щомиті об них перечіплювався, заплутавшись ногами у викручених кінцівках. Супротивники несподівано втратили інтерес до боротьби й почали по одному-двох іти до Крижаної брами. Тільки найбільш запеклі ще кидалися на нас, але їх і так було небагато, а нас — горстка. Зрештою четверо з нас стояло спинами один до одного, прикриваючись поламаними щитами й затято б'ючись, потім троє, а потім хтось кинув у мене сокиру. Я відбив її буковим щитом, але й так дістав обухом по голові, і мене поглинула темрява. Я отямився через якийсь час, боляче впавши на кам'янисту гірську стежку. Це юний скальд із корабля Горлейфа, Сівальді Гусячий Крик, ніс мене й волік стежкою, весь час падаючи, бо я безвладно висів у нього на плечі, а він кривавив із багатьох ран. Але я прокинувся, виплюнув зуб і виблював, а потім ми пішли далі, до пляжу. Тепер уже я частіше волік його, і ми постійно падали поміж кущів і каміння. Зрештою ми обидва впали на землю десь у лісі, а коли отямилися, попленталися на наш пляж. Але Сівальді тоді почав кашляти кров'ю. Не знаю, як довго це тривало, поки ми шукали затоку, в якій залишили кораблі. Та врешті-решт ми дійшли. І не застали там нікого. Пляж і ліс були порожніми, залишився тільки жар від багаття у гальці біля моря і щогли, що стирчали з води.

Наші люди пішли, забравши з собою все, що мали, і порубали дно кораблів на прощання. Ми не знали, Що там сталося, але побачили сліди боротьби, а у воді затоки плавало два трупи. Це не був важкий бій. Ми знайшли трохи свіжої крові на стовбурі дерева і в траві, на самому пляжі лежав шолом. І все.

Він виструнчується і знову п'є, а потім дивиться на нас по черзі, ніби чекає на овації. Сильфана не витримує.

— І ти просто сидів на тому пляжі? — питає уїдливо й одразу ж демонструє йому широку зубату усмішку.

— Біля одного із суден на дні затоки лежав човен, — веде далі Ґрунальді. — Маленький кнор, щоб підпливати до суші, коли неможливо пришвартуватися або витягнути корабель на берег. Йому пробили дно, але там було неглибоко. Нам вдалося його витягнути, потім іще кілька разів я пірнав до решток корабля, знайшов кілька дощок, цвяхи, з дна судна ми зішкребли трохи смоли й поремонтували човен настільки, щоб можна було плисти. Це було божевілля, але ми були готові на все, лиш би вибратися з проклятого острова. Човен трохи протікав, але наша латка трималася. Ми пливли кілька днів на південь тільки на веслах. Однієї ночі помер Сівальді, який дедалі більше кашляв кров'ю. Я віддав його морю і плив далі. Потім прибився до якогось невеличкого острова, на якому в ущелині збиралася прісна дощова вода. Я їв яйця мартинів, морських слимаків, яких збирав біля берега. Через кілька днів мене забрали звідти ловці морських пласкуд, які поверталися своєю шнекою до Землі Грифонів із вантажем зі шкур, ребер, ікл і трону. Вони були так вражені моїм жахливим станом, що навіть не забрали в мене ні решток срібла, яке я тримав у ремені, ні меча. Зате нагодували й напоїли мене, а один із них перев'язав мені рани. Так я став єдиною людиною, яка повернулася додому, і ось що таке острів, званий Крижаним садом, на який ми зараз пливемо.

Западає тиша.

А потім усі дивляться на мене з німим питанням. Я пихкаю трубкою і якусь мить відчуваю порожнечу в голові. Прекрасно. Тиша стає важкою.

— Було б добре знати, чому на тебе не подіяли чари Крижаного саду, — каже Спалле.

— Ти колись хворів від їжі, яку інші розхвалювали й вона їм ніяк не шкодила? Або від звичайного запаху трав чи квітів? — питаю.

Ґрунальді стенає плечима.

— Я муж у розквіті літ. Я не одного здолаю в пиятиці чи бою і не тікатиму від шльондри, а то і двох. І в мене був час набратися розуму. Але знаєте, як кажуть: коли муж перестає бути юнаком, і його вранці нічого не турбує, то це значить, що вночі він помер. Я їм те, що й усі, і якщо потім мене мучить живіт, то і в інших так само. Я не помітив у себе хвороб, яких не можна пояснити тим, що я промерз, перепив чи переїв, або таких, що не минули б після замовлянь мудрої баби, трав, багать чи хорошого сну.

— А що сталося з тими, які залишилися на перевалі або пішли в гори? — питає Сильфана.

Ґрунальді крутить головою.

— Кількох я бачив у бою, але там був такий галас, що мені могло здаватися. А потім я ніколи не бачив жодного з них. Думаю, вони пропали так само, як і ті, хто залишився на пляжі. Їх забрали Крижаний сад і Люди Вулкану.

— А ти чи інші почувалися дивно з самого початку, щойно ви прибули на острів? — питаю я, тиняючись по кают-компанії в пошуках чогось, що може послужити попільничкою.

— Ні, — відповідає він одразу. — Лише коли ми зайшли в долину Крижаного саду. І то не відразу.

— Тепер ми хоча би знаємо, що тудою йти не можна, — каже Сильфана.

— Корабель завезе нас, куди сам захоче, — втручається Спалле. — І пришвартується там, де захоче Пісенник з вулкана, той із бурульками на голові.

— Тому так треба роздобути човен, — кажу. — Ще й до того, як ми вийдемо в море. Окрім цього, треба буде щось вигадати. Нас лише п'ятеро. Що б не сталося, ми виживемо, тільки якщо будемо кмітливішими за інших.

— Поки що це нам вдається не найкраще, — понуро констатує Ґрунальді. — Тобто з Пісенниками.

Він помічає мій погляд і підносить руки. У мене вже ледь не вирвалося: «Я нікого силою не тягну», але Спалле мене випереджає:

— Можеш зійти, — каже. — На Драґоріні береги близько, можна просто стрибнути з борту.

— А ти одразу пискуєш, — бурчить Ґрунальді. — Я не закінчив, і нам буде непереливки, якщо ми не навчимося домовлятися. Я тільки хотів сказати, що пора б нам знайти спосіб, як їх стримувати, бо вони починають ширитися, як зараза. І буде найкраще, якщо ти, Ульфе, навчишся робити так, як вони.

— Усі мені це говорять. Я намагаюся, але це не так просто. Це тобі не гра на сопілці!

— Ти здобув цей спис, — раптом починає перераховувати Сильфана. — Визволився з дерева, двічі вирвався з його рук. Тебе навчав той, хто жив у печері. Ти зробив так, що ви всі за мить перескочили у край Зміїв, бив залізного краба укусом магічної оси. І досі не віриш, що ти — Пісенник.

— Я працюю над цим, — відповідаю втомленим голосом і відламую собі смужку м'яса. — Поки в мене не виходить метати блискавиці руками. Усе по черзі: спочатку — човен. Потім треба взагалі доплисти й справді дорогою щось вигадати. Зрозумійте: мене готували до бою і до вистежування. Я добре справляюся з тим, що розумію. А пісень богів — не розумію. Я не можу просто щось собі подумати, і це одразу станеться.

Я хукаю і роздратовано дивлюся на хмарку пари, що виходить з мого рота. Тут би з кораблем упоратися, а вони хочуть, щоб я перетворював каміння на гусей.

Підіймаю трап і спускаюся в темінь трюму. Сюди світло проникає через мережні отвори плит над головою. Я бачу шпангоути й темнуваті води, що омивають корпус судна, химерні жили і ємності, що звиваються в кілі та стінах, світять блідим зеленуватим блиском. Я помічаю пілерс із розгалуженим корінням, вплетеним у корпус, наче це дерево, поруч — інша циліндрична форма, в якій щось рухається. Я вдаряю по цьому чомусь і буджу колючу змієподібну істоту, і вона, вирвана з дрімоти, розсвічується зеленуватим блиском, як мініатюрна блискавка. Нагорі чуються скрики й тупіт.

— Усе гаразд! — кричу їм. — Я лише ввімкнув світло.

Приміщення під палубою майже порожнє, уздовж бортів тягнуться лише ряди овальних контейнерів, на межі поля зору і з носа, і з корми бовваніють іще якісь інші округлі обриси, з кіля угору стирчить циліндричний акваріум, який я щойно розбудив; ну, і ще великий бульбоподібний об'єкт, розміщений на вбитих у дно судна зігнутих ніжках. Він череватий, створений зі значно матовішого й непрозорого матеріалу, ніж решта корабля, і нагадує величезний гарбуз чи, може, цибулю з трубкою на вершечку, наче хвіст трибульки, що вростає у палубу. Але найважливіше, що на опуклому боці є дві пари дверцят, розміщені одна над одною. Я бував у скансенах і знаю, як виглядає піч.

Відчиняю верхні дверцята й бачу всередині простір з ажурною підставкою, нижче є інший простір, в якому лежить жменя сірого пилу. Піддувало?

А потім я переглядаю контейнери, що стоять уздовж бортів, шукаючи якесь паливо. Підозрюю, що воно геть не нагадуватиме щось звичайне. Я точно не знайду тут дров чи вугілля, і нічого, що підказує логіка. Методом спроб і помилок я можу дійти до того, що намагатимусь підпалити суху ковбасу чи запаси мила.

В одному із саркофагів справді є якісь складені рядами валики з мутно білого ніби-льоду. Або з чогось іншого. Я заплющую очі й відчуваю запах різних вуглеводнів і ще якісь чужі домішки, які ні на що мені не схожі. Ну, нехай. Якщо це гранати чи хоча б сигнальні ракети, я швидко це зрозумію. Ото буде сміху, якщо я рознесу ними піч. Я не відчуваю нітросполук і нічого азотного, але ж та їхня драконяча олія виразно відгонить чимось на кшталт трону, сіркою й селітрою, і також смердить інакше.

Я відчиняю черево печі, але, подумавши, витягаю ножа і шкрябаю верх одного з валиків. Він слабо піддається лезу і кришиться, мені на долоню падає біла стружка, яку я кладу на шматок пласкої поверхні добротного кіля й витягаю кресало.

Тупою стороною ножа проводжу по рашпілю, спалахує пучок веселих різдвяних іскор, але нічого не відбувається. За другим чи третім разом стружка починає трохи тліти дивним блакитним жаром і гасне. Знову вдаряю ножем, роздмухую жар, і з'являється пломінчик. Блакитний, наче з сухого спирту, від нього віє теплом. Пломінь не виростає миттєво, не спалахує й не сичить, тож я вирішую ризикнути. Один на диво важкий валик я кладу на решітку й переношу на ножі палаючі крихти. Мені не дуже подобається те, що я роблю, бо це дурна імпровізація, але в мене немає вибору. Ці їхні Острогові острови, може, й не Льодовитий океан, ми надто далеко на півдні, але зима виглядає суворою. Поки що вісім градусів морозу. На відкритому морі ми задубіємо, якщо я нічого не вигадаю.

Блакитне полум'я охоплює верхню частину валика, з відкритих дверцят печі починає бухати тепло. Я сподіваюся, що знайшов паливо. Є багато речей, які можна підпалити, але які не обов'язково створені саме для цього. Наприклад, олійна фарба, рації, шини чи сало. Але скидається на те, що запасів валикоподібних брикетів багато. Я зачиняю дверцята печі, прочиняю піддувальні дверці. Полум'я збільшується, але помалу. З печі починає долинати шум і потріскування, але це не звучить тривожно. Подумавши хвильку, я кидаю ще один валик і повертаюсь у кают-компанію. Найбільше мене цікавить, по чому розходиться тепло. Я помітив одну трубу, що вела від пічки прямо в колону щогли, дві інші бігли під палубою на корму і ніс, а ще одна, доволі груба, — прямо до стола.

У кают-компанії вже відчувається літній подмух, що йде від підлоги, я прикладаю долоні до щогли й констатую, що вона починає нагріватися. Слава Богу, при цьому вона не стає мокрою. Якщо цей корабель розтане, то не від печі.

— Що ти там зробив? — підозріливо питає Сильфана. Вона схиляється на лаві й наближає долоню до сплетеного мережива решітки.

— Розпалив у печі.

— Чим?

— Наче льодом, — вони дивляться на мене важкими поглядами, тож я додаю: — горить синім полум'ям.

— Це радує, — зазначає Ґрунальді, бухаючи парою з уст. — Не змерзнемо до ранку, а це вже щось.

Я обмацую стільницю, але вона рівномірно холодна. У тому місці, де мала би бути труба печі, я знаходжу злегка ввігнуте всередину коло. На мене дивляться з підозрою, коли із запалом відкривача я розчахую шафки в пошуках посудини, зрештою знаходжу казанок і наливаю в нього трохи води. Для експерименту — потім докладу щось більш поживне. Стільниця опускається під вагою посудини, м'яко, як ліфт, і казанок до половини занурюється в стіл. Команда стоїть навколо мене й уважно спостерігає, врешті Ґрунальді простягає руку й натискає на край посудини. Казанок перехиляється разом із підставкою, ніби він до неї присмоктався чи прикипів під дією магнетичного поля, і вільно гойдається на всі боки. Я сідаю за стіл з переможною міною й наливаю собі грифонячого молока, яке розбавляю водою.

Через кілька хвилин вода починає ледь парувати, ще трохи нестерпного чекання — і з'являються бульбашки, тож я кидаю в неї вміст знайденої в контейнері банки — добрячу порцію м'яса з жиром і чимось іще. Буде суп. Або рагу. Або щось таке. Перемога людського генія над примітивною магією.

Уже сутеніє, але я відправляю Ґрунальді змінити Варфніра лише тоді, коли він доїдає миску густого паруючого гуляшу, що пахне трохи як козлятина і ще — букетом дивних трав.

А потім сам іду лягти перед вартою і провалююсь у генеруючий півторагодинний сон.

Щойно заплющую очі — і ось я вже дрейфую на крижині.

* * *

Крижаний дракар розрізав воду і плив крізь чорну, як смола, ніч. Драккайнен сидів на носі, підклавши під дупу згорнуте в рулон хутро, і вдивлявся в укриті снігом береги, що бовваніли в темряві.

— Зосередься, Цифрал, — сказав він кудись уперед, носовому штевню, що стирчав у мороці головою дракона. — Тепловізія. Здатність розрізняти температури й бачити у віддзеркаленому світлі. Давай. Згадуй.

Миготлива промениста гола фея з банку пива заввишки, якої ніхто, крім Драккайнена, не бачив, шмигнула зиґзаґом, наче палахкотливий метелик, а потім зупинилася на промерзлому скрученому канаті й тупнула ніжкою, складаючи неонові крильця.

— Ноктовізія включала біонічні зміни в сітківці й зоровій корі. Тепловізія — також. Ці системи мені не звітують! Не знаю, немає їх чи просто відійшов контакт, але я їх не бачу. Не бачу, розумієш? Це не мій каприз, я — операційна система.

— Зазвичай в інструкціях пишуть про необхідність перевірки, чи всі кабелі підключені, а за потреби радять звернутися до продавця, — продовжив він понуро.

— Припини зациклюватися на тому, що ти мав раніше. В тебе нові можливості. А цей корабель нашпигований магією.

— Окей, — відповів неохоче. — Покажи.

Він сподівався побачити сяйливий туман з іскрами, що міняться всіма барвами веселки, такий самий, як він бачив до цього в урочищах, але нічого такого не сталося. Замість цього він побачив розпечені до червоного лінії, що обплітали корпус судна, як нервові волокна, але блиск був приглушеним, немов жар, що просвічується крізь щілини грубки.

— А це в нас пісні богів, але вмонтовані в устаткування. Ізольовані, — буркнув він. — З міркувань безпеки або для запобігання збитків. Це елементи двигуна.

* * *

Сяючи приглушеним світлом, лінії тяглися вздовж кіля й розгалужувалися на борти, в кількох місцях він бачив більшу концентрацію сили, це нагадувало пацьорки, нанизані на головну лінію, що бігла уздовж корабля. Він не бачив чітко, світло ледь пробивалося через крижані борти й палуби, але на кормі, неподалік його каюти й на самому носі під штевнем бовваніли овальні утворення, зібрані в грона.

— Я нічого не помітив на кормі, але в форпіку були ці контейнери із символом черепа, — здогадався Драккайнен.

Він встав і пішов на сам ніс, критично споглядаючи на голову дракона з вищиреною пащекою і геральдично закрученим висолопленим язиком, що здіймалась на добрячі три метри над водою. Обережно заліз на борт, а потім підскочив, хапаючись за гребінь шпичаків на драконячій шиї та ковзаючи підошвами по лискучій поверхні льоду, й зумів дотягнутися до голови й зазирнути в пащу.

— Є отвір, — видихнув, стрибнувши назад на палубу. — Можливо, вдасться вивести трохи цієї гидоти сюдою, хіба що вона слугує лише як рушій і знаходиться в замкненому циклі. Якщо ж вона також працює як зброя, то ця драконяча морда в якийсь хворобливий спосіб є логічним виходом.

— Ти волів би гармату? — уїдливо спитала Цифрал, здіймаючись подалі від його голови.

— Ще і як, — відказав він. — З одним стволом чи хоча б з якоюсь рушницею я зробив би тут у сто разів більше, ніж з ідіотськими диво-туманами — магічними, капризними, некерованими й непередбачуваними. І не тріпочи мені тут біля обличчя, відволікаєш.

Він сів на своєму хутрі та якусь мить нервово барабанив пальцями по грифу лука.

— Спробуймо трохи його вивільнити, — мовив. — Тільки обережно.

Виструнчився, заплющив очі й сидів так якийсь час, натужно уявляючи магічну рідину, що випливає з контейнерів і крижаним стравоходом мандрує вздовж драконячої шиї.

Це тривало досить довго. Він схилив голову й стиснув кулаки, докладаючи страшних ментальних зусиль, однак не відбувалося нічого особливого, крім пульсування жилки на його скроні.

— Juosta, perkele sumu, — процідив він зрештою крізь зуби, але це мало чим допомогло. — Я наче висмоктую бензин із закритої каністри, — констатував понуро. — Або намагаюся вмовити воду текти із закритого крана, тоді як достатньо одним пальцем підняти важіль. Тільки от я не знаю, де він.

Дракар плив уперед спокійно і впевнено, розтинаючи воду без зусиль і м'яко повертаючи на вигинах ріки. Драккайнен сплюнув за борт, а потім довгими кроками перейшов від драконячої голови на корму, рахуючи собі під ніс.

— Якісь чотири вузли, — оголосив він, коли ледь помітне харкотиння, що гойдалося на поверхні, залишилося позаду. Схопився рукою за закручений спіраллю носовий штевень і визирнув за борт. — І ані сліду якогось приводу. Ні гвинта, ні взагалі нічого. Просто собі пливе. Ніби хтось тягне його на невидимому канаті чи дресовані дельфіни штовхають під дном.

Він повернувся на ніс і знову розсівся на хутрі.

— Добре, ще одна спроба. Усі розумники пояснюють, що закляття має бути конкретним. Я розумію, що треба зосередитися не на результаті, а на тому, що має відбуватися в процесі. Крок за кроком. Припустімо, що треба налити щось із пляшки в склянку за допомогою магії. Не треба горлати: «Горілку в склянку!», бо магія не зрозуміє, чого ми хочемо. Ми маємо спершу змусити кришечку зробити кілька обертів проти руху годинникової стрілки, аж поки вона не спаде з горлечка. Потім змушуємо рідину покинути посудину через горлечко. І тут починаються ягідки, бо цього мені ніхто не пояснив. Я можу рухати матерію всупереч фізиці, силою волі, чи ні? Бо з тією підковою… Ти й сама, мабуть, розумієш, що її розхилитав Бондсвіф, упокой, Господи, його душу, знуджений моєю бездарністю. То я можу наказати струменю рідини ширяти довільною траєкторією чи мушу вигадувати, скажімо, якісь повітряні подушки всередині пляшки? Припустімо, що я можу переміщати предмети, принаймні всі кажуть, що можна. Ну, то я скеровую горілку з пляшки вгору, а потім маршрутом, який візуалізую собі, як скляну трубку, що веде до склянки, — і готово. Або може, я повинен вистрелити нею, як шампанським, і направити в посудину, га? Jebem ti majku… Не простіше встати й налити собі, як людина? А тепер питання онтологічної природи: чи можу я роздавати накази магічній матерії, закритій у контейнері для того, щоб за її допомогою роздавати накази матерії? Окей, jebal to pas. Повертаємося до контейнерів із піснями богів на носі й затички в горлянці дракона. Крок за кроком, як із горілкою… Ox, perkele saatani Vitti!

Пісні богів у формі туману з миготливих мікроскопічних іскор струменіли з морди дракона, як пара з чайника, формуючи невеличку хмарку. Однак вона виходила не з зубатої пащі, а з ніздрів, як дихання морозної ночі.

— Ні слова, — застеріг він Цифрал. — Без коментарів мені тут. Ну, йди до татка… — остання фраза була призначена миготливій хмарі, що струменіла з носового штевня.

Він розпростер руки, але хмара перед ним сформувалась у вкриту брижами сферичну форму. Драккайнен зосередився й простягнув руки вперед. Із хмари висотались два тремтливі пасма й огорнули його руки, а потім дісталися аж до спини.

— Обережно, — заскімлила Цифрал.

— Спокійно, — відповів Вуко таким тоном, яким звертаються до тигра, зустрівши його на вулиці. Він стояв, оповитий імлою веселкових іскор, як у німбі з діамантового пилу. Береги Драґоріни розступилися, і дракар запливав у озеро, що сяяло в темряві, немов чорне дзеркало. Подув легкий вітер, але зоряний пил навколо Драккайнена не розвіявся, лише вкрився брижами.

Розвідник ковтнув слину.

— Окей… Глянемо, що з цим можна зробити. Спочатку поворот…

Він стиснув зуби. Минула хвиля, а потім дракар задрижав. Корпусом судна пішли вібрації, наче зненацька ввімкнули зношений двигун від рибацького катера. Корпус застережливо заскрипів, унизу, в кают-компанії, щось із гуркотом упало на підлогу. Однак корабель почав повертати. Трохи, максимально на десять градусів від курсу і з дедалі більшим тремтінням, але він повертав. Драккайнен стояв на зігнутих ногах і виглядав так, наче штовхав вантажівку. Урешті-решт він випустив повітря і випрямився. Корабель тут же перестав тремтіти та м'яко, ніби з полегшенням, повернувся на свій курс.

Драккайнен знову всівся на хутро.

— На це пішло багато енергії, — відзначила Цифрал. — Ця хмара стала значно рідшою. Має бути якийсь кращий спосіб.

— Є, — відповів він. — Тільки треба вимкнути автопілот. Так, я приклав силу всупереч приводу. Головне, що взагалі на цей дракар можна якось вплинути. Тепер спробуймо дещо інше.

Він вийняв стрілу із сагайдака й націлився вістрям кудись у ніч. Поклав її на розгорнутій долоні, заплющив очі й прошепотів щось фінською, щось мало пристойне. Стріла з брязкотом упала, на палубу.

— Це буде довга ніч… — зітхнула Цифрал.

* * *

Але човна ми не знаходимо ні вранці, ні протягом наступного дня. Тільки якусь забуту й напівзатоплену довбанку, не набагато більшу за корито, що примерзла до льоду й очерету на березі. Тобто до якихось рослин, які скидаються мені на очерет, бо високі й ростуть у воді. Але від довбанки не буде жодної користі, ні шлюпки з неї не зробиш, ні інакше не використаєш. А більше — нічого. Вочевидь, човни сховали, дбайливо й старанно, щойно випав перший сніг. Чого ж я сподівався?

У підсумку ми дрейфуємо за течією на крижині. На крижині у формі дракара.

Ріку починає сковувати лід. Біля берегів уже з'являється молочний шар, що на пів метра сягає у воду й закінчується витонченим мереживом, усі стовбури й скелі також оточує комір льоду, течією дрейфують крижини, поки тонкі, як скло, плити починають об'єднуватися в косяки й з глухим тріском ламаються під носом дракара. Іще день-два, і річка зупиниться аж до весни. Тут континентальний клімат. Спекоті літа й суворі зими. Я сподіваюся, що це також означає, що аж до весни пануватиме спокій. Здається, навіть Ван Дікен не такий дурний, щоб нападати на Узбережжя Вітрил в мороз і сніг. А якщо й так, то не буде проблем. Вони повимерзають у наметах і шалашах, поламають зуби на частоколах садиб, і перш ніж я повернуся, його можна буде викреслювати зі списку. Але щось мені підказує, що так легко я не відбудуся.

Видивляюся човен, бо це основна частина мого плану. І не йдеться навіть про те, що дракар почне танути на відкритому морі, а я отямлюся, дрейфуючи на крижині.

Окрім цього ми готуємо засолене м'ясо на крижаних брикетах, попиваємо грифоняче молоко й змінюємо вахти. Я запровадив моряцькі порядки. Тут не треба стежити за курсом, стернувати чи лагодити такелаж, тож ми по черзі несемо варту «на оці», прибираємо кают-компанію. Годуємо коней і чистимо трюм, виводимо тварин по трапах, перетворених на сходні, і вигулюємо їх на палубі. Перевіряємо зброю, у світлі розпалених акваріумів тренуємося битися на мечах, списах і ножах або врукопаш. Я показую їм різні техніки: як тихо підкрастися до вартового, напасти з укриття, позбавити свідомості. Викладаю принципи саботажу й тактику малих формувань. Треба. Ми або спецпідрозділ, або п'ятірка безіменних трупів. Тому я не даю їм спокою. Інакше ми вийдемо в море як групка пересварених розледачілих пияків. У нинішній ситуації — майбутніх небіжчиків.

Собі я також не даю спокою. Тренуюся зі своїми палашами й мечем. А передовсім намагаюся опанувати пісні богів. Саме тоді, тренуючись наодинці на своїй вахті, без особливого успіху намагаючись творити дива, я знаходжу трон. Це відбувається внаслідок невдалої спроби підпалити сухе дерево на відстані. Спроби, що закінчилась частковим успіхом. Щось справді спалахнуло вогнем, але це точно не дерево, на яке я поклав око. Я не зміг роздивитися, що саме, крім того, що це не чиясь халупа, але для цього я підійшов до кормового штевня і несподівано помітив, що він збудований якось дивно. Ніби з запасом. Дракар зроблений за взірцем вікінгських човнів, але тільки до певної міри. Він більший, гіперболізований, наче гротескний. На справжніх довгих човнах не було б кількох палуб, сходнів чи критих приміщень. Це були човни, не кораблі. Коли був шторм, вікінги тулилися під полотняним наметом або прикривалися попоною. Штевень не здіймався на рівні другого поверху. Тут на носі борти підіймаються м'якою лінією і вростають у задертий штевень, а на кормі від палуби лід утворює округлу форму, що оперізує і борти, й висунену вперед балку. Для зміцнення це не має сенсу. Ідіотський вал льоду, що блокує прохід до корми.

У якийсь момент я помічаю в ньому якісь обриси густішої матерії, ніби ув'язнену всередині тінь крісла. Крісла, а може, трону з високою спинкою і бильцями. Просто тінь, згусток із блідими, молочно-білими контурами. Я не впевнений, чи справді його бачу, роздивляюся врослу в корму брилу льоду під різними кутами, навіть присідаю біля неї, але в мороці зимової ночі видно справді небагато.

Надворі шоста ранку, я досі призначаю собі собачі вахти — мені вистачає всього пари годин сну, а загалом мені все одно. У Морсах мені вбили в голову, що командир бере на себе найгіршу роботу. О цій порі року сонце сходить о пів на восьму, зараз — дно зимової ночі, чорне, крижане й мертве.

Мене змінює Ґрунальді, паруючи теплом каюти зі своєї рудої бороди, з двома рогами, повними гарячого грифонячого молока. Я беру свою порцію і з полегшенням заходжу в затишну кают-компанію.

Уранці ми наближаємося до Зміїної Горлянки. Виходжу відновлений після двох годин такого глибокого й важкого сну, ніби я на мить помер серед цього хутра і пледів у своїй каюті на кормі. Може, я ізолююсь, а може, просто уникаю Сильфани. Я намагаюся залишитися командиром. Вона гарна, за винятком цих химерних чорних очей. А з кожним днем далеко від дому вона стає ще гарнішою. Вродлива, гнучка й надто молода. І проявляє інтерес. А я — просто людина. Якщо ми перетворимось на пару солодких голуб'ят, що кубляться в ахтерпіку, моральний дух команди піде коту під хвіст, і можна буде просто вистрибнути за борт. Тож я виходжу на палубу зі своєї келії, вітаючи Ґрунальді паруючим кухлем цього дивного пряного ніби-ґіннесса, і приношу з собою сокиру. Один із наших данаксів на півтораметровому сокирищі, з довгим лезом і масивним обухом. Ним можна скинути з коня вершника в повному спорядженні. Або розбити брилу льоду.

Решта вивалюється на палубу, покашлюючи, розправляючи плечі після сну, сякаючи за борт і бухаючи парою у морозне повітря. Вони виходять і дивляться на мене з онімінням у залитих чорнотою очах. Шаленець із сокирою на світанні.

— Треба дещо перевірити, — кажу й замахуюся над головою. Чути глухе гупання, обух лишає в кризі круглий слід, але більше не відбувається нічого особливого. Я вдаряю ще кілька разів під різними кутами, але з таким же результатом.

— Трощимо корабель? — вільно питає Сильфана, саме підіймаючись на палубу, закутана в хутро, зі шматком сиру й кухлем у руці. — Уже не потрібен?

— Навпаки, — відповідаю я, зважуючи сокиру в долоні. — Хочу зробити його більш придатним.

Я вдаряю вертикально згори й за другим разом на щось натрапляю. У якусь магічну точку, розміщену в найвищому місці крижаного валу. Лунає різкий скляний тріск, потім другий, павутина тріщин вкриває всю брилу і лід розсипається, як армоване скло чи кристал. Перетворюється на ворох дрібних уламків. Замет із льодової каші.

І відкриває очам трон.

Високий, із врослою у штевень спинкою, оздоблений переплетінням крижаних драконів, пломенів і веж, що віщують сумнівні розваги. Я не помічаю черепів і блискавиць, які відштовхнули б мене найбільше. Віддаю комусь сокиру і підходжу, щоб змести з трону крижану кашу, поки вона сублімує клубами сяйливої імли та стікає під палубу через отвори трапу.

— Добре… — кажу. — Зараз я на це сяду. Не знаю, що станеться, але що б ви не побачили, нічого не робіть. Найкраще не торкайтеся мене, особливо якщо піде дим чи іскри. Якщо зі мною відбуватиметься щось геть погане, спробуйте скинути мене з цього чимось дерев'яним. Древком, веслом, але в жодному разі не торкайтеся мене залізом. Якщо з древком почне відбуватися щось дивне, одразу ж його киньте.

Вони дивляться на мене обережно, Сильфана виглядає так, наче скам'яніла зі шматком сиру в роті.

— Чекай, — понуро бурчить Ґрунальді. — Піду пошукаю те весло.

— Давайте простіше, — озивається Сильфана й обв'язує мене за пояс канатом. А потім, користуючись тим, що ми так близько, підносить голову й дивиться мені довго й глибоко в очі. — Якщо щось піде не так, ми смикнемо за мотузку, — додає і старанно перевіряє вузол, який спереду звисає незвично низько. На жаль, за мить я маю намір сісти на проклятий ослін, і мені не до жартів.

— Ти тут, Цифрал? — шепочу. — Готуйся.

Фея з'являється десь збоку, як метелик, але виглядає ще більш знервованою, ніж я.

Розділ 2

Люди-Ведмеді

Тінь похмуру старця бачу —

Батька бачу.

Там, де чорний день, стоїть він,

Невблаганний.

Бачу матері обличчя,

Де світ тане.

Затискає губи. Очі

Відвертає.

Там, де Інший Край, — і браття

Сполотнілі,

Що мечі свої здіймають

Зіржавілі.

На Великім Полюванні

Без коня я:

В ланцюгах зап'ястки й ноги

Нині маю.

За Столом Достойних більше

Не сидіти.

Зі зганьбленною душею

Животіти.

Пісня невільників, «Узбережжя Вітрил»

Часто можна зустріти дурнів, які скажуть, що свободи людини не існує, бо ми все одно не можемо робити все, що спадає нам на думку. Треба зважати на інших людей, на закони людей і богів або на долю. Якщо це так, то неважливо, скільки цієї ніби-свободи ми маємо. І тоді ми легко можемо віддати її трохи більше, щоби хтось нам допоміг або дав миску їжі. Кажуть, вільна людина має про все турбуватися. Вона не знає, що принесе їй день, чи вдасться наповнити горщик їжею, дістати глечик води або жменю мідяків. Що б не трапилося, їй доведеться мучитися з цим наодинці — так, як уміє. Тож, мабуть, краще, якби про це подбав хтось мудріший, хто нагодує і вилікує. Вистачить бути лише покірним.

Це — дурні. Їхні висловлювання звучать так тому, що вони перекручують слова, стежачи виключно за тим, аби вони були майстерно складеними. Завдяки цьому вони позірно містять якусь незбагненну мудрість, хоча той, хто їх проголошує, зазвичай мало що бачив у своєму житті й небагато з побаченого зрозумів. А передусім можна бути певним, що жоден із цих дурнів ніколи не побував у справжньому рабстві.

Я побував і знаю, що розповідати про це людям, коли сам не відчув шкіряного ременя на спині, коли не розплющував очей лише для того, щоб виконати чужий наказ, і ні для чого більше, — це те саме, що пояснювати комусь, хто загубився в пісках пустелі, що пиття води — це просто непотрібна звичка.

І ніколи й ніде не знайдеться більшого дурня, ніж той, хто добровільно віддається в рабство. Я знав аж чотирьох таких дурнів, а сам був найгіршим із них.

Сніп, син Теслі. Бенкей Гебзаґал, Н'Деле Аліґенде.

І я — Стовп, син Списника. Теркей Тенджарук, володар Тигрячого Трону. Палаючий Стяг, Господар Світу й Перший Вершник. Імператор. Невільник.

Товар.

Такий самий, як брили солі, загорнуті в промаслені міхи, як сувої шкур кам'яних волів, як глечики духмяних олійок і пакети бакхуну.

Товари, які незабаром заберуть волохаті чудовиська, а н'ямбе Н'Ґома та його товариші знайдуть за них заплату золотом, коштовностями й дорогоцінним камінням, нагромадженим на розкладених шкурах.

А потім вони наберуть стільки води, скільки зможуть, заріжуть і освіжують частину бактріанів та вирушать на південь, через Ярмаканду до Кебіру. До величезної спекотної країни за морем, до рівнин, де живуть стада дивних тварин, до теплого моря і галасливих барвистих міст.

Вони збагатяться, а ми підемо в рабство, бо так захотіли.

Бо тільки так ми можемо потрапити в країну за горами.

Ми сиділи на кам'янистій рівнині, за кордоном, позначеним рядами білих скель. За нами були простори Ергу Окраїни Світу, що нескінченно простягалися аж до Амітраю, а перед нами — гори, оповиті туманом і вкриті таким зеленим лісом, що аж різало очі, а також Люди-Ведмеді, що саме наближалися. Наші пута були накладені в такий спосіб, щоб у разі крайньої потреби ми могли швидко звільнитися; ми також мали сховані під одягом ножі й зброю в сідельних сумках, але не могли на них напасти. Ми хотіли, аби вони відвезли нас углиб своєї країни, подалі від вартівників, що ховалися серед дерев і скель та стежили, чи не надходить хтось із ненависного Амітраю через лисий степ і пустелю. Тільки потім ми могли втекти.

Але коли вони прийшли, я переконався, що це була погана ідея.

Виглядало на те, що наша присутність їх здивувала.

Люди-Ведмеді — це потвори. Це не назва клану чи окреслення народу. Це не люди. Вони справді пересуваються на двох ногах, але не завжди. Коли їх щось лякає, дивує, або коли вони поспішають, то падають навкарачки та, спираючись на величезні кулаки, справно мчать галопом, як ведмеді. Вони мають високі загострені черепи, низькі лоби, виступаючі щелепи з гострими іклами, як у бойових леопардів, пласкі обличчя з майже людськими очима, а ще жахливо смердять і вкриті довгою густою шерстю. Ми сиділи, зв'язані й безпорадні, спостерігаючи, як вони наближаються. П'ятеро чудовиськ. Їх навіть не можна було назвати просто тваринами. Вони носили шкіряні пояси з набитими залізними бляшками, фрагменти кольчуг, браслети й дивні, пристосовані до їхніх черепів, грубі шоломи. Двоє з них несли зброю. Вона нагадувала палицю, але з вигнутим, як потужний дзьоб, шипом на кінці.

Побачивши нас, Люди-Ведмеді наїжачили шерсть на карках, стали навкарачки й загарчали, а потім почали стрибати й видавати дикі крики; вони підіймали палиці над головою і били ними об землю, підбирали каміння й валили ним під лапи, аж здійнявся пил.

Це тривало якусь мить, але незабаром стало зрозуміло, що потвори не збираються на нас нападати. Одна з них підійшла ближче й понюхала, роздуваючи свої плоскі поморщені ніздрі, потім підвелася й почала хрипко гукати до інших. Одна з потвор помчала в бік гір, аж задрижала земля, а я бачив, як колихається її шерсть.

Інші оточили нас, гарчачи, улюлюкаючи та прискаючи піною. Один із них зашипів, обережно витягнув свій ціпок і легенько штурхнув Бенкея в ногу.

— Засунь це собі в сраку, вшива падлюко! — загорлав вивідник і запручався, наскільки дозволяли вузли на його кінцівках.

— Не звертай уваги, — порадив Сніп. — Тепер ми будемо рабами, а терпіння — єдина чеснота, яку такі люди можуть собі дозволити.

— Не звертати уваги на таке?! Коли я подумаю, що той Н'Ґома ще й заробив на цьому гроші, то хочу затягнути його сюди, щоб ці мавпи на моїх очах виїдали його в те жирне гуано.

Через деякий час, хоча ми й не могли сказати, який саме, бо в цій проклятій країні сонце ховалося за хмарами, чудовисько, яке втекло в бік гір, повернулося, а з ним прибули дві трохи менші потвори. Вони теж були вкриті хутром, але мали на собі шкіряні й залізні панцири й носили пристойну зброю — мечі, сокири та списи, а ще ходили на ногах як люди. Проте їхні обличчя були ще страшнішими. Безформні, наче змінені хворобою, наїжачені рогами, зубаті й ні на що не схожі.

Монстри якусь мить радилися, а звуки, які вони видавали, були схожі на людську мову. Хрипку і тверду, що нагадувала гавкіт собак чи звуки, які видавали бактріани, але це були слова якоїсь мови.

Нарешті один із них, із лисим, схожим на баранячий черепом, увінчаним роздвоєними рогами, підійшов ближче й почав штовхати нас, а зрештою без зусиль поставив на ноги, наче ми були дітьми. Він був майже такого ж зросту, як і Н'Деле, з потужним торсом і руками.

Другий, з округлими й випуклими, як дві чаші з рогу, очима, мав на голові короткі шипи, що стирчали з лускатої шкіри. Він щось хрипко сказав, вказуючи списом спочатку на нас, а потім на далекий табір караванів, і обидва засміялися. Коли я почув, як ці істоти сміються, то не розумів, добре це чи погано. Думаю, я віддав би перевагу абсолютно диким звірам.

Дивно було дивитися, як вони щось говорять один до одного, як рахують на пальцях, зиркаючи на розкидані на шкурах коштовності. Те, що звірі виявилися розумними, видавалося ще небезпечнішим. Вони оглядали нас по черзі, обмацували наші руки, тицяли в груди, підіймали губи й заглядали в зуби, наче ми були кіньми. Нарешті лисий почав щось викрикувати до кудлатих ведмедьолаків, сунув собі в рота короткий свисток, що висів на його грудях, і страшно засвистів. Кудлаті чудовиська помітно здригнулися й ніби злякалися, а потім двоє з них знову погнали в бік гір. Проте вони швидко повернулися, тягнучи великий двоколісний віз, збитий з товстих брусків.

Нам розрізали пута, а чудовисько виголосило довгу, сповнену пограбувань і каркання хриплу промову.

— Повір, потвор, для всіх нас було б краще, якби ти показав нам, чого хочеш, бо ми не розуміємо жодного слова з твого хрипіння і твердіння, — ввічливим тоном сказав Сніп, розводячи руки.

Рогатий грізно заревів у відповідь і штовхнув Снопа в груди, аж той гепнувся на пісок. Інший натомість притримав його за руку, хитаючи головою.

Він показав нам мішки із соляними брилами, а потім поплескав по підлозі воза. Ми зрозуміли, що треба вантажити товар. Тож почали носити мішки і ящики та вкладати їх на віз. Товари мали бути розміщені в певному порядку, тож коли я потягнувся за невідповідним пакунком, мене вдарили древком списа по руках і спині, а потім вказали на інший згорток, щось хрипко скрикнувши. Ось так я почав вивчати нову мову. Після кількох ударів я вже знав, що сіль у них називається свйоль, а гайсфинґа — це якась образа.

Так само я дізнався, як називаються глечики, сувої шкур і бочки з прянощами.

Коли ми завантажили віз, на дишель встановили дерев'яне ярмо, прикріпивши його залізними скобами, і наказали нам штовхати. Обидві істоти всілися на стосі товарів, а ведмедьолаки йшли обабіч. Віз виявився дуже важким, і хоч ми з усіх сил впиралися в ярмо, зрушити його було важко. Ми отримали кілька ударів древком, аж врешті одне з чудовиськ зістрибнуло з воза, але не для того, щоб нам допомогти. Воно знайшло якийсь кущ і вирізало довгий гнучкий патик, який аж завив у повітрі, коли істота замахнулася ним на пробу. Проте віз уже покотився, погойдуючись на каменях. Нам не вдалося вмістити навіть десятої частини товару, і було зрозуміло, що ми повернемося сюди ще не раз.

Ми йшли довго, наші руки та шиї аж надривалися від зусиль, а за деякий час мені вже навіть не хотілося милуватися новою країною, я бачив лише гравій, скелі, пучки трави під ногами та власне взуття. І не відчував нічого, крім болю в спині та поту, що крапав з носа і стікав по обличчю. Час від часу чудовисько, що сиділо на козлах, шмагало нас своїм патиком, не дуже сильно, але болісно.

Минуло трохи часу, аж врешті ми дійшли до підніжжя гір, де височіла заросла мохом стіна з кам'яних брил, увінчана огорожею з товстих загострених паль. Всередині було поселення, яке аж кишіло монстрами.

Мене вразило те, що всі вони виглядали по-різному. Вони мали потворні людино-звірячі голови з вишкіреними іклами, були наїжачені рогами й шипами, але не були схожі одне на одного. Коли ми проштовхнули віз крізь ворота, почувся шум і завивання якихось сурм чи рогів і гавкіт величезних чорних собак, що шарпалися на своїх ланцюгах. За стіною стояли похмурі, побудовані з товстих стовбурів хати на кам'яних підмурівках. Із трикутних отворів на вкритих мохом і травою дахах валив густий дим.

— Може, вони живуть серед урочищ? — пробурмотів Бенкей, коли нам наказали розвантажити віз. — Це імена богів змінили їх в утробі матерів, тому вони всі різні.

Але я був утіленням суцільного болю й страждання, тож мене мало обходив вигляд цього народу. Натомість мене хвилювало, скільки часу мені доведеться так провести, і як я зможу це витримати. Я вже встиг багато побачити, тому зрозумів, що буде тільки гірше. Саме так зазвичай і буває в житті.

Коли ми розвантажили віз, розклавши товар, куди було сказано, нам дали дерев'яне цеберко, з якого ми по черзі випили якогось пива, чи, радше, підпивка — кислого, з дивним тухлим запахом. Проте простої води, як тваринам, нам не давали, що, як на мене, було доброю прикметою.

А потім нам знову було наказано взяти ярмо, і ми повернулися в пустелю. Віз, хоч і важкий сам по собі й погано збалансований, був порожнім, тож тягнути його здавалося відпочинком. Разом із нами вирушили й інші вози, деякі з них були запряжені великими й незграбними, набагато важчими за наших волами з дивними рогами, обвислими шиями й товстими спинами, вкритими кістяними пластинами. Навколо ходили ведмедьолаки, ревучи на нас і показуючи зуби.

Досить скоро я перестав думати про втечу. Навколо нас було дуже багато істот, малих і великих. Побачивши, як один із ведмедьолаків раптом погнав у степ, скачучи на чотирьох лапах, як олень, і, звівшись на задні лапи, кинув кийком у кролика, я зрозумів, що це буде зовсім нелегко. Навіть якби ми зараз кинулися тікати, вони одразу нас наздогнали б.

Менші істоти їхали на високих конях із коротко підрізаними рогами, вигнутими шиями та величезними горбоносими головами, притиснутими до потужних грудей. Мені здалося, що тут, у землях за Нагель Зимом і за межами відомого світу, все було більшим, важчим і незграбнішим. І істоти, що тут жили, і воли, і дерева, і навіть гори.

За товарами братів Мпенензі прибуло багато возів, тож того дня ми повернулися лише двічі. Коли ми дійшли до поселення за кам'яною стіною, нам на всіх дали ще одне цеберко пива. Але за другим разом я побачив, що від каравану на обрії не лишилося й сліду. Люди, бактріани, орніпанти й сам Н'Ґома вирушили до Кебіру. Ми залишилися самі, здані на милість кудлатих двоногих хижаків. Я вже встиг призвичаїтися і до каравану, і до свого орніпанта. Місце в сідлі на пташиній спині, полотняний намет і місце в строю, або вечірній випас і казанок над багаттям із висохлого гною були моїм останнім домом і останнім, що пов'язувало мене з моєю країною. Тепер у мене лишилися тільки пухирі на долонях, садна на грудях, ярмо, яке мусив штовхати, і більше нічого.

Я пошкодував, що зараз, однак, ми не подорожуємо на південь, до Ярмаканди, Нассіма, а потім до нескінченних рівнин і лісів Кебіру, до його міст, сповнених веж і куполоподібних будівель із випаленої глини, вкритих барвистими мозаїками. До країни сонця, пальмового вина і стиглих фруктів. Ми могли б оселитися серед високих, як вежі, струнких людей із гарними обличчями та шкірою кольору старої міді. Серед їхніх королів, торговців і мандрівників. Серед звинних кораблів із червоними вітрилами, поетів і піснярів. Оселитися там і забути про нашу прокляту землю, про жерців, які нею правлять, і пророчицю, за велінням якої на всю країну впала тінь Червоних Веж. Забути про те, що я був Носієм Долі. Забути про Воду, доньку Ткачки, і всіх кірененців, які сунуть скелястою пустелею східних провінцій у пошуках нового місця на землі.

Я заплющив очі й міцніше притиснувся до слизького дерева ярма. Я бачив Воду. Її пухкі губи, вузькі очі та безладно зав'язане волосся. Чорні брови та вії.

Вода.

Залишився скрип коліс воза, важке дихання, мокра сорочка, їдкий піт, що стікав по саднах на спині. Біль у шиї та плечах.

І брак води.

Я не помилявся, стверджуючи, що зазвичай, коли хтось опиняється в ситуації, схожій на нашу, єдине, що вони можуть знати напевно, — це те, що буде тільки гірше. Принаймні так було в той перший день. Коли ми вже привезли всю сіль, шкури кам'яних волів, парфуми, тканини й корінці, виявилося, що тепер їх треба тягнути кудись в інше місце. Щойно ми вивантажили товар і випили ковток розведеного пива, нам знову наказали вантажити. Цього разу ми переносили все на інші вози, яких поставили ще більше. Було створено караван, який рушив крізь задні ворота поселення кам'янистою дорогою в густий темний ліс, де росли дерева, яких я ніколи раніше не бачив, високі, як щогли наймогутніших кораблів і як вежі Праматері. Обабіч дороги височіли товсті й прямі, як колони, стовбури, і всюди я бачив таку яскраву зелень, як у нас буває тільки після перших весняних дощів.

У цьому лісі стояв дивний запах, було темно, зелено й волого. Водяний пил осідав на наших обличчях, і було холодно. Наш віз був запряжений одним волом, але дорога звивалася круто під гору, тож все одно довелося штовхати борти й колеса. По тракту стікали маленькі струмочки, і ми раз у раз падали, послизаючись у багнюці й мокрій траві, розбиваючи лікті й коліна об гострі камені. Потвора, що нас пильнувала, викинула різку, якою раніше нас поганяла, а в поселенні спорядилась плетеним шкіряним батогом. Коли чудовисько вдарило мене вперше, я цього не очікував і був цілковито переконаний, що воно різонуло мене по спині своїм мечем. Я не зміг навіть крикнути, бо нестерпний біль затримав повітря в легенях. Лише за мить усвідомив, що мене не перетяли навпіл, що я живий і можу підвестися.

Коли ми не падали від утоми, то замерзали. Вовни пустельних плащів вистачало на ночі Нагель Зиму, вона захищала від сонця, але для цих умов була занадто тонкою, як і наші легкі штани й куртки. Коли тракт різко йшов угору, ми пітніли, але коли дорога вирівнювалася, аж трусилися від холоду.

Ми штовхали воза.

Бачили віз, який рухався перед нами, і чули стукіт того, що їхав позаду. І це тривало без кінця.

Я весь час обдумував те, як ми будемо тікати, і тоді був упевнений, що це трапиться незабаром — якщо не найближчої ночі, то наступної. Коли мені це набридло, я почав повторювати почуті слова: «сіль», «віз», «швидше», «глечики», «шкури», «парфуми», «полотно». І вже знав, що цих великих потвор, які поводилися з меншими, як із дресированими домашніми тваринами, називали нифлінґа.

Караван повз угору.

Каміння калічило коліна та лікті.

Вологе повітря проникало до мозку кісток.

Батіг завивав у повітрі й тнув шкіру разом із полотном плаща, вириваючи з вуст той самий сковитливий звук, який сам видавав.

Ми штовхали віз.

На місце дісталися в сутінках, хоча тут увесь сірий і туманний день нагадував сутінки.

Тоді ми виїхали з лісу й штовхали вози вузьким крутим трактом, що вів через кам'янисті луки до воріт кам'яного замку, вбудованого в скелястий схил гори. Будівлі з валунів і дерева вростали в схил, їх захищав мур із двома вежами, кам'яними внизу і збитими з товстих колод угорі. Все було старим, порослим мохом та здалеку мало чим відрізнялося від кам'яної стіни, до якої притулилася фортеця.

Вона не була великою. В Амітраї в такій дислокувався б щонайбільше бінгон військ, а то й половина. Просто посередня гірська станиця.

Караван зібрався перед брамою, а коли відчинили дерев'яні ворота, вози почали проїжджати по мосту над скелястою розколиною, тож ми могли трохи відпочити, притулившись до бортів і вдихаючи повітря, як щойно спіймані риби, а ще озирнутися назад, звідки ми прийшли. Це благословення рабів — мить перепочинку, не довша за час, за який жменя піску протікає крізь клепсидру. Рівно стільки, щоб серце не вирвалося з грудей, щоб перестати хапати повітря, наче це було щось, що можна вкусити й проковтнути, щоб озирнутися назад.

Під нами було видно стіну лісу, а потім килим, зітканий з верхівок дерев, а ще нижче — сіре пустище, що тяглося аж до обрію й десь, аж там за туманом, повільно переходило в море піску, де майже біля землі хмари залишили смужку неба, на якій ми побачили іржаво-жовте сяйво й останній, прощальний відблиск сонця, що, здавалося, назавжди залишилося на західних землях. А потім наш віз знову зі скрипом і гуркотом рушив, і ми в'їхали у фортецю.

Всередині вона не нагадувала військову станицю. Там були дороги, посипані галькою, між якими стояли довгі дерев'яні будинки, такі ж, як і внизу, з перехрещеними кроквами, кінці яких були вирізьблені у формі кінських чи драконячих голів, довкола бігали якісь птахи, у господарствах борсалися собаки й обгавкували нас, пирхаючи клубами пари, посеред подвір'я на великому згарищі, оточеному збитими з дерева столами, тліли багаття. Також я побачив багато худих і високих чоловіків зі звичайними обличчями, вкритими короткою щетиною, часом із довгим волоссям; були також жінки в довгих сукнях із розрізом збоку або в штанах і куртках дещо іншого крою, ніж у чоловіків. Навколо бігали діти, ганяючись одне за одним із дерев'яними мечами в руках або зі списами в шкіряних піхвах.

Нікого не хвилювала поява створінь, які привели нас сюди, за винятком того, що великих за допомогою звуків свистків, ударів батогами по землі та собакам завели в печеру і замкнули за ґратами.

Уся скельна стіна всередині мурів була схожа на структуру мурашника, бо була всіяна овальними отворами, балконами та полицями. Однак це не повстало саме, силами природи, а було вирубане, тож порода мала бути досить м'якою. Люди жили в цій стіні, вирізаючи камери для своїх помешкань або приміщення для тварин і коридори між ними там, де їм було зручно. Полиці були вирубані на різних рівнях, між ними стояли драбинки. Так жили на цих землях, і потім я бачив там також поодинокі скелі, що стояли десь над потоком, в яких були висічені житла. Люди також кирками вирубували в кам'яній стіні заглиблення та полиці для своїх речей і навіть резервуари для води, ліжка й столи.

Чудовисько з батогом показало нам місце в кутку, а потім, підштовхнувши нас руків'ям, наказало сісти тісно одному за другим й покласти руки на плечі того, хто попереду. Тим часом до нас підійшов бородатий чоловік із довгим світлим волоссям, заплетеним ззаду в косу, тримаючи в руці окутий сріблом ріг якоїсь тварини, з якого він із явним задоволенням попивав, сів на дерев'яний табурет і приглядав за нами, спираючись древком списа об землю. Його обличчя перетинала майстерно набита смужка татуювання з в'юнким візерунком, який завивався на щоках, а потім переходив на ніс.

Через деякий час той із батогом повернувся в супроводі іншого чоловіка, який вказував угору на щось на скельній стіні, кусаючи якийсь круглий фрукт і хрумкаючи ним, як ковця. Чудовисько сховало батіг під пахву, а потім схопилося за голову, ніби хотіло зірвати її з плечей, і зняло шолом. Виявилося, що він мав звичайне людське обличчя, теж відзначене смужкою татуювання, яка, втім, бігла через повіки та щоки, а також вуса під носом, що звисали, як пучки соломи. Тоді він розстібнув панцир і кольчугу й зняв кудлате хутро, яке виявилося майстерно зшитим каптаном так, що виглядало, наче було його власним хутром. І тоді я остаточно переконався, що Люди-Ведмеді — це назва народу, такого ж, як і ми, але з іншими рисами й звичаями, але трохи вищого зросту.

Він відклав голову чудовиська на стіл біля вогнища, наказав нам встати й повів нас драбинами та виступами до печери, висіченої над подвір'ям — не дуже високо, може, на три довжини коня.

Він заштовхав нас одного за одним всередину і закрив за нами ковану залізну решітку. Дверей там не було, тільки решітка й низка вузьких отворів у стіні, схожих на вікна, але настільки вузьких, аби ніхто не міг крізь них протиснутися.

Ми були виснаженими й замерзлими, тож просто впали на підлогу, закутавшись, як могли, у роздерті й потяті батогом пустельні плащі. Деякий час лежали мовчки, лише тремтячи, надто виснажені, щоб говорити чи вимовити хоч одне слово, і надто промерзлі, щоб спати.

Ми лежали, прислухаючись до галасу внизу, до розмов, криків і ревіння тварин. Тепер нам залишалося тільки відновити сили й не замерзнути.

Через деякий час решітка зі страшним скрипом відчинилася, і всередину ввійшов чоловік із батогом. Його супроводжував іще один широкоплечий чоловік із рудою бородою і в капелюсі, схожому на повстяну чашу.

— Амістранд? — гортанно спитав він, показуючи на нас.

Ми не відповіли, не знаючи, що він мав на увазі. Ми просто сиділи біля стіни.

— Амітрай? — виправив він себе, все ще вимовляючи це слово так твердо, що ми ледве його розпізнали, але тепер могли кивнути.

— Знати амітрай, — сказав чоловік. Він поплескав себе по грудях і сказав: — Ньорвін. Ньорвін багато амітрай. Хороші жінки амітрай. Фікі-фікі малий з великий мореплавець. Ньорвін багато фікі-фікі амітрай. Повно війна амітрай.

Тут він розшнурував сорочку на грудях і трохи стягнув її через плече, показуючи нам заглиблення під ключицею та шрам у формі зірки.

— Амітрай, — пояснив, роблячи жест, наче стріляв із невидимого лука, і сказав: — Фуш-ш-ш!

Тоді задер сорочку на спині й показав нам два довгі пошарпані шрами.

— Амітрай, — сказав він. Змахнув рукою: — Ча-а-ах.

Другий додав щось трохи нетерпляче, потім поплескав себе по промежині, теж змахнув рукою, сказавши «ча-ах!», а потім у реченні пролунало таке ж тверде «Амітрай». Ньорвін пирхнув і щось гаркнув йому у відповідь.

— Не амітрай, — сказав я. — Ми кажемо «Амітрай». Але тут… — я вказав на своє серце, — не амітрай. Тут — Кіренен.

Я вказав на себе, Бенкея та Снопа, повторюючи «Кіренен», потім вказав на Н'Деле й сказав «Кебір».

— Кебір… — задумливо повторив Ньорвін, потім повернувся до свого супутника і знову щось сказав, вказуючи на Н'Деле, а в реченні звучало слово «Кабірстранд». Зі зневажливого тону останнього та жесту, яким він показав собі на очі, я зрозумів, що він мав би бути сліпим, аби не помітити, що Н'Деле був кебірийцем, і що він вельми дякує за таке пояснення.

— Кіренен? — запитав Ньорвін, потім махнув рукою і вперто додав: «амітрай». Тоді кивнув до Снопа та Н'Деле, наказуючи їм встати, та вийшов із ними. Коли вони повернулися, Сніп тягнув два великих відра, а Н'Деле — повний оберемок ганчірок і відро.

Вони поклали все на землю. Ньорвін почав пояснювати.

— Це їдло, — оголосив він, показуючи на одне з цеберок. — А сюди купа. — Він показав на друге. — І пі-пі. А там пиво. Треба пиво. Купа підлога, багато биту… биті… биття. Купа відро, добре.

— Тут, — він поплескав себе по грудях. — Мореплавця Смарсельстранд чистий людина. Не можна купа підлога. Їдло треба. Гаряче. Тут зима, амітрай. Амітрай людина мала. Слабка. Шмата. Амітрай хвора, погана інтерес. Мало ґильдінґ. Не треба хворий. Хвора амітрай… — Тут він знову показав «ча-ах!», цього разу провівши рукою по горлу, і вказав на подвір'я, де в печері за решіткою сиділи чудовиська. — Їдло нифлінґа. Розуміти? Тепер шата, — він махнув рукою в бік купи ковдр. — Шата тепло, коц. Треба шата. Шата амітрай купа. Недобре зима амітрай, всі амітрай шата. Кабір дуже добре. Кабір сильний людина. Але теж зима не йти. Кабір теж шата. Шати нема, багато биття. Зараз уся людина спати. Відпочивати. Не треба слабкий, хворий. Слабкий, хворий, мало ґильдінґ, їдло нифлінґа, ча-ах! Завтра мало робота. Завтра закон каже: скільки неволя і мореплавця багато інтерес. Завтра продати люди. Добраніч, амітрай. Добраніч, кабір-людина.

Він повернувся до решітки, коли той другий знову щось сказав.

— Розуміти. Амітрай-люди та кабір-людина тепер невільні. Не треба тікати. Не дійти гори, зараз злапати. Взяти собак, нифлінґа, до сніданок злапати. Потім багато биття, багато болю, нифлінґ фікі-фікі амітрай і кабір-людина, потім всі їдло нифлінґа. Ча-ах! Не треба. Добре працювала і слухняна, то все не бути проблем. Завше дати їдло, шата і добре. Нема биття. Розуміти? А тепер добраніч.

Двоє чоловіків вийшли, замкнули решітку і забрали з собою драбину, що вела до виступу.

— Неймовірно, — сказав Сніп. — Який оратор.

Бенкей зазирнув до цеберка з їжею і до другого — з пивом.

— Їжа, багато купи, — оголосив він. — Пиво, пі-пі.

— Фікі-фікі, така шата, — підтримав його Н'Деле, оглядаючи принесені ковдри.

Попри це ми вдягнули те, що вони нам дали. Капоти були виготовлені з густої кудлатої вовни — прості прямокутні ковдри з отвором для голови та прошиті з боків. Але я вдягнув його, а нагору накинув свій пошарпаний пустельний плащ і помітив, що мені стало трохи тепліше.

У цеберку з їжею ми також знайшли дерев'яну мисочку, яку використовували як ложку, передаючи й те, й друге по колу, щоб кожен міг тричі зачерпнути, а потім передати наступному. Відро було майже повним, тому воно кілька разів обійшло коло, перш ніж ми почали шкрябати по дну. Їжа складалася з якогось супу з дивним смаком, ніби прокислим, але, може, так і мало бути. Він був настільки дивним на смак, що ніхто з нас навіть не міг сказати, добре це чи жахливо. Цей суп не був схожим ні на що, що ми коли-небудь їли раніше. Проте в ньому також плавало щось щільніше, наче шматочки якихось овочів і листя, та чимало розм'якшених від варіння битих зерен, а ще був різкий присмак дивного м'яса.

Від гарячої їжі нам стало краще, а ще ми випили принесеного пива. Воно було трохи міцнішим за підливок, який нам давали протягом дня, але в ньому все одно відчувалася вода та присмак старої дерев'яної бочки.

Я довго не міг заснути, незважаючи на сильну втому та біль у всіх кінцівках. Скоцюрбився біля решітки, закутаний у плащ і вовняний капот, у місці, звідки було видно подвір'я та велике палахкотливе багаття, яке там було розпалено. Люди-Ведмеді сиділи за столами, а над вогнем обертався коричневий від полум'я й блискучий від жиру тулуб якоїсь тварини зі штивними ногами, від якого відрізали скибочки рожевого м'яса й викладали на дерев'яні тарілки. Навколо стояли триноги, на яких у мисках теж палав вогонь. Викочували діжки й ставили їх на розпірках, наповнювали глечики. Я дивився на високих бородатих чоловіків, таких самих високих жінок, які сиділи всі разом, перекрикували одне одного і щомиті підносили кубки та роги з якимись дикими криками. У тім краї, коли люди мають що їсти, то їдять багато і жадібно. Вигадливі страви трапляються нечасто. Найчастіше вони вимочують м'ясо в солі і травах, які надають йому дивного рожевого кольору, а потім або варять, або печуть над вогнем великі шматки, натерті спеціями. І запивають це все глечиками пива. Кричать і слухають музику. Там, у поселенні, у них також були музиканти, які грали на дудках, барабанах і арфах дивної форми, які тримали в одній руці.

Проте певний час здавалося, що учасники забави не звертали на музикантів особливої уваги, а найбільше їх цікавило відгризання м'яса з кісток і вливання в себе пива.

Ще в палаці я наслухався музики з усього світу, але ця не була схожа ні на що інше. Дика і примітивна, але зазвичай або войовнича і зухвала, або сумна і задумлива. Здавалося, що ці люди вміють тільки або сміятися, або плакати. Або кохати, або вбивати.

Я сидів і спостерігав, як вони бавилися. За столами в мерехтливому світлі багаття, за собаками, що билися за кинуті їм обгризені кістки. Все, що я бачив, здавалося великим, незграбним і живим.

Ніч була холодною, але багато хто сидів з голим торсом або руками так, наче панувала спека. Я бачив, як вони співають щось хором, перекрикуючи одне одного і дубасячи по столу кулаками, кубками та рогами. Бачив, як вони танцюють у колі, стусаючись і наштовхуючись одне на одного. Хтось розповідав якусь історію, розігруючи різні сценки всім тілом. То підкрадався, то бився, обгризена кістка в його руці ставала то шаблею, то веслом, то головою ворога.

Із розпірок падали наступні бочки, на їхнє місце вкочували нові й наповнювали наступні глеки. Гадаю, що в нас після такої кількості випитих трунків більшість гуляк уже лежали би під столом, навіть якби це були мореплавці північного флоту чи рубаки з «Кам'яного» тимену. Але ці люди були наче гірські бестії. Вливали в себе пиво, верещали й кипіли диким життям. Їхня поведінка більше нагадувала вовків, ніж людей.

Вовків, які ходили на двох ногах, торгували, розмовляли та грали на арфах, але все одно вовків.

Запах смаженого м'яса та пива доносився аж до моєї схованки біля решітки. Там веселилися, танцювали, співали й пили, а я був рабом. Раб — це той, хто за ґратами. Відокремлений від вільних людей, як тварина, навіть коли ґрат не видно. Він ніколи не може зробити те, що вирішив, тому що хтось завжди вирішує за нього. Тоді я ще не пізнав невільництва уповні, але, сидячи за залізними ґратами, вже відчував, чим є така доля. І я знав, що якщо колись звільнюся, ніхто вже ніколи не зможе замкнути мене живцем.

Я тримався руками за товсті прути й дивився з-за них, як бавляться вільні люди. Настільки вільні, що аж дикі.

Бачив, як двоє чоловіків посварилися за столом, як у певний момент один із них схопив іншого за шию та сорочку і потягнув до себе через широкий стіл, на що інший вистрибнув на стіл і так вдарив ногою чоловіка, який його тримав, що той впав із лави. Якийсь час вони каталися по землі, луплячи один одного серед переляканих собак і обгризених кісток, а тоді скочили на ноги й вихопили мечі. Блиснуло залізо, зіткнулися леза, посипалися іскри. Це не були жарти чи звичайна бійка. Коли вони дубасили один одного кулаками, звук ударів доносився аж до моєї скельної ніші, я бачив, як із їхніх облич хлюснула кров, як вони плювалися зубами та кривавою піною, а коли взялися за зброю, через кілька хвилин один із них ударив іншого між плечем і шиєю так сильно, що лезо глибоко прорубало плоть і застрягло в кістках. Попри це, порубаний продовжував боротьбу, намагаючись помститися, аж урешті ослаб, похитнувся і впав на брук, забризкавши все навколо кров'ю. Переможець вивільнив свого меча, наступивши на розрубані груди суперника, а потім, ніби нічого й не сталося, повернувся до своєї лави, не зважаючи на те, що з його плеча звисав червоний шматок відрізаної плоті, а з рани на голові струменіла кров. Сміючись, він витер її з обличчя й стріпнув на брук, ніби це була якась багнюка, а потім узяв у когось глечика й пив, дозволяючи плескати себе по спині серед сміху та жартів. Лише згодом ніби неохоче обмотав рани принесеним йому шматтям.

Небіжчика відтягли на якійсь ганчірці і, здавалося, все це побоїще нікому не зіпсувало вечір.

Молода дівчина танцювала босоніж на столі, тримаючи в одній руці ріг із пивом, а в іншій край сукні, яку вона задерла так високо, що я бачив, як її сідниці колихалися в такт музики.

Вплив пива на них стало помітно лише пізно вночі, коли вони мали би вже бути непритомними, а вогнище перетворилося на стос розжарених вуглин, і тільки лампи на триногах іще палали. Але тоді Люди-Ведмеді почали розходитися парами по кутках, ганятися, сміючись у темряві й навіть валятися в обіймах під столом у всіх на очах. На майданчику піді мною високий чоловік догоджав жінці з таким завзяттям, що мені здавалося, що він розірве її навпіл, і що скеля аж труситься, а вона відповіла йому з таким ентузіазмом, ніби вони були зовсім самі.

Я чекав, бо мені здавалося, що нічна пиятика — найкращий час для втечі. Напевно, в усьому поселенні не було жодної тверезої людини, й нікого не цікавило щось окрім того, що в його глечику або що у сусідки під сукнею.

Я обмацав решітку, але марно. Петлі висіли на залізних гаках, глибоко вбитих у скелю, ґрати були товщими за мій великий палець, а засув був далеко й замикався залізним бруском, до якого зсередини ніхто не зміг би дотягнутися. Скеля, може, й була м'якою як на скелю, і, ймовірно, її можна було дуже добре обробити залізним долотом, киркою чи кайлом, але я не міг навіть мріяти розчавити її нігтями чи лезом ножа, який досі ховав під пахвою в спеціальній кишені своєї куртки. Підняти решітку й зірвати її з петель було неможливо, навіть якби вдалося її підчепити, бо вона входила у вирізьблене заглиблення й одразу вперлася б об кам'яну стелю.

Попри це я чекав, сподіваючись, що трапиться щось таке, що дозволить нам утекти.

Через деякий час бенкет почав згасати й затихати, з різних кутків іще лунали крики, стогони й сміх, музиканти замовкли, залишився тільки один гравець, який тихенько бринькав на арфі та щось сумно співав, а також кілька людей, що досі сиділи за столом і щось з ентузіазмом і занепокоєнням обговорювали. Було ще двоє чоловіків, які похмуро балакали, сидячи осторонь, дивлячись на жар згасаючого полум'я і п'ючи пиво з одного глечика. Решта розійшлися або позасинали в найдивніших місцях, іноді на столі, поклавши голову серед посуду, розкришених шматків хліба та кісток, або, як один чоловік, під стайнею, на купі соломи, змішаної з гноєм.

Перед тим, як лягти спати, один із останніх гуляк випустив з обори кількох нифлінґів, які почали блукати подвір'ям, обнюхувати лежачих людей та обгризати знайдені кістки. Їхня поява повністю знищила мою надію, я навіть не знаю чому, адже я досі сидів замкнений за ґратами.

Я відсунувся від решітки й пішов спати, накинувши на голову каптур пустельного плаща та обійнявши себе руками. Засинав, думаючи про Маранахару свого дитинства. Але я думав про вулиці, палаци та базари, а не про людей. Особливо не про жінок, відсутність яких потроху ставала для мене нестерпною. Незважаючи на те, що я став рабом, був побитий батогом і наступного дня мав бути проданий на базарі, найбільше мене турбувала не моя неволя, поранена шкіра та зболілі м'язи, а моє достоїнство — болісне й зголодніле. Такою є сила молодості, яку оспівують поети, і за якою всі зітхають, хоча для більшості вона не несе нічого, крім порожнечі, туги й невгамовного бажання.

Але заснувши, я не повернувся ані в своє місто, ані в обійми Води, доньки Ткачки. Я блукав підземеллями Червоної вежі, оточений димом пахощів, голосінням, рельєфами зубатих богинь, що корчилася на стінах, і кістяних мозаїк. Тож пробудження холодним туманним ранком було для мене полегшенням, і на мить я був щасливий бути там, де я був.

Сніп розбудив мене ще до того, як нам принесли їжу.

За решіткою вже було сіро, але більшість Людей-Ведмедів, які не пішли під дах, іще спали.

— Мусимо порадитися, — сказав він. — Можливо, іншого шансу нам не дадуть.

— Сьогодні нас продадуть, так сказав той дивак, — відповів я. — Які шанси, що ми залишимося разом?

— Невеликі, — сказав Сніп. — Дуже невеликі. Однак ми мало можемо вплинути на те, що зараз відбувається.

— Тож мусимо втекти до того, як почнеться торгівля, — сказав Бенкей. — Чим швидше, тим краще. Поки ми ще не охуднули й не змарніли, поки батіг не порозбивав наші кістки. І поки нас не розділили.

— Звідси ми не втечемо, — похмуро сказав Сніп. — Забагато людей тут пішли б нас шукати, бо ще на нас не заробили і бо цього сподіваються. Кожен невільник намагається втекти на початку, поки ще має надію. Цей Мордосвин, чи як там його звати, мав рацію. Нас швидко спіймають, а потім нифлінґа фікі-фікі амітрай і ча-ах.

— То що ж робити? — запитав я. — Нас продадуть різним людям у різні місця, а як тоді ми знайдемо один одного в цих диких горах? Навіть якщо вдасться втекти?

— Той, хто втече першим, повинен знайти й звільнити інших, — запропонував Н'Деле.

— А як він їх знайде, якщо його самого переслідуватимуть?

— Ми вивідники. Нас усе життя переслідують. Такий фах.

— Мушу йти на північ, — сказав я. — Така моя доля. На північ, до моря. Коли я звільнюся, попрямую туди. Зустріньмося на північ звідси, на березі моря, якщо раніше не вдасться знайти один одного.

— Не на всьому березі, — перебив Сніп. — Бо ми будемо чекати на відстані однієї ліги один від одного, аж допоки не постаріють наші онуки. Річки зазвичай стікають із гір. Зустріньмося біля гирла тієї, що тече найближче до цього поселення і впадає в море на півночі.

— Ми навіть не знаємо, чи є тут така річка. Нехай буде перше гирло від західного кордону цієї землі. То ми дозволимо себе продати?

— Нас ніхто не питатиме про нашу думку. А звідси, як я вже сказав, ми не втечемо. Але потім ми кудись потрапимо, до якогось власника. Можливо, це буде звичайне село, а не фортеця.

— Спочатку розкажу вам, як буває з невільниками, — неочікувано озвався Аліґенде. — У нас у Кебірі було так, що люди з різних родів і родин дуже часто хапали одне одного в полон. Війна, сварка, ворожість, що завгодно. Будь-який кебіриєць міг потрапити в рабство з будь-якої причини. Деяких продавали за моря, а деяких лише іншим кебірийцям. Дійшло до того, що коли якийсь нхозі, король по-вашому, не мав грошей, то продавав своїх підданих. Бідні люди продавали власних дітей. Людина сама могла себе продати, якщо була бідною. Свекруха могла продати невістку. Брат брата. Це було божевілля. У нас були раби, які мали рабів, які мали рабів. Кожен комусь належав і кимось володів. Ніхто вже не міг сказати, про що йдеться. Так було за часів мого батька, і я сам це пам'ятаю, тому знаю про це так багато. Я розкажу вам, як воно є з рабами. Спочатку всі хочуть утекти й ні про що інше не думають. Тому в них забирають надію. По-різному. Батогом, голодом чи страхом. Удають, що уважно не пильнують, а коли ти тікаєш, вони ловлять тебе і б'ють. Карають так, аби не хотілося тікати. Часом когось убивають, щоб інші пам'ятали. Однак іноді вони використовують для цього імена богів: Суджу Кадомле або Іфа Гантерія. І ось цього треба найбільше остерігатися, бо якщо заберуть душу і заховають її, ти вже не будеш вільною людиною. Ніколи. Почуєш слово чи звук і слухняно впадеш ниць. Тому я кажу: ми повинні їх перехитрити. Перечекати. Терпляче працювати й не тікати, коли з'явиться можливість, тому що вони самі ці перші можливості створюватимуть. Протягом перших двох-трьох місяців тікати не можна. Хай заспокояться. Хай втомляться вас пильнувати. Вчити їхню мову. Працювати. Берегти сили та здоров'я. Підготувати собі шлях і точно знати, де ви знаходитесь. Пізнати країну та людей. І лише потім тікати. Я кажу: тікаймо через три місяці, якщо погода не зіпсується так, що це буде неможливо. Тоді тікаємо в першу теплу пору року. І рушаємо на північ.

— А як щодо ножів? — запитав Бенкей. — Знайдуть, то нифлінґа фікі-фікі й далі самі знаєте.

— Ніж у куртці добре захований, бо їм і на думку не спало, що зв'язаний, виставлений на продаж раб може щось таке мати. Треба їх забрати з собою, але ми дуже ризикуємо. Як на мене, варто залишити тут свої куртки з ножами, бо на ринку нас роздягнуть і неодмінно обмацуватимуть.

— Купець може не дозволити повернутися до цієї премилої кімнатки по свої речі. Він купить і забере. Візьмімо куртки, але роздягнімося самі. Якщо нам скажуть одягнутися, то не вдягаймо куртку, нехай вона лежить поруч. А потім треба буде переховати ножі в інше місце. Коли людину обшукують, зазвичай мацають по ногах, руках і боках. Є два хороших місця: у взутті або на ремені біля піхов, на спині. Тільки ремінь не вдягається на шию, а прив'язується до петлі під коміром. Його також можна низько опустити, щоб ніж ховався між сідницями. Охочих мацати чужі дупи небагато, і я сподіваюся, що ми їх не зустрінемо. У всякому разі, я говорю це для тохімона, який не є вивідником, бо решта все це добре знають. А тепер попрощаймося і присвятимо свої душі Тому, Хто Йде Вгору, бо потім у нас може не бути нагоди, — підсумував Сніп.

Ми сіли в коло, торкаючись колінами, а потім я простягнув кулак, який Сніп накрив долонею, а за ним — і всі інші. Ми опустили голови й попросили Того, Хто йде Вгору, щоб він обернувся й освітлив нам шлях.

Коли ми встали, кожен із них вклонився мені, піднявши кулак, прикритий іншою долонею, і сказав: мосу кандо.

— Ми аскарі армії Кіренену, тохімоне. Твої люди, — сказав Сніп. — Ми ніколи не станемо кимось іншим, поки нашу місію не буде завершено. Ці дикуни нас не поневолять. Ми знайдемо. Кожного знайдемо. Ніхто не може утримати в путах вивідника, який може вбити навіть голкою.

А потім ми почули кроки на драбині, і нас відвідали ті самі двоє людей — Ньорвін та інший, який був убраний як чудовисько. Однак сьогодні він виглядав виснаженим і блідим, час від часу кривився і хитав головою. Ньорвін тримав у руці велике діряве яйце, з якого висмоктував уміст. Вони не зайшли, але покликали Бенкея, який через деякий час повернувся з відром, в якому був кислий і рідкий суп, та з великим товстим коржем, який він ніс під пахвою. Коли ми його розламали, він виявився хлібом темно-коричневого кольору із дивним запахом. Тісто нагадувало глину і скрипіло на зубах, наче в борошно досипали піску.

А потім нас відправили на роботу. Не надто важку. Ми чистили сарай, носили відрами гарячу воду. Ми з Бенкеєм мали зібрати купу соломи та гною з-під стайні й завантажити на двоколісний візок, менший за той, який ми використовували для перевезення товарів минулого дня. На купі гною досі лежав і спав чоловік, який уночі впав на неї, хоча по ньому повзали жуки й обсідали мухи.

Бенкей штовхнув його ногою, потім шанобливо вклонився і, продовжуючи кланятись, сказав дуже смиренним і покірним тоном:

— Вставай, забльована свинюко, бо я маю винести цей гній і не можу відрізнити його від твого тіла. Тож вставай, поки я не підхопив тебе вилами з рештою гною і не вивіз до гноївки, де тобі й місце.

Чоловік отямився і підніс обличчя з гною, випльовуючи солому, а потім, похитуючись, піднявся і критично оглянув перед своєї шкіряної сорочки. Тоді побачив нас із возом і вилами, встав на ноги, знайшов ще жахливо забруднену шапочку, яку насадив на голову, і раптом відповів чистою амітрайською мовою:

— Дивно, мені наснилося, що я знову в південній країні.

А тоді, хитаючись, поплентався геть.

Коли ми вивозили гній за мури, нас супроводжував чоловік із луком і великим, як теля, чорним собакою. Ми могли на мить поглянути на небо, по якому пливли важкі хмари, а також на ліс і навколишні гірські хребти. Але не могли вдихнути повітря свободи, бо були повністю просочені гноєм.

Це були звичайні господарські роботи, нічого особливо важкого чи складного. Ми носили кошики з якимись бульбами, вкритими лусками, підмітали подвір'я.

Коли ми з цим упоралися, Ньорвін у супроводі нашого власника повів нас до вирубаної в скелі камери, де у спеціально вирізьбленому в камені місці жевріло вугілля.

— Амітрай принести багато дерево. Там купа, куди він принести. Розпалити великий вогонь. Потім вода до казана, — тут він показав на величезний чорний казан із ланцюгами й гаком над вогнищем. — Гаряча і холодна вода потім у відра. Всі амітрай і кабір-людина у відра і плюх-плюх. Усі вимити до блиску. Не треба смердіти гноєм. Людина не любити, коли купувати, що смердить гноєм. Багато гною — мало ґильдінґ. Недобре. Потім анутрай і кабір-людина вся брудна вода в яму і помити відро. Там луг у мисці. Трохи брали, бо пече. Коли помили, одягли шата і на подвір'я прийшли до шановний Вальгарді. Він Вальгарді, власник. Швидко, швидко, мити.

Таким чином ми могли викупатися і вмитися, що принесло нам величезне задоволення. А вода, яку ми потім виливали в круглий отвір, висічений у скелі, була як річка після повені: каламутна, мулиста і зовсім не нагадувала воду.

На подвір'ї тривала гарячкова метушня. Вздовж муру рядами встановлювали столи на козлах із колод, і всюди було повно людей, які поспішали туди з клунками в руках. Головним чином носили плити солі, які ми привезли з Амітраю, та інші товари з нашого каравану. Вальгарді негайно загнав нас до роботи, вказуючи на різні речі згорнутим батогом. Ми принесли дерев'яний стіл, а потім швидко збудували над ним навіс із жердин і накрили його згорнутими матами, сплетеними з якогось очерету. Потім він наказав нам носити сіль, глеки з пахощами й сувої шкур, які ми складали під столом і на стільниці, в той час, як Н'Деле під його керівництвом розвішував складні залізні ваги. Наостанок він наказав нам принести довгу лаву й сісти поруч. А що ще дивніше, поруч із нами він поставив наші дорожні кошики, бо в цій країні існує такий звичай, що раба продають разом із тим, що він мав при собі, і зазвичай він може це зберегти. Зброю, яку Вальгарді знайшов у тюках, він, мабуть, вважав непов'язаною із нами частиною товару, залишеного йому караваном, тому вона не викликала жодних підозр, він просто розвісив її під навісом своєї ятки.

Потім із-за хмар вийшло бліде, не дуже тепле сонце, і ми зрозуміли, що вже минув полудень. Від ранку до поселення заходили й заїжджали чужинці, крутилися між ятками та дивилися на викладені товари, але ніхто нічого не купував.

Зрештою з'явився Ньорвін, поговорив із нашим господарем, а той дав йому кілька монет.

— Усі амітрай і кабір-людина піти зі мною. До Старця Говорить Законом. Ньорвін почути старця і сказати амітрай, що буде.

Пішли ми, отже, на суд, тобто перед обличчя малого, худого старця з довгим сивим волоссям і бородою, який сидів на бочці з рогом у руці й був загорнутий у плащ. Спершу нам наказали назвати наші імена, які молодий чоловік зі старанно зачесаним світлим волоссям, що сидів біля ніг старця, записав тростиною, змоченою в чорнилі, на великому шматку білої кори, ставлячи вуглуваті знаки.

— Чому купці продати амітрай і кабір-людина? — запитав далі Ньорвін.

— Ми найманці, — відповів я. — Ми охороняли караван, а потім вони вирішили, що краще нас продати, ніж платити. Вони не боялися подальшого шляху без охорони, бо йдуть далеко від протоптаних шляхів. Вони отруїли нас штивною водою і зв'язали.

Нахмуривши брови, Ньорвін нахилився до мене, поки я говорив, і здавалося, що він з усіх сил намагався зрозуміти, що я йому казав. Він безпомічно повторив «найміці», але йому підказав чоловік, який стояв неподалік. Старець також щось сказав, і, мабуть, разом вони дійшли згоди.

— Амітрай і кабір-людина колись невільники? — знову запитав Ньорвін, схрещуючи руки на зап'ястях і стискаючи кулаки, ніби подавав руки під пута.

— Усі ми — вільні люди, — гордо відповів я.

— Чоловік-дитина говорить за всі амітрай і кабір-людина? — запитав він, вказуючи на мене. Ми кивнули.

— Тепер не бреше, бо багато биття. Хтось бив мореплавець Смарсельстранд-людину?

Я заперечив, що ми коли-небудь билися з Людьми-Ведмедями, а Ньорвін похитав головою.

Старець почухав голову, а потім заплющив очі й почав погойдуватися на бочці. Здавалося, що він заснув.

Ми безпорадно стояли, аж зрештою Ньорвін простягнув руку, аби потрусити його за плече. Старий розплющив очі й виголосив щось скрипучим виразним голосом.

— Закон говорить: ви не взяті в полон на війна. Вас продав інші людина. Закон говорить так: для амітрай неволя п'ять зим кожен, а кабір-людина три. Кабір-люди добрі, всі амітрай погані. Тепер рік ясен. Дадуть клеймо листя ясен і літера п'ять. Тепер болить. Не вириватися і не битися, бо теж дадуть клеймо і тримати довго, поки невільник не заснути від болю.

Принесли кошик із вугіллям, з якого стирчали залізяки зі знаками, як для таврування худоби, тільки меншими, і нас таврували. Ми не виривалися, знаючи, що це нічого не дасть, але все одно двоє великих Людей-Ведмедів тримали нас за плечі під час припалювання. Нам на плече приклали два знаки: один у формі листя, а інший — схожий на гілочку з відростками. Тримали залізо недовго, лише коротку мить. Мені вдалося не крикнути, але при другому тавруванні сльози покотилися з очей, хоча я не збирався плакати. Н'Деле виглядав так, ніби взагалі цього не помітив, Сніп тільки сикнув крізь зуби, а Бенкей довго називав усіх ласкавцями ослиць, синами корчмарок та ще багатьма словами, з яких багато я навіть не знав.

Біль був жахливим, і мені здавалося, що рана пропалює моє плече навиліт і незабаром з'явиться на іншому плечі. Ньорвін дав мені кухоль холодної води й порадив вилити її на опік, але це допомогло лише на мить, а надіта знову сорочка завдавала ще більше болю. А потім ми повернулися до ятки, де Вальгарді відважував комусь відламок від плити солі. Той заплатив двома срібними монетами, і я зрозумів, що Н'Ґома Мпенензі мав рацію, вкладаючи гроші саме в цю приправу, бо в країні Людей-Ведмедів вона була дорожчою, ніж нассімські пахощі.

Вальгарді не сподобалося те, що почув, він трохи посперечався з Ньорвіном, але потім вибачився перед ним, наказавши стежити за яткою, і пішов сваритися зі старцем, де, схоже, нічого не досягнув.

Тож ми сиділи біля ятки, а Вальгарді надів нам на шиї залізні обручі з ланцюгом, радше для того, щоб було видно, що ми невільники, ніж з якоюсь іншою метою, бо замкнув їх тільки на шпильку. Покупців було небагато, здавалося, що вони лише зараз прибували до міста, і їх цікавила переважно сіль. Кілька разів хтось наказував нам піднятися з лави та зняти одяг, тому зрештою ми сиділи голі, прикриті лише накинутими на плечі капотами. Чоловіки грубо штовхали нас і мацали м'язи або зазирали в зуби, а жінки зовсім безсоромно щипали за сідниці й розглядали статеві органи, бо ці люди живуть зовсім як вовки й не відають нічого про хоч якусь скромність.

До вечора, однак, жодного з нас не продали, і ми почали боятися, що зараз загинемо. Але тоді прийшов Ньорвін і сів поруч на табуреті.

— Не треба ще переляканий, — оголосив. — Перша день ярмарок завжди мало людина, всі тільки сіль і сіль. Завтра краща день, краща купець, багато ґильдінґ, дуже багато людина. Купили зброя і матеріал, і пахощі. Тепер: що вміти добре?

Ми не знали, як на це відповісти, поки Ньорвін не відставив свого кухля й не почав удавати, що робить різні речі.

— Що вміти? Копати? Грати музика? Лікувати хворий, слабкий? Заспівати? Стріляти? Рубати мечем? Робити їдло? Взуття? Що вміти добре? Що вміти чоловік-дитина? Як називатися?

— Я Теркей, — оголосив я, вирішивши не називати свого кірененського імені. — І я різьбяр. Також умію грати на цинтарі та флейті, вмію писати й читати, — кажучи це, я показував руками різні дії, а Ньорвін дивився на мене з-над кухля.

— Грає музика, дуже добре. А що таке рузбяр?

Я вказав на один із наших вивідницьких мечів — короткий, злегка вигнутий ясарган, яким грався Вальгарді, та якого, здається, хотів залишити собі. Ясарган належав Снопу і носив покритий міддю невеликий знак «Блискавичного» тимену піхоти.

— Коваль? Робити ножа?

— Вмію, — кивнув я. — Але різьбяр робить оздоби на залізі. Вміє шолом, вміє панцир.

Ньорвін сказав щось Вальгарді, обидва з недовірою похитали головами, а потім він звернувся до решти.

Сніп, як і кожен кірененець, мав посвячення ремісника, але був кораблебудівником, що важко показати руками.

— Робити корабель? Кнар?

— Корабель великий, — пояснював Сніп. — Багато людей. Вмію, але добре роблю човен. Човен маленький, корабель великий. Розумієш?

— Шовен… — невпевнено повторив Ньорвін. — Мала шовен?

Сніп удав, що веслує, і закрутив навколо себе руками:

— Човен.

Ньорвін засяяв і вигукнув щось на кшталт «снек'я-мактар», вказуючи на Снопа, а потім пояснив Вальгарді.

Н'Деле і Бенкей не були ремісниками, але перед тим, як вступити до війська, Н'Деле торгував, як і кожен кебіриєць, а також обробляв землю і полював, але не був певен, чи будуть його навички корисними в цій країні, а Бенкей похмуро заявив, що робив багато речей, проте про багато з них волів би не розповідати. Врешті вирішили, що обидва полюють, Н'Деле вміє ловити рибу, а Бенкей — ремонтувати взуття й одяг, а також стріляти з лука, що, зрештою, вміє кожен солдат. Іще Ньорвін дуже хотів знати, чи Н'Деле вміє битися. Він розпитував про це в різний спосіб, але Аліґенде ухилявся від відповіді, оскільки ми домовилися приховувати свої бойові навички. Врешті з'ясувалося, що Ньорвіну йшлося про боротьбу і бій без зброї, тож Аліґенде визнав, що б'ється так собі, оскільки в його племені цього навчають кожного, навіть жінок.

Надвечір ми накрили ятку густою сіткою з пришитими дзвіночками, знизу застібнули ланцюгом, бо Вальгарді хвилювався про свій цінний товар, а потім нас відвели до комірчини за ґратами та дали цеберце з вареними зернами й трохи пива. Вальгарді також приніс нам якусь мазь із різким запахом у маленькому глиняному горщику, яка подарувала полегшення від ран, залишених клеймом.

Пізно вночі було чути співи та крики за брамою, де на лузі розташувалися зі своїми возами ті, хто прибув по сіль, і багато людей ще вешталися по гостинцю, де біля столів гуляли мешканці фортеці й купували у них пиво у глеках, дорого платячи за це міддю. Я також бачив, що деякі дівчата від прибулих ішли з купцями, якщо ті платили їм сіллю, хоча виглядали як знатні господині, й ніхто цьому не дивувався, бо обидві сторони вважали, що уклали вигідну угоду.

Наступного дня вийшло сонце, і стало трохи тепліше, хоча час від часу дув холодний вітер. Ми ж не мусили працювати, лише сиділи на лаві в ланцюгах. Того дня прибуло набагато більше покупців, і всі ятки були оточені натовпом. Увесь час найохочіше купували сіль, і я помітив, що її ціна зростає.

Купці також це бачили й почали сваритися, перегавкуючись між собою жорсткими словами, які звучали так, ніби хтось кидав об скелю мотком ланцюга, а покупці кусали вуса під час оплати й часто хапалися за руків'я меча. Вони також брали інші товари, причому найчастіше купували приправи, але інші речі також викликали інтерес. Пахощі та ароматні олії найохочіше купували жінки, але брали й чоловіки, обережно переливаючи їх у маленькі металеві пляшечки й ставлячи на ваги, відміряючи плату в чистому сріблі.

Якийсь старий задешево купив мою палицю шпигуна. Я знав, що це моя, бо в ній ледь чутно поклацувало сховане лезо списа, а старий, мабуть, вирішив, що палиця тріснута, і виторгував її за безцінь. Коли я це побачив, мені стало невимовно прикро. Не злічити, скільки разів зброя, схована в палиці, врятувала мені життя, і я дуже її полюбив. Мандрівник із палицею міг вільно пересуватися країною Праматері, де все заборонено, і ніхто навіть припустити не міг, що він озброєний. Також значно частіше нам наказували вставати й оголюватися, нас задумливо обмацували, але здавалося, що Вальгарді просив за нас надто дорого. Вони з Ньорвіном нахвалювали наше здоров'я, силу й надзвичайні вміння. На їхню думку, я, здається, вмів кувати магічну зброю, як у казках, і до того ж найпрекрасніше у світі співати; Сніп був мало не королівським будівничим кораблів, Н'Деле — взагалі казковим магом з Кебіру й майстром кулачного бою, а Бенкей залишався чудовим мисливцем і лучником, якого світ іще не бачив, і який влучає в ластівку на льоту.

Завдяки цим нахвалянням нас обмацували набагато частіше, і за якийсь час ми всі почувалися так, наче нас побили палицями. Постійно доводилося вставати й сідати, але крім цього мало що відбувалося.

Наближався захід сонця, однак нашу четвірку не відправили до клітки. Я відчув сильний страх, хоча шанси, що нас уб'ють після двох днів, усе ж здавалися малоймовірними. На гостинці все ще було багато людей, грала музика, й торгівля йшла повним ходом, а на прилавках ставало все менше плит солі, незважаючи на надзвичайно високі ціни. До Вальгарді підійшли двоє чоловіків. Один із них був місцевим, кремезним і бородатим, із рисами моряка, проте зовсім лисим і дуже низького зросту. Він був набагато меншим навіть за мене і Бенкея, я ще не бачив тут чоловіка такого маленького зросту. Другий, навпаки, був великим, із випнутим животом і значно вищим за інших моряків. Він ходив напівголим, носив лише шкіряний пояс та взуття і виглядав як нассімець. Волосся на голові мав виголене, залишився тільки пучок на маківці, а навколо рота росла округла борідка. Його зап'ястя прикрашали шкіряні браслети, інкрустовані залізом, а у вуха були вставлені великі сережки. Вони деякий час торгувалися з Вальгарді, показуючи то на гроші, то на нас на лаві, але незабаром з'ясувалося, що вони не збираються купувати невільників.

Надійний Ньорвін відразу пояснив нам, у чому справа.

— Вони хотіти, щоб Чорний Урфа побив кабір-людина. Пропонувати багато ґильдінґ. Вальгарді погодитися. Теж дати ґильдінґ. Тепер дуже потрібно, щоб кабір-людина дуже биття того Чорний Урфа. Биття до лежати, тоді Вальгарді тішитися. Дати кабір-людина м'ясо, пиво й пів десятина ґильдінґ. Якщо кабір-людина лежати, Вальгарді дуже сумний. Погано для всіх амітрай і кабір-людина. Продати дешево. Якщо хтось купити дешево, то не дбати. Весь важкий робота і багато биття, колоти камінь і рубати дерево. Мало їжі у хтось дурний. Аж всі швидко померти і не побачити свобода, тільки лежати десь у багнюка, мертвий і сумний.

І так сталося, що Н'Деле мусив вийти в центр і стати навпроти великого нассімця, що ревів, як бик, пускав піну з рота, тупотів і викочував очі. Навкруги утворилося коло глядачів, усі кричали й то показували одне одному гаманці, то стискали біцепси. Ці люди люблять бійки, але ще більше люблять закладатися. Ми швидко стали для всіх розвагою. Було визначено територію для бою, у кутах поставили лампи на триногах, намітили коло і посипали його тирсою з мішка.

— Не знаю, що тобі радити, — сказав Сніп. — Але краще, щоб ти виграв. Спробуй його втомити, він товстий, як свиня, і самовпевнений, як усі нассімці, що вважають себе нащадками своїх надаку.

— Мосу кандо, окунін, — сказав Н'Деле й усміхнувся. — Зроблю, що зможу, тільки в такій бійці нічого не відомо.

— Не треба ніякий інструмент, — пояснив Ньорвін. — Так каже закон. Ні залізо, ні табурет, ні камінь, нічого. Як хто лежати і просити перестати, то кінець биття. Якщо впасти і вже нічим не рухати, теж треба перестати. Кінець биття, як один лежати, або звучати труба.

Ставки було зроблено, і Н'Деле вийшов у коло, посипане тирсою. Здавалося, що з його суперника можна зробити двох кебірийців таких розмірів, а рештою ще й нагодувати собак. Нассімець, якого називали Чорним Урфою, виглядав так, ніби впав у лють, і кидався, як скажений пес на ланцюгу. Н'Деле став по центру і схилив голову, торкаючись рукою губ і серця.

А потім він почав щось наспівувати кебірийською. Монотонно, повторюючи ті самі фрази, і дедалі голосніше. Підніс довгі руки й почав плескати в долоні, потім тупотіти на місці дедалі сильніше, а з-під підошв його взуття піднявся пил. Чорний Урфа заревів іще раз, нахилив голову, як бик, і кинувся на нього. Н'Деле Аліґенде, однак, танцював, і на тому місці його вже не було, а нассімець схопив тільки повітря. Потім, однак, він миттєво розвернувся і підніс обмотані ременями великі кулаки. Тримав їх з боків, стоячи на зігнутих ногах, і якийсь час вони кружляли один навколо одного, а Н'Деле далі співав, плескав і танцював. Натовп зашемрів.

— Він розуміти, що треба биття? — занепокоївся Ньорвін. — Я йому щось зле перекласти?

Кулак нассімця вистрелив уперед як снаряд із катапульти, а Н'Деле вигнувся вбік, як очеретина, у ритмі своєї пісні, й удар пролетів біля його вуха. Урфа одразу замахнувся другою рукою, але кебіриєць відхилився назад. Він продовжував танцювати, тупцяючи плетеними підошвами по бруку і плескаючи в долоні, і це не нагадувало бійку.

Урфа знову заревів і вдарив чотири рази, дуже швидко. Щоразу я чув свист, коли кулаки прорізали повітря, плескання долонь Н'Деле і його спів. Кебіриєць танцював, і Урфа жодного разу не влучив. Н'Деле крутився, відхилявся в різні боки та звивався, весь час плескаючи в ритм. Нассімець рушив уперед, щоби бути якомога ближче, а потім знову вдарив. Швидко й дуже сильно, і тепер уже почав влучати. Перший удар зіслизнув по плечу Аліґенде, але другий кулак одразу влучив у бік, а потім знову в голову збоку. Гадаю, що якби це мені так дісталося, то я вже помер би, і ще до того, як торкнувся землі. Н'Деле полетів на бік, перекотився, а потім гепнувся спиною об стіл, на якому стояло багато людей, і перекинув його. Натовп вибухнув сміхом. Люди-Ведмеді плескали одне одного по спинах і ревіли, дивлячись на глядачів, які поволі вставали. В когось явно була зламана рука, що викликало ще більшу радість.

Урфа розвернувся до натовпу й підняв кулаки, а потім переможно заревів. Серед тих, хто повірив у здібності кебірийця, пролунав стогін розчарування та прокльони, люди потягнулися до гаманців. Вальгарді стояв блідий від люті, щосили стискаючи щелепи.

Н'Деле здригнувся, а потім раптово піднявся, наче дерево, що схилилося до землі. Він струснув головою, обличчям стікали струмки яскраво-червоної, як свіжий сік деревокону, крові. Сплюнувши криваву слину на гостинець, він підніс руки та знову почав плескати в долоні й притупувати ногами.

— Чи може людина без причини збожеволіти в одну мить? — запитав Бенкей.

Н'Деле знову заспівав свою пісню, Чорний Урфа здивовано обернувся, а потім опустив кулаки й знову рушив до кебірийця.

Алігенде плескав і співав.

— Кабір-людина дуже мало розумний, — оголосив Ньорвін. — Уже ж бачити, що Урфа не засинати від колискова.

Нассімець презирливо сплюнув і засміявся, потім нахилив голову, зігнув ноги, а його кулак вистрілив уперед, як таран, просто в закривавлене обличчя Н'Деле і плескаючі долоні. Кебіриєць відхилився назад — так, що аж сперся рукою об землю за спиною і перекинувся, але знову почав підстрибувати й плескати в долоні.

— Кабір-людина завжди так робити, коли його бити? — зацікавився Ньорвін.

Урфа підскочив, ударив Н'Деле в бік, зігнувши його навпіл, потім знизу в обличчя. Кебіриєць злетів у повітря, а потім гепнувся на спину, здіймаючи хмару пилу та тирси. Урфа знову підняв кулаки в тріумфальному жесті, але Н'Деле підтягнув коліна до обличчя і викинувши вперед ноги, різко підвівся.

І знову почав плескати в долоні та притупувати. І знову співав. Він був закривавлений, але не більше, ніж раніше. Тим часом здавалося, що його обличчя мало б уже нагадувати розчавлений плід.

Цього разу Урфа схопив його за плече та стегно, а потім закинув собі на спину, як мішок. Розвернувся, ревучи, як буйвол, підняв Н'Деле над головою і жбурнув ним об брук. Ми підхопилися з місць, але кебіриєць перекрутився в повітрі, як леопард, різко відштовхнувся руками від каменів і вдарив обома ногами в повітрі. Його п'ята влучила Урфі під коліно, а стопа другої ноги — в щелепу, і величезний нассімець важко впав на землю. Він почав трохи кволо підійматися, але Н'Деле вже танцював і плескав у долоні. Урфа встав, струснув головою і рушив уперед, а тоді Аліґенде раптом відскочив назад, на мить сперся на одну руку і вдарив його ногами в груди, знову зваливши на землю.

— Ає-є-єте нґуруль! Ає-є-єте умбайє-є-є! — знову заспівав Н'Деле.

Урфа вдарив, взявши потужний замах з одного боку, і промахнувся, але негайно вдарив з іншого. Н'Деле, однак, схопив його за руку, перекрутив, а потім кинувся на землю, вбиваючи нассімцю ногу під пахву і перекидаючи його через себе. Чорний Урфа перекинувся в повітрі й упав на спину.

Він підіймався важко, з одного вуха капала кров, а коли підвівся, якусь мить крутив однією рукою, наче та вискочила з плеча. Тоді вишкірив зуби й рушив уперед.

Аліґенде плескав і співав.

Цього разу нассімець не збирався бити Н'Деле кулаками, а схопив його впоперек, притискаючи руки до тулуба, і стиснув, намагаючись вичавити повітря з легень. Він підняв його як дитину, потім відкинув голову назад і вдарив кебірийця випуклим бугайським чолом в обличчя.

І знову не влучив.

Аліґенде відхилив стиснутий тулуб максимально далеко назад, і голова Урфи вдарила його лише в груди, після чого він випростав руки, які від ліктів до плечей стискав Урфа, і вдарив нассімця одночасно з обох боків тулуба. Урфа застогнав і відпустив суперника, Н'Деле м'яко приземлився на землю, схопив Урфу за потилицю, розвернувся і кинув його через своє плече.

І знову величезний нассімець важко підіймався з бруку, а Н'Деле танцював, плескаючи в долоні та вигукуючи своє: «Ає-є-єте гімба! Ає-є-єте умбайє-є-є!»

Урфа підскочив і вирішив ударити обома кулаками водночас знизу, а коли не влучив, то з обох боків. Н'Деле врізався в нього, вдаряючи грудьми об його груди, а потім підстрибнув і в повітрі вдарив нассімця коліном у підборіддя.

Ає-є-єте нґана! Ає-є-єте гімба нааль.

Обличчя Урфи виглядало жахливо, одне око заплющилося від набряку, з вуха досі текла кров. Він більше не хотів ревіти, лише спльовував на землю.

Раптом він кинувся на кебірийця, завдаючи потужних ударів із розмахом, наче рубав гілки. Аліґенде відхилився двічі, як деревце під ударами вітру, ухиляючись від великих кулаків, а потім закрутився в повітрі в стрибку і тричі вдарив нассімця, обертаючись як дзиґа. Коліном, потім п'ятою і ще раз ребром підошви в голову. Відштовхнувся від величезного чоловіка назад, перекотився, встав на ноги й почав плескати.

Ає-є-єте!

Чорний Урфа впав обличчям униз.

Н'Деле доспівав куплет до кінця, плескаючи в долоні та підстрибуючи все повільніше, потім вклонився лежачому, торкаючись уст і серця, розвернувся серед криків натовпу і рушив до нашої ятки та лавки, на якій сиділи ми, спітнілі й захриплі від крику.

Чорний Урфа, тремтячи від зусиль, відштовхнувся руками від землі, а потім став на коліна. Він сплюнув кровіще раз і, хитаючись, підвівся на ноги.

Я закричав, коли він схопив триногу з мисою, повною палаючої олії, але моє попередження загубилося десь у галасі натовпу.

Проте коли Урфа замахнувся триногою, всі замовкли, і Н'Деле зрозумів, що щось відбувається, але миса, проливаючи струмки палючої олії, вже летіла йому в голову. У нього було лише стільки часу, скільки триває удар серця.

Замало. Він мусив би мати додаткові очі на потилиці.

І так це виглядало. Він кинувся вбік, спираючись на одну руку, і миса просвистіла біля його вуха, обливаючи шию палючими краплями. Н'Деле викинув ногу вгору і вдарив Урфу в лікоть, який тріснув, як гілка.

Тринога гупнула об землю і відскочила кілька разів із брязкотом, розбризкуючи палаючу олію. Кебіриєць перекотився по камінню, а потім схопив жменю піску і розмазав по шиї.

Урфа похитнувся, змахнувши понівеченою рукою, але блискавично кинувся на Н'Деле, як розлючений буйвол. Аліґенде підстрибнув до нассімця і раптом швидко, як удар блискавки, вдарив його випрямленими долонями одночасно в обидва вуха. Урфа зупинився, ніби зіткнувшись зі стіною, випростався, пирснув кров'ю, з куточків його очей потекли дві цівки кривавих сліз, а потім розвернувся на місці й упав навзнак.

Поки він так лежав, його очі наповнювалися червоним, але він не кліпав і більше не рухався. Н'Деле повернувся до нас і сів на лаву, ніби нічого й не сталося.

— Чому ти не зробив цього відразу? — буркотливо запитав Сніп. — Через тебе моє серце опинилося в шлунку.

— Це ж було для розваги, — відповів кебіриєць. — У нас теж так буває. Танцюють у колі та б'ють у бубни, а ті, хто хоче битися, заходять усередину, танцюють і б'ються, поки хтось не впаде. А потім знову. У колі бою нікого не вбивають. Тільки зараз я змушений був це зробити, бо він утратив розум. До того ж він бився дивно, і я хотів спочатку подивитися, що він задумав.

— Кабір-людина дуже добре! — вигукнув Ньорвін, стискаючи його за плечі. — Добре, кабір-людина!

— Н'Деле, — перебив його кебіриєць. — Мене звати Н'Деле.

— Н'Деле, — погодився Ньорвін. — Н'Деле Кабірінґар… Ні. Н'Деле Клянґадонсар. Твоє ім'я в ця країна, Клянґадонсар. Клянґа… — тут він показав стиснутий кулак. — Донса… — тут він почав крутитися, притупувати й робити дивні жести руками. — Танцює. Ось, мати новий ім'я.

— Він наділив тебе новим іменем, — зауважив Бенкей. — Здається, він закохався в тебе. У цій дивній країні все можливо.

Вальгарді прийшов до нас дуже задоволений і також поплескав Н'Деле по спині, а потім дав йому дві срібні монети й жменю мідяків з того, що заробив на ставках. Не знаю, чи була це обіцяна половина десятої частини, але він заплатив монетою невільникові, і я подумав, що ці люди не такі вже й підлі, як вважав.

Посеред двору все ще нерухомо лежав Чорний Урфа, а маленький старий чоловік тулив його скривавлену голову до грудей, відчайдушно ридаючи. Я відвів погляд, бо відчув жаль, хоча могло статися так, що там лежав би мій друг. А нас ніхто не оплакував би.

Вальгарді знову приніс жирну мазь і наказав Н'Деле змастити опіки на шиї та спині, а потім дав її нам, щоб ми змастили клейма. Потім вони з Ньорвіном вступили в дуже довгу та бурхливу розмову, кричачи один на одного й вимахуючи руками.

Тим часом багато людей приходили подивитися на нас, мацали наші плечі й штурхали животи, але найбільше хотіли побачити Н'Деле зблизька. Деякі давали йому кухоль пива та плескали по плечу. Думаю, це були ті, хто ставив на його перемогу.

Вальгарді та Ньорвін нарешті перестали сваритися. Вальгарді плюнув собі на долоню, потис долоню Ньорвіна, а потім вони потиснули один одному біцепси, взяли глек, кожен вилив трохи пива на руку, а потім притиснув її до землі. Потім вони випили решту пива у великій згоді.

Коли вони закінчили, Ньорвін розштовхав натовп роззяв, підійшов до нас і відстібнув нашийник на шиї Н'Деле, який на нього наділи, коли він повернувся на лаву.

— Ньорвін купила Н'Деле Клянґадонсар. Тепер кабір-людина для Ньорвін. Ньорвін дала ґильдінґ. Н'Деле бити Урфа і тепер Ньорвін мати ґильдінґ. Н'Деле їхати з Ньорвін ярмарки та бити люди. Гарний життя. Н'Деле не лопата, не мітла, не плуг. Тільки бити люди ярмарки і двори. Гарний життя. Багато їдло, багато пиво, багато фіки-фіки. Чистий і ситий. Не треба робота, багнюка, купа, каміння. Люди дивитися Н'Деле бити та давати Ньорвін ґильдінґ. Ньорвін гарний інтерес. Багато ґильдінґ. Три роки, потім Н'Деле вільний, отримати ґильдінґ за три роки. Піти куди хотіти. Вертатися Кабір-странд або збудувати дім країна моряків і знайти гарна дівчина. Н'Деле брати мішок і йти. Вранці їхати дорога.

Аліґенде встав і попрощався з кожним із нас окремо, а переді мною злегка схилив голову, щоб ніхто не звернув на це уваги.

— Я повернуся, тохімоне. Знайду тебе або зустрінемося в гирлі річки. Можливо, доля, яка мені випала, не буде такою поганою, і, можливо, я знайду спосіб знайти вас і звільнити! Нехай вас захищає Дхана Кадомле і ваш Той, хто йде вгору.

Я стиснув його плечі й відчув спазм у щелепах і горлі, але змусив себе проковтнути слину, щоб ніхто не побачив моїх сліз. Я дивився, як він відходить, високий і стрункий, у капоті, який ледве сягав йому за стегна, як він несе свій невеликий вузлик із небагатьма залишеними йому речами та пустельний плащ, перекинутий через плече. Я вже навчився не рахувати прощання і людей, яких губив на своєму шляху. Втім, нічого не міг удіяти з тим, що коли нас почали розділяти, моя душа стала важкою, як камінь. Я також відчував, що неминуче врешті-решт ітиму сам і шукатиму свою долю. Адже ми народжуємося і помираємо на самоті, а ті, хто супроводжує нас по дорозі, зазвичай мусять обирати свій власний шлях.

Вальгарді, здається, також був у кращому настрої, бо ми отримали більше пива, хліба, а також досить багато обгризених кісток з печені, на яких залишалося чимало м'яса.

Наступного дня ми знову сиділи на лавці, сковані ланцюгом, дозволяючи себе мацати й штурхати. До полудня Вальгарді розпродав більшу частину прянощів і зброї, а також відміряв багато пахучих олійок у металеві пляшечки. Мішки й стоси брил солі, якими була оточена його ятка, зникали один за одним. Невдовзі вже продавали подрібнені залишки, які висипали з мішків у глиняну миску, і зішкрібали все, що ще залишалося на внутрішньому боці шкур.

І весь час монети дзвеніли, падаючи в оббиту металом скриньку, і звучали так, ніби Вальгарді стояв під водоспадом з міді, срібла й золота.

Одна жінка купила відразу два мішки соляних брил найкращого сорту, перевіривши лише, чи вони були білими й чистими, без рудого пилу пустелі, який часто заносив солоні озера під Маранагаром. Вона взяла також мішечок змішаних прянощів і один меч вивідника, а також великий шматок шкури кам'яного бика.

Це була найбільша жінка, яку я коли-небудь бачив, з плечима, яким позаздрив би не один дроворуб, огрядна і висока, з великою гривою красивого волосся кольору полірованої міді, одягнена в сукню з яскравих тканин та обвішана золотими прикрасами. Вона носила персні навіть на товстих пальцях ніг, адже ходила босоніж. Жінка також носила оббитий пояс із масивним мечем і короткий шкіряний каптан, обшитий залізними пластинами, з якого виливалися великі груди. Коли вона торгувалася з Вальгарді, її голос звучав як ріг загонича, і від нього дзвеніло у вухах, а ще щомиті вона вибухала таким пронизливим сміхом, що я чув, як у сусідніх лавках трусяться мідні посудини.

Її супроводжували двоє чоловіків. Один, закутаний у капот із капюшоном, худий і невисокий, з вигляду був південцем. Інший, місцевий, був кремезним, згорбленим, з тупим пласким обличчям і з одним оком, яке постійно дивилося вбік, а друге було нормальним. Він увесь час колупав у носі й плював. Із ними також був хлопець, низький і товстий, із насупленим обличчям і злістю у вузьких очах, вбраний у багатий одяг і озброєний маленьким мечем. Усі вони покірно мовчали, лише підліток поглядав на нас із ненавистю і час від часу щось виголошував розбещеним тоном.

Потім жінка оглядала мене, Бенкея і Снопа, безцеремонно мацаючи наші сідниці, й навіть схопила нас за статеві органи й боляче стиснула, а потім почала штовхати нас дедалі брутальніше, аж поки Вальгарді не крикнув на неї, і вони вступили в довгу суперечку, під час якої жінка штовхала його та хапалася за руків'я меча.

Нарешті вона заплатила великою жменею срібних і двома золотими монетами, презирливо кинувши їх на прилавок, після чого пішла, погойдуючи широкими стегнами, і люди розступалися перед нею, як перед розлюченим буйволом. Вальгарді збирав розсипані монети, хитаючи головою і бурмочучи щось ведмежою мовою, радий, що її позбувся.

Хлопець пішов за нею, а чоловіки навантажили на себе мішки й пакунки, як бактрійські верблюди, і лише тоді рушили слідом. Голос жінки та її пронизливий сміх та надалі було чути здалеку, попри гамір натовпу.

Того дня ятки вже почали порожніти, поступово зменшувався, і натовп покупців, які виносили товари за мури осади, а більшість торговців широко всміхалися і тримали роги з пивом в руках. Вони значно частіше тягнулися до глеків, ніж до мідних і кам'яних гир, а срібло сипалося до їхніх мисок і скриньок дедалі слабкішим потоком.

Із хлівів лунав вереск тварин, яких забивали, і я був упевнений, що цієї ночі буде ще більше музики, ще більше печеного м'яса і пива, оскільки мешканці осади збагатилися на нашому каравані й дуже хвалили свою долю. Однак я знав, що їхня радість була пустою. Зараз у їхніх кишенях дзвеніло срібло, і вони думали лише про те, що зможуть дозволити собі жирне м'ясо, найкраще пиво й медові напої. Я ж знав те, про що вони не мали уявлення.

Я знав, що караван з Амітраю більше не прибуде. Люди у вартовій башті ще довго не дутимуть у роги на вид навантажених бактріанів і не гукатимуть, що знову прибув Н'Ґома, привозячи їм сіль, шкури та інші речі з країн Півдня. Можливо, вони вже ніколи більше не побачать глеків і тканин із Ярмаканди, не скуштують пряного вина і не відчують запаху олійок. Караван, який привіз мене сюди, був останнім.

Перш ніж ми взялися розбирати ятку, на якій майже нічого не залишилося, повернулася велика жінка, і Вальгарді, здавалося, не дуже зрадів її поверненню. Вона втягнула його в довгу, галасливу розмову, раз у раз вибухаючи пронизливим сміхом, в порівнянні з яким рев бактріанів і виття вовків здавалися музикою, а до нас підійшов закутаний у каптур чоловік, який її супроводжував.

— Ви амітраї? — запитав він. Ми кивнули, і лише Сніп сказав, що він кірененець. Чоловік скинув каптур, оголивши лису голову та гачкуватий ніс.

— Я Удулай Гиркадал з роду Афрай. Лікар. У цій дикій країні я служу своїй пані, бо я невільник, як і ви. І повідомляю вам, що моя пані, Смільдрун Рососяйна, забажала купити двох із вас, бо їй так подобається, а зазвичай вона отримує те, що хоче. І я ще знаю, що вона точно не купить паршивого кірененця, бо їй потрібні слухняні раби, а не вперті й горді дикуни, які не знають покори, і яких доведеться випатрати, втрачаючи в такий спосіб гроші. Вельмишановна Смільдрун заплатить за вас набагато більше, ніж ви варті, бо відразу видно, що ви з паршивих каст, але її це не хвилює, бо вона могутня пані та велика воїтелька, а отже, може собі це дозволити.

Я почув різкий, пронизливий сміх тієї, яку він назвав Рососяйною, і мені по спині побігли мурашки. Але нічого не можна було вдіяти. Монети з дзвоном і брязкотом посипалися в мідну миску Вальгарді, який підійшов, щоб зняти нашийники — мені та Бенкею. І мені здалося, що на його обличчі було щось схоже на вираз співчуття, коли він згортав ланцюги. Він поплескав Бенкея по здоровому плечу, потім дав нам по кухлю пива і передав мені палицю шпигуна Бруса, яку підняв із невеликого стосика непроданих товарів. Він думав, що дав мені просто палицю для мандрівників, але я не пам'ятаю, коли востаннє хтось так мене потішив.

— Швидше, пані не буде чекати на вас, ледарі, — гаркнув амітрай, який представився нам як Удулай і стверджував, що він був лікарем.

Ми закинули на спини дорожні кошики й слухняно рушили, а на лаві залишився лише Сніп, син Теслі, який підняв руку на прощання, а потім сперся руками об коліна і дивився, як ми зникаємо в натовпі.

Смільдрун ішла першою, твердо ставлячи товсті ноги, я дивився, як колихаються її величезні сідниці, і ззаду вона здалася мені схожою на корову. Вона мені не подобалася. Мені не подобався вираз співчуття й провини на обличчі суворого Вальгарді. А ще більше мені не подобався Гиркадал. Я відчував, що з цим чоловіком ми мусимо бути насторожі, незважаючи на те, що він, як і ми, був невільником.

Ми вийшли за мури гірського містечка. Сіре хмарне покривало розірвалося на оболоки, що пливли з вітром, і навіть виглянуло сонце, тому ми нарешті перестали тремтіти від холоду. Під мурами, на лузі, вкритому скелями й низькою травою, стояло багато возів і наметів із кольорової тканини, між возами все ще горіли невеликі багаття, й там крутилося багато людей. Дехто вже пакував своє майно, інші досі вирішували свої справи й укладали угоди. Вниз по дорозі, у напрямку лісу, від'їжджали чергові вози, оточені кінними вояками, щоб зникнути серед дерев і долин.

Кольоровий намет Смільдрун, розмальований дивними сплетеними силуетами вовків і коней, стояв осторонь, над невеликим скелястим струмком. Там крутилося кілька людей. Багато вдягнений підліток, кремезний косоокий чоловік, яких ми вже бачили раніше, і кілька інших. Там також стояли три масивні одновісні вози, на негустій гірській траві паслися воли й кілька коней.

— Від'їжджаємо додому, — оголосив Гиркадал. У нього був скрипучий, буркотливий голос, і він говорив із північним акцентом. — Ви будете складати намет і пакувати речі на віз. І краще поспішайте, інакше вас спіткає гнів вельмишановної Смільдрун. Вона сильніша за багатьох чоловіків і дуже любить користуватися батогом. А понад усе не любить чекати.

Ми взялися до роботи, яка не була би важкою чи обтяжливою, якби виконувалася нормально. Однак тут ми складали полотно намету, знімали стовпчики й носили пакунки під постійний вереск, підганяння, прокляття та свист плетеного батога. Проразливий голос нашої солодкої пані різав не гірше за її батіг, і ми постійно чули то тверде «гайсфинґа!», то знайоме «брудні покидьки» й «сини собак» із вуст нашого земляка. Коли ми нарешті завантажили вози й закріпили все мотузками так, як вона хотіла, в нас обох було по кілька кривавих смуг на спині. До всього цього підліток, якого, як ми вже знали, звали Сміґральд, і який був її сином, дошкуляв нам, підставляючи ноги, коли ми носили багаж, і кидаючи в нас каміння.

Ми вирушили через час, за який згоріли б два дюйми мірної свічки. Наша пані сіла на величезного, як дракон, коня, який аж присів під її вагою. Троє чоловіків, які її супроводжували, також їхали верхи, Сміґральд сидів на возі разом із Гиркадалом, другим возом керував косоокий здоров'як, а третім — іще один чоловік, мовчазний і похмурий, із зарослим, позначеним шрамом обличчям. Тільки ми з Бенкеєм ішли пішки, з дорожніми кошиками на спині, а я тримав шпигунську палицю, роздумуючи, чи вдалося б нам повбивати їх усіх.

Але це були казки. Нам довелося б боротися проти шістьох дорослих озброєних чоловіків, з яких четверо їхали верхи. Усі мали міцні мечі або сокири, вершники додатково мали луки, схожі на зброю загоничів, але такі масивні, що здавалося неможливим, аби їх натягнула звичайна людина. Весь час один або двоє з них перебували на дорозі за нашими спинами.

Ми зайшли в зелений напівморок лісу, крокуючи поруч із возами кам'янистою стежкою, вдихаючи холодне, вологе і пахуче дивною смолою повітря. Внизу, в яру, гуркотів струмок, а по інший бік від нас був порослий рослинністю скелястий схил. Ми могли тільки йти вперед, слухаючи скрип осей, ревіння волів і дивлячись на їхні зади.

Ми мандрували. Я вигадував різні плани втечі й відкидав їх один за одним, але це лише розважало мене в дорозі й дозволяло зробити наступний крок. У руці я стискав гладке дерево шпигунської палиці, а приховане в ній залізо додавало мені сил.

Ми мандрували.

Углиб країни Півночі. Зневолені й продані, але ми йшли. У невідоме.

Розділ 3

Червінь

«Норни ти присуд

на мисі одержиш

і дурня недолю;

у хвилях потонеш,

пливучи проти вітру;

все гибель віщує».

(…)

«Відвага це ліпше

у битві звитяжних,

ніж меч найміцніший,

муж бо хоробрий

у битві суворій

і з кепським мечем переможе».

Промови Фафніра

Драккайнен розім'яв пальці, ніби збирався грати на піаніно, кілька разів втягнув повітря носом і випустив через рот. Сказав щось, що звучало як «Джеронімо», зробив крок назад і обережно сів, нахилившись уперед, готовий зірватись на ноги в будь-який момент. Але нічого не сталося.

— Добре, — оголосив він. — Другий етап.

Поволі й обережно сперся спиною, потім поклав обидві долоні на різьблені бильця. І замерз.

Замерз із відкинутою назад головою, його шкіра вкрилася миготливим полиском крижаного пилу, коротка щетина на щоці обросла срібним пухом інею, каптур півкожушка затвердів, як дошка. Кошлаті льодові голки вкрили навіть розтулені уста й зуби, наросли навіть на очах. Сильфана скрикнула.

— Чекай! — гукнув Ґрунальді й схопив її за плече. — Ти його зламаєш! Поки чекаємо.

— Ти ж бачиш, що сталося! — крикнула вона. — Він замерз! Перетворився на лід!

— Він знає, що робить, — сказав Спалле. — Я завжди казав, що він Пісенник. Навіть якщо сам цього не усвідомлює.

Палуба почала дрижати під їхніми ногами, а потім дракар помітно сповільнився. Від корпусу в усі боки пішли дрібні хвильки, й корабель почав дрейфувати з течією, цілячись у засипаний снігом берег.

Усі схопилися за борти та щоглу в очікуванні удару, але корабель перехилився на другий борт і повернув, скидаючи з високого берега шапку снігу. Знову повернувся в течію, а потім, злегка вібруючи, зупинився. Крижини, що пливли з течією, з тріском ламалися об корму. Аж тут дракар знову рушив — у зворотний бік.

— Він живий, і він стернує, — невпевнено мовив Варфнір. — Здається.

— Було б краще, якби тут було звичайне кормило, — понуро кинув Ґрунальді. Корабель обернувся навколо осі й знову поплив уперед серединою течії.

— А я казав! Пісенник, — вперто повторив Спалле. Йому ніхто не відповів.

Вкрита льодом фігура на кормі злегка задрижала. Крижана імла, що мінилась у повітрі мільйонами веселкових іскор, здійнялась із її обличчя й плечей.

На берегах почали з'являтися перші будинки й перші помости з балок, у воду опускались стапелі, ретельно викладені обтесаними сволоками, вкриті тонким сяйливим шаром льоду.

На кінці помосту сидів хлопець у величезному шкіряному капелюсі й кожушку, із дерев'яним відром і волосінню на шматку дошки, що виконувала роль рибальської котушки. Хлопець крутив над головою гачок із насадженою на нього приманкою. Побачивши велетенський крижаний корабель, він завмер як укопаний і тільки продовжував крутити волосінь.

Дракар заскрипів, ніби мав розпастися на шматки. Усі рефлекторно присіли, хапаючись за борти й натягнуті крижані канати такелажу. Корпусом струсонуло, штевень зненацька вигнувся літерою «S», як тіло величезної змії, драконяча голова обернулася назад і посунулась нижче, вдивляючись у команду парою вузьких очиць, які раптом спалахнули притлумленим рубіновим блиском. Спалле дуже повільно витягнув меч із піхов, Ґрунальді затулив собою Сильфану, виплюнув якісь крихти, які мусолив у роті, й потягнув носом. Варфнір, який стояв збоку, зробив два повільні кроки до сокири, спертої об борт.

Дракон загудів, що прозвучало як звук потужної труби.

— Принесіть мені мечі з каюти, — промовив дракон низьким басом плавучого льодовика. — І шолом. І якесь хутро.

— З чого? — тихенько спитав Ґрунальді якимось хриплим голосом.

Дракон зненацька закрутив головою і ніби злегка гаркнув, але приглушив цей звук.

— З тієї кімнатки позаду, де я сплю, — загарчав він знову. — Мечі. Ті два зігнуті. Коли ми допливемо до кінця Зміїної Горлянки, я спробую прибитися до берега. Зістрибуйте всі негайно. Я спробую встати й також зійду, але лише тоді, коли всі будуть на березі. За десять кроків від борту. Якщо я не впораюсь, сідайте назад. Нічого не поробиш. Варфнір, облиш ту сокиру, kusipaal.

— Це Ульф через нього говорить?

— Ні, це дракону закортіло мечів, — буркнув Ґрунальді. — Тому, який спить у комірчині, віслюче! Пензлюй по ті мечі. І наші принеси, якщо вже будеш унизу.

Дракон зі скрипом знову повернув голову вперед, випрямився і затвердів. Рухлива зміїна шия знову стала крижаним штевнем.

Дітвак на березі дедалі повільніше крутив приманкою, зрештою опустив руку й зненацька сів на кладці, а потім звалився на спину.

На засипаному снігом узбережжі Зміїної Горлянки вешталося небагато людей. Хтось ішов із відром до ріки, хтось тягнув сани, навантажені дровами, хтось гнав стадо кіз, якийсь ставний чолов'яга у чорній кошлатій опанчі та флісовій шапці стояв, заткнувши великі пальці за пояс, і витріщався на дракар із відкритим ротом. Усі зупинялися як вкопані там, де їх застало незвичне видовище. Кози кудись розбіглися, жінка впустила тріпотливу рибу на поміст, хтось із розмаху всівся у відчинених дверях.

Уздовж річки стояло небагато вовчих кораблів, із більшості вже зняли щогли й увесь такелаж. Менші човни лежали догори дном біля помостів, накриті полотном. Вставав сірий похмурий день і сіявся дрібний сніг. Із димників, скупчених на краю халуп, снувався сивий дим, що віддавав багаттям.

Крижаний дракар сунув рікою, кришачи тонкий шар льоду, розганяючи зграї водних птахів, що сиділи на палях помостів і розвішених сітях. Звіддалік від вигину вже було чути шум моря.

У найширшому місці водяної гладіні корабель зупинився, злегка вібруючи, після чого елегантно розвернувся на місці й задом заплив між двох помостів. Голова дракона при цьому обернулася на корму через правий борт. Дракар застиг.

Вода навколо нього стала мутною, вкрилася дрижкою верствою крижаних грудочок і раптом із тріском замерзла, утворюючи язик, що поєднував його із сушею.

Ґрунальді схопив Сильфану під пахви й виставив на поміст. Вона засичала, як кішка, і в польоті відважила йому копняка. Спалле схопив мечі Драккайнена, які йому передав Варфнір, і передав їх Ґрунальді. Вони вискочили за борт, хтось послизнувся на заледенілих дошках помосту.

— Що тепер? — запитав Спалле, коли вони вже стояли на березі.

— Тепер він намагатиметься відтанути й вилізти, як і сказав, — зазначив Варфнір, застібаючи важкий ремінь.

— Це добре, бо всі ці люди з вилами й голоблями не дочекаються, щоб нас привітати.

Постать на кормі вкрилася клубами миготливої імли, а потім із хрускотом і скрипом трощення льоду встала.

Спалле перебільшив. Натовп, що біг до дракара, справді озброївся вилами й сокирами, але з кожним кроком дедалі важче було назвати це натовпом, і з кожним кроком він дедалі менше біг. До помосту наблизилося заледве п'ятеро людей, і то дуже обережно.

Над рікою здійнялися клуби туману, перекочували на дошки та сховали людей, які там стояли. З трону на кормі дракара встала постать, що виглядала трохи як людиноподібна хмара імли, а трохи як понурий сніговик. Крижаний велет великими кроками, поскрипуючи й гублячи уламки, вийшов на причал.

— Змії вже близько! — прогримів він, наче лавина. — Божевільний король Аакен іде, аби спалити світ і наслати мертвий сніг!

Він звів скрипучу руку і вказав на південь.

— Змії зійдуть із гір! Спалять ваші дахи! Перетворять ваших дітей на залізних монстрів, яких поженуть у бій! Приведуть із собою драконів і привидів холодного туману! Там із ними самотою б'ються Люди Вогню! Якщо ви їх не підтримаєте, вони загинуть! А тоді Змії рушать на північ, щоб поневолити всі народи Узбережжя Вітрил і кинути їх до ніг свого правителя!

Залягла тиша, яку переривав лише писк мартинів. Із чиєїсь руки випали вила й покотилися заледенілими сволоками.

— Скажіть іншим! Зупиніть Зміїв! Інакше світу не дочекатися наступної зими! Ідіть і скажіть іншим!

Туман огорнув контури дракара, команду й крижаного велета.

Коли імла трохи розвіялася, біля виходу на поміст уже нікого не було, на балках спочивали лише покинуті вила. А на причалі, дрижачи, кашляючи, захлинаючись і спльовуючи сніг, на колінах стояв Драккайнен.

— Підніміть його! — крикнув Ґрунальді. — Давайте сюди! Де це хутро?

— Perkele saatani vittu… dapički materi… jebal tebe kon sestru krvavim kuračem na majčinom grobu… haista paska…

— Він марить, — прокоментував Варфнір. — З розуму з'їхав.

— Пива, — прохрипів Драккайнен.

— А тепер діло каже.

— Добре… — кинув розвідник, коли вже прийшов до тями й перестав дрижати під хутром. — Тут нам лише треба декого навідати. Важливого чоловіка, якого називають Копченим Уллє. Дайте мої мечі. Бігом, поки сюди не збіглося пів міста.

Він натужно звівся на ноги, тримаючись за плетений паркан. Сильфана підтягла його вгору, перекинувши Букову руку собі на спину.

— Дякую, дитино, — прохрипів він і впевнено став на ноги. — Як прикро… А щоб йому…

Зробив два-три кроки в напрямку причалу й простягнув руки вбік закутаного в клуби туману дракара.

— Sakea! Sakea sumul.

Імлою побігли ледь помітні брижі.

— Perkele sakea sumul, — крикнув він іще раз. Клуби пари здійнялись із чорних вод ріки навколо них і далі, уздовж пристані, а потім огорнули берег, як фронт сніжної бурі. Порт Зміїна Горлянка за кілька митей потонув у імлі так, що це викликало б захват Шерлока Голмса.

— Ерапакетіпет, huora! — загорлав розвідник. Корпус дракара й коротка масивна щогла, що бовваніли в опарах, замигтіли, а потім зникли. Залишилася лише імла.

— Оце ти зробив, як справжній Дієвець, — похвалив Ґрунальді. — Тільки це-є… ти ж зможеш його повернути?

— Він досі там стоїть, — пояснив Вуко. — Я б не зумів змусити його зникнути. Я просто його ніби затулив. Зробив так, щоб його не було видно. Ходімо, я не знаю, як довго триматиметься цей туман.

До контори Копченого Уллє було недалеко, коротенька прогулянка узбережжям. Але в імлі авторства Драккайнена було видно заледве на два метри вперед, а будинки, що виднілися вздовж дерев'яного пірса, здавалися ідентичними. Дорогою вони минули чималу групку людей, які жваво щось обговорювали і йшли туди, звідки вони прийшли, але їх ніхто не спинив. Вони не привертали до себе уваги. Носили типові куртки й каптани, огортались хутровими шубами й не нагадували ні драконів, ні крижаних велетів.

— Тут, у Зміїній Горлянці, у них такі ж будинки, як у вас? — запитав Драккайнен.

— Такі, які зводять в осадах, — відповів Ґрунальді. — Звичайні, як у Пісні Людей.

— Добре, тобто чотирикутник із майданом посередині, попереду брама і два задні виходи. Один із житлових приміщень, інший — зі стодоли?

— Здається.

— Зробімо так… — Драккайнен на мить замислився й описав їм Копченого Уллє. — Перш ніж звідси виплисти після осіннього ярмарку, я замовив камені, схожі на жалобні, на яких написав, що шукаю якусь звістку про своїх зниклих земляків. Там також було написано, що її можна залишити у Копченого Уллє, який заплатить за неї сріблом із тих грошей, які я йому залишив. Я хочу знати, чи почув він щось цікаве, але це крутій і проноза, до того ж він мене трохи боїться. Він пішов на співпрацю тільки тому, що я залишив йому наперед два ґвіхти. Тоді я не знав нічого про божевільного Аакена чи Крижаний сад, тепер же думаю, що мої справи могли накликати на нього біду, тож він може схотіти чкурнути. Зробімо так: ми з Ґрунальді ввічливо заходимо спереду і стукаємо в його контору. Поруч є гостинний двір. Дорогий і для вельмож. Туди піде Варфнір. Купиш собі пива, я дам гроші, спробуєш вивідати щось і про Копченого Уллє, і про Зміїв, Пісенників і взагалі про все, що могло тут статися з літа. Якщо ми нічого не доб'ємося біля воріт контори, то прийдемо до тебе, Варфніре. А ви двоє станете біля плоту, позаду — так, щоби бачити обидва задні виходи. Якщо Уллє спробує піти прогулятися, зупините його, потім один із вас складе йому компанію, а інший повідомить нам у заїзді. Якщо з ним будуть озброєні супутники, один із вас піде за ними назирці, а інший — по нас до заїзду. Питання?

— Я можу собі дозволити купити пива. І мені цікаво, чому це я маю йти в заїзд, де треба лише розпитувати й ніякої тобі надії на бійку? Чому Ґрунальді не піде? У нього найкраще підвішений язик.

— Бо видно, що ти серед нас найбільший вельможа, — відказав Ґрунальді. — Я — людина скромна, а ти вбираєшся, як павич, одразу видно, що поважний господар. І тому, що хтось же повинен, а Ульф сказав, що ти маєш це зробити. Я ще не бачив, аби так відлинювали від роботи, суть якої лише в тому, щоб випити глек пива й потеревенити з корчмарем.

— Щодо грошей, — перервав його Драккайнен, — то я знаю, що ти можеш дозволити собі пиво, але я хочу, щоб ти сипав ними, як половою, а про таке я не смію тебе просити. Там дорого, а ти маєш залишити втричі більше, ніж злупить із тебе корчмар.

— А чому я маю йти з нею? — запитав Спалле.

— Бо ти наймолодший, — пояснив Драккайнен. — Ви краще разом виглядатимете.

— А мені цікаво, звідки нам знати, куди пішов Спалле, якщо йому випаде стежити за купцем і його людьми, а я піду по вас до заїзду?

— Це я вже придумав, — відказав Вуко. — Коли побачив тебе сьогодні вранці. Оце твоє намисто дуже цінне?

— Воно в мене давно, — обережно відповіла Сильфана. — Але це звичайні камінці з Півдня. Я б його не вдягала, якби знала, що ми зійдемо на сушу, я не мушу наряджатися до битви. У мене є набагато цінніші речі, але на кораблі. Я взяла з собою все, бо невідомо, що станеться вдома.

— Я про те, чи можеш ти його в разі чого втратити, — терпляче пояснив Драккайнен. — І ми не йдемо битися, лише розвідати новини. Тому ми маємо виглядати нормально, і добре, що ти вдягла сукню й намисто. А тепер дай його Спалле.

— Чому?

— Якщо він піде за Уллє і його людьми, то розірве мотузок і що десять кроків кидатиме на землю одну намистину. Особливо там, де буде повертати. Потім ми їх позбираємо.

— У мене є ще золоті ланцюжки, підвіски, браслети й персні, — уїдливо оголосила Сильфана. — Шкода, що я не знала, може, їх було б краще видно в снігу. Я — сестра стирсмана, можу позначати шлях коштовностями.

— Ти казала, що намисто не надто цінне.

— Бо я не знала, що ми будемо його розкидати чи принаджувати ним рибу. Ми зробимо це, тому що ідея майже така ж розумна, наче її придумала жінка, якби тільки не йшлося про її намисто. Але я дам його Спалле лише тоді, коли буде потреба.

— Чудово, — підсумував Вуко. — Іще одне: невідомо, що станеться. Якщо ми загубимося, зустрічаємося в гостинному дворі. Якщо це буде неможливо, то неподалік дракара. Сильфано, сховай меч під шубою, але так, щоб його можна було легко вихопити. Хай не буде видно, що ти озброєна. Усі знають, що треба робити? Ну то до діла.

Двері контори були наглухо зачинені. Добротні, збиті з грубих дощок, наїжачені дашками цвяхів. Солідна віконниця, що затуляла вікно, також не запрошувала всередину.

— Переїхав? Чи це сезонний бізнес? — буркнув Драккайнен, гупаючи кулаком у двері. — Чому хоча б щось не може піти, як треба? Проклятий я чи що? Хотів перекинутись із чолов'ягою кількома словами, купити якийсь човен. Я так багато хочу?

— Лишається тільки йти в той заїзд за Варфніром, — відповів Ґрунальді. — Принаймні зігріємось.

— Не видно шарнірів, а отже, двері відчиняються всередину, — констатував Драккайнен. — Не виб'ємо. Дивися, чи ніхто не крутиться узбережжям. Цифрал, у мене залишилося трохи тієї гидоти?

— Трохи лишилося, — відповіла вона. — На одязі й у волоссі. Небагато, але є.

— Добрий ти муж, — озвався Ґрунальді, — але коли ти так розмовляєш із повітрям, мені це не надто подобається. Хтось, не розібравшись, іще подумає, що ти пришелепуватий.

— Не звертай уваги, — порадив Драккайнен. — Тепер відійти й дивися, чи ніхто не йде.

— Видно тільки туман. Я побачу когось тільки тоді, коли він на мене наткнеться.

Драккайнен заплющив очі й зосередився на засуві. Добротній кутій колодці, що лежала на гаках по той бік. Він звернув на неї увагу, коли був тут попереднього разу. Вона була підвішена на дверях, як маятник, і піднята вгору. Достатньо вийняти блокатор, щоб вона впала на гакоподібну обойму у другій ворітниці й кінцем на другу таку ж саму, вбиту в верею. Він уявив її собі — кільканадцять кілограмів почорнілої деревини й залізних смуг, що лежать у своїх обоймах — і замислився, що має зробити справжній чарівник. Якби вона була залізною, можна було б її заморозити несамовитим подихом холоду й розбити, як порцеляну. Дерев'яну — пропалити поглядом. З металево-дерев'яною більше проблем. Він вирішив її підняти. Тільки трохи. Лише настільки, щоб вийняти її з кутих залізних рук.

— Справжній чарівник зробив би так, — кинув він понуро, підіймаючи долоню із розчепіреними пальцями. — Use the force, Luke!

І тут двері заскреготали й відімкнулись. Повільно, зі скрипом прочинилися назовні, відкриваючи зору темні нутрощі, що різко пахли шкурами, травами й чимось на кшталт ароматичних паличок.

А в цій темряві стояв худий, закутаний у шаль чи плед чоловічок. У напівмороці ледь виднівся його малий гачкуватий ніс і пляма обличчя, але й так було очевидно, що це не купець.

— Я у справах до Копченого Уллє, — владним тоном повідомив Драккайнен. — Мене звати Ульф Ніт'їсефні, Нічний Подорожній.

— Шановний Уллє хворий, — відказав чоловічок. — І нікого не приймає. Я веду всі його справи й нічого про тебе не знаю.

— Іди й скажи йому, хто прийшов, — порадив йому Драккайнен, спираючись на верею і безпардонно ставлячи ногу всередину. — Запитай, чи він уже виколупав золоті ґвіхти зі стін.

— Був колись такий муж… — сказав добродій у сувої. — Неотесаний чужоземець, який все ж провертав із моїм паном незлецькі справи. Це було ще до того, як я почав йому допомагати, але щось я про це чув. Тільки не пам'ятаю, коли саме це було, і що той чоловік купував.

— Ми — спокійні ввічливі люди, — пояснив Драккайнен. — Але мороз і туман погано впливають на нерви. Той чоловік купував інформацію, а було це якраз на осінньому ярмарку. Я замовив її більше і прийшов по товар. А тепер поклич Уллє, або я засуну твою голову тобі в сраку і сам по нього піду.

— Немає потреби вживати таких слів. Заходьте. Часи неспокійні, а твій товар — один із найнебезпечніших.

— Я не почув, коли ти представився, — мовив Драккайнен, коли вони ввійшли всередину контори. У темряві виднілися полиці й столи, завалені стосами шкіряних і полотняних згортків. Закутаний чоловічок схилився над збитою з балок стільницею, відсунув її вбік і сів на лаву. Вони сіли навпроти нього. Повітря було аж густим через важкий запах пахощів, від яких паморочилось у голові. Вони обидва одразу ж розкашлялись. Ґрунальді скинув каптур із голови й роздратовано випустив повітря через ніс, але нічого не сказав.

— Я — чужоземець, і моє ім'я нічого вам не скаже. Лиха доля завела мене аж сюди, а тут застала зима. Весною я піду у свої краї, але поки живу тут і допомагаю Копченому Уллє. Моє ім'я мовою Узбережжя перекладається як «червінь», так мене тут і називають.

— Тож послухай, Червеню, — повільно промовив Драккайнен. — Ми тебе не знаємо, тому хочемо побачити Копченого Уллє. Це з ним я маю побалакати. Ще я хочу, щоб ти запалив лампу й відслонив голову. У мене немає часу. Я прийшов лише довідатися про новини й переговорити з Уллє. Це між ним і мною. І вивітри ці пахощі.

Червінь устав з-за столу й відчинив дверцята примітивної пузатої грубки, кинув у неї кілька полін і шматків вугілля, а потім почав дмухати на жар.

— Уллє занедужав на морозяний тиф. Лежить у лазні, вкритий хутрами, але мороз усе одно з'їдає його зсередини. Його очі дивляться всередину голови і говорить він мовою марева. Ми палимо пахощі в усьому домі, але його дружину й синів усе одно починає морозити. У цей дім приходить багато чужоземців і багато подорожніх. Вони приносять прянощі, трави, горіхи, ароматичні речовини, живицю, отруту й барвники. Магічні субстанції, отримані з дерев, хробаків, морських створінь, тварин і трав. Усі знають, що Копчений Уллє торгує тим, що пахне далекими краями. Щось лікує, інше фарбує тканину й шкіру, приправляє м'ясо й не дає йому стухнути, ще інше покращує смак напоїв, дарує радість, гарний запах або притлумлює смуток. Дорогі речі. Розкіш для вельмож. Усе це прибуває здалека. І ті, хто їх приносить, теж прибувають здалека і часом несуть у собі хвороби Півдня. Я сам із Півдня і вмію їх лікувати. Якби не я, Уллє і його родина уже б замерзли зсередини. Тутешні шептухи вміли лише перекочувати по ньому мартинячі яйця, мастити морськінським салом, поїти супом із лисичок і відлякувати хворобу барабаном. І брати срібло. Так, це вони уміють. Але я, Червінь, знаю, що йому треба давати. І не беру за це срібла, бо він дав мені дах на зиму. Так.

Усередині грубки бухнуло полум'я, затріщав вогонь і пофарбував стіни миготливим помаранчевим блиском. Червінь устав.

— Ґрунальді, відчини двері, — поволі сказав Драккайнен. — І залиш їх так на трохи.

Чоловічок почав нишпорити конторою, видобув звідкілясь обплетений мотузком бутель і кілька глиняних кухликів, приніс також пласку металеву лампу. Поставив її на стіл, поруч поклав патичок і маленький ніж, зішкріб скручену стружку й засунув її у вогнище, зрештою підпалив ґніт лампи, який накрив абажуром із міхура, розтягнутого на лиштвах. Усе це він робив повільно, велично і з якоюсь ледь не літургійною урочистістю. Драккайнен відчув, що ще мить — і він зробить щось справді різке.

Ґрунальді відчинив двері, але це мало що дало. Випари пахощів почали виходити назовні, але в них і далі паморочилось у голові й пекли очі. Червінь налив із бутля у глиняні кухлики й нарешті розмотав хустку на голові, відслонивши змарніле, пласке, наче совине лице, вкрите білою, як черево риби, шкірою і яскраво-карміновим слідом петехії у формі дерева, ніби капіляри проступили просто йому на обличчя. Коротка щетина його волосся була виголена над вухами й на шиї рівненько під горщик, що надавало йому вигляду хворого змарнілого індіанця з Амазонки в диких воєнних кольорах.

— Я не дуже люблю показувати тут свої шрами й південні риси.

— Ти — амітрай, — буркнув Ґрунальді, повільно потягнувшись під поли каптана.

— Для вас, моряків, будь-хто, хто живе за Остроговими островами, це одразу амітрай. Але я родом зі значно віддаленіших країв на берегах Внутрішнього моря. З Ярмаканди. І я не амітрай, хоча ми говоримо однією мовою. Випийте морського меду. У морозний день немає нічого кращого за морський мед із дрібкою живиці вогнеліани. Зігріває і прочищає легені.

Драккайнен опустив долоню на зап'ястя Ґрунальді, пришпиливши його руку до столу. Останнє Слово обдарував його важким поглядом і послабив пальці на глиняному кухлі.

— Ми прийшли сюди не пити. До справи. Можеш щось нам розповісти?

— Якщо ти той, хто чекає звісток, у мене є для тебе кілька, — поволі відповів Червінь. — Через твої камені багато хто сюди приходив. Зазвичай шахраї, які розповідали казочки й небилиці, щоб нажитися сріблом. Про людей, які виходять із вулкана, про долину сплячої богині, про примари урочищ. Звичайне пустослів'я.

Він виструнчився на лаві, стискаючи в пальцях невеличку, чорну, як смола, і м'яку, як пластилін, кульку.

— Уллє казав, що ти платиш за інформацію, — сказав, ніби замислившись. — За справжні, правдиві новини. Був тут один чоловік, який приніс звістку.

Він замовк, злегка киваючи головою і весь час розминаючи кульку.

— Навіть дещо краще, ніж звістку.

Він подивився Драккайнену просто в очі, крутячи в руці кульку. Його повіки були оточені сіточкою червоних капілярів, що розходилися на всі боки від очниць.

— Ну? Кажи?

Червінь посміхнувся, показуючи чорні ясна й дрібні білі зуби, підведені черню, наче він натирав їх вугільним пилом. Його іржаві райдужки, що заповнювали всю очницю, зненацька спалахнули золотом. Тепер він виглядав, як ящір, а не як птах. Як отруйний ящір.

— Вітаннячка! — просичав він.

І жбурнув кульку в абажур лампи.

Бухнуло, як магнезія — раптовим ртутним зблиском і хмарою густого і смердючого, ніби тліючий целулоїд, диму. Драккайнен затримав дихання і зірвався на ноги, перевертаючи стіл на Червеня, який все ж устиг схопити лампу й дмухнути в абажур, пускаючи їм в обличчя концентрований струмінь диму й вогню. Вуко виставив уперед руку, Ґрунальді заточувався, кашляючи жахливим хриплим звуком, наосліп вимахуючи мечем, а другою рукою тримаючись за горло. Каптан на його спині горів.

Відчинилися двері, і в контору ввалився інший чоловік, у каптурі й шкіряному вбранні. Ще хтось з'явився ізсередини садиби.

— Ґрунальді, на вихід! — прохрипів Драккайнен, штовхаючи ногою перевернутий стіл, яким блокував Червеня під стіною. Він намагався дихати через полу хутра, але його легені й так палали й вибухали спазмами. Витягнув меча, відчуваючи, що підлога стає м'якою й хисткою, як трясовина. Звуки теж стали дивними, до того ж він бачив тільки темінь і зигзагоподібні неонові фосфени. Він фіксував Червеня стільницею, яку тримав ногою, один супротивник був біля дверей, інший — з боку подвір'я. У мороці здіймалися клуби ядучого диму, і він знав, що не витримає довго із затриманим диханням. Повітря розтинав постійний пульсуючий свист. Хтось розмахував чимось над головою. Ланцюг? Якийсь батіг? Поруч Вуко чув шарпанину, тріск зламаних меблів і лютий рев Ґрунальді, потім крик, що мало нагадував людський, наче якесь хрипливе булькотіння на вдиху, але підсвідомість попри це занотувала чужі слова, ніби колись він їх знав.

— Onu nei oldurme! Kahdin опи istyor sahgul! — а потім гупання тіла об підлогу.

Вуко відчував у повітрі звивання батога чи ланцюга з важком на кінці. Чув, як він зі свистом розрізає повітря, прокреслюючи кола й розганяючи клуби диму. Він не міг так стояти на одній нозі, безпорадно затуляючись мечем. Перестав притискати стіл до стіни, підстрибнув і в повітрі відважив боковий удар по стільниці, почув здушений крик Червеня, а потім втратив рівновагу на хиткій підлозі й хапнув їдкого диму. Перекотився, налетівши на когось, і задихався від кашлю, а потім ударився об якісь меблі, коли намагався витягти другого палаша. Пучок тягарців промайнув біля його обличчя, він відчув подув повітря й один різкий болісний удар у щелепу, як постріл із рогатки.

Він мав рушити в бік дверей, але десь там був Ґрунальді й невідомо — стояв він чи лежав, тож не можна було сікти наосліп. Перекотився ще раз, зваливши когось копняком, щось із гуркотом упало, сипались якісь металеві предмети, посуд і пакунки. Вуко звівся на хистких ногах і рушив у темінь на того, хто розкручував ланцюг. Затулився одним вістрям, яке одразу ж застрягло в якомусь плетиві, перекрутив його вбік і шарпнув, плазом перетинаючи іншим, перевернутим палашем, хтось страхітливо верескнув і знову шмигнув чимось, що миттєво обплело Вуко плутаниною тонких міцних мотузків, які смерділи рибою й сіллю. В обличчя йому бризнула гаряча кров із запахом міді.

Рибацька сітка, — промайнуло в його голові. Розправились зі мною рибацькою сіткою. Я закатрупив виродка, але він встиг її кинути.

Одразу ж на нього впала друга, а потім — нещадний удар мішком, наповненим піском.

Коли його волокли, він не до кінця втратив свідомість, намагаючись зосередитись на Цифрал, на усуненні отрути, що текла його жилами, на збереженні притомності за будь-яку ціну.

Але попри це розчинився в якійсь осяйній імлі, що явилась йому з темряви й огорнула турботливо, наче в обіймах коханки.

Він лежав серед миготливих клубищ, що мінились, як завія діамантового пилу, але йому було зручно й сухо. Під спиною лежало щось тепле, гладеньке й шовковисте, на схожу поверхню, тільки вертикальну, він спирався щокою. Гладеньку, шовковисту й еластично м'яку.

Розплющив очі й поглянув угору, на схилену над ним пару круглих грудей із рожевими випуклими пиптиками на кінцях. Він лежав на колінах дівчини, головою на її лоні. Сів і побачив знайоме обличчя, яке у звичайному масштабі все ж виглядало неправдоподібно, наче картинка з коміксу ожила, перекочувавши раптом у три виміри й людську шкіру, тільки надто гладеньку й ідеальну. Ніби прекрасну, але насправді примарну, як ті японські еротичні андроїди «Акіко». Він зазирнув у неймовірно неонові зелені райдужки, і його пройняв дрож. У мікромасштабі, в якому він її зазвичай бачив, це виглядало не так химерно. Вона ворухнула крильми, схожими на переливчасту фольгу на тоненьких жилках.

— Цифрал… Де я?

— Усередині. Ти непритомнів, викликав мене, тож я затримала тебе всередині твоєї голови. Такий невеличкий притулок. Це все, що я могла зробити.

— А що назовні? За цим туманом?

— Фаза швидкого сну. Непритомність. Отруєння, струс мозку. Частковий параліч. Загальне перезавантаження. Ти в аварійному меню.

— Як довго це триває?

— Три-чотири хвилини. Зовні час плине швидше, але довго я це місце не втримаю.

— Що можна зробити?

— Не можу відповісти. Це ти даєш накази. У твоєму розпорядженні холодна імла. Те, що залишилося на тобі, у волоссі, на одязі. Та, яка нас оточує. Хочеш побачити візуалізацію? Придивися до неї.

Він устав з колін Цифрал і пройшовся округлим простором, оточеним мінливою завією діамантової куряви. Простягнув руку в імлу, відсмикнув, піщинки потягнулися за його пальцями, раптом його зір загострився, долоня виросла на його очах, величезна, як гірська долина, перетята ровами папілярних ліній, серед яких, наче хмари одноденок, порхали мініатюри Цифрал, тієї самої, яка сиділа на зігнутих ногах і поволі обмахувала себе крильми. Він заточився, і до нього повернувся нормальний зір. Туман знову був туманом.

— Що це було?

— Візуалізація. Така графічна накладка. Це тобі допоможе.

— Вони виглядають, як ти…

— Тоді наказуй, що їм робити. Вони не більші від атомів, але діють разом, як рій. І їх мільярди. Можуть підняти гору, якщо їх буде достатньо багато. Кожна може щось перерізати, з'єднати, перенести чи підпалити. Так тобі буде легше це осягнути, ніж мислячи в категоріях імли, містики чи магії. Наказуй мільярдам маленьких Цифрал. Пам'ятай, що кожна з них помре, коли виконає своє маленьке завдання.

Драккайнен поглянув на свої руки й розтер обличчя.

— Божевілля. Але чому б і ні? Окей, детоксикація. Хай летять у мої легені, шукають часточки цієї отрути й виносять їх назовні. Хай через альвеоли в легенях проникають у мою кров і чистять усе, що вдасться. Нехай просто несуть це в нирки, боронь Боже, не в печінку. А яке в мене фізичне положення?

— Одне око в тебе частково розплющене. Видно кам'яні стіни й бочкоподібну стелю. Твої руки зв'язані позаду мокрим ременем, а на твоєму обличчі й тулубі дві рибацькі сіті, також обв'язані петлею ременя навколо плечей. Ноги зв'язані на щиколотках конопляною мотузкою пів метра завдовжки, попереду шкотовий вузол, а позаду — плаский. Лежиш ти на правому боці.

— Нехай розв'яжуть вузли й послаблять сіті, але хай усе залишається на місці, тільки вільніше. Так, мабуть, буде економніше, ніж перерізати, перегризати чи пропалювати? До діла. Детоксикація й звільнення а-ля Гудіні.

— Початкову команду відхилено. Доступу не надано.

— Ти знущаєшся? Що це має значити?

— Бракує коду доступу.

— Якого, jebem ti majku, коду доступу? Це моя власна голова, perkele!

— Дякую, код прийнято.

— Що?

— Фінська лайка. Ти сам так встановив.

— Ну, то до діла, perkele saatani vittuu!

А потім він сидів усередині своєї голови, на луці, оточений діамантовою імлою, огорнутий проекцією власного біонічного імпланта, який набув форми еротичної мрії захопленого аніме девіанта, і чекав. Перед його очима поволі розгорталась горизонтальна, оточена ореолом миготлива смуга, наче пряма веселка. Він здогадався, що це рядок стану. «Процес триває. Очікуйте».

Тож він чекав.

Але його дедалі більше огортала нетерплячка. Пастка. Котел. Однак найбільше йому не давала спокою думка про інших. Він сподівався, що Спалле й Сильфана нічого не дочекаються, тож підуть до заїзду й зустрінуть Варфніра. Тільки от для них, для нього й Ґрунальді, отруєних випарами, побитих, зв'язаних і кинутих у якийсь підвал, це мало що змінювало. Як завжди, він провалив операцію. Погано підходив на роль командира, та й командним гравцем був таким собі. Роздав їм додаткові завдання, визначив дві точки зустрічі і все. Як завжди, вирішив, що сам якось упорається, і не підготував жодної підстраховки. А тим часом заліз у котел. Банальний, найпростіший з можливих. Який легко було передбачити.

Слід було лише взяти до уваги, що решта невдах — такі ж активні гравці. І у них є свої люди. Випадок ван Дікена цілком вичерпно це доводив.

Рядок стану дійшов до кінця, і Драккайнен зненацька перенісся в темний вологий підвал, у головний біль, запах тухлятини та сморід обплетеної навколо нього сіті. Одна болісна точка посеред щелепи наввипередки стріляла, пульсувала й розпухала. У темряві під стіною виднівся міх, також перемотаний сіттю. Він лежав нерухомо. Як там було?

Oldurme... — убивати… теперішній тривалий час, третя дієвідміна… «убивай». Але це звучало: nei oldurme. Onu nei oldurme! Kahdin onu istyor sahgul! «Не вбивай! Вона хоче його живим!» — здається. Амітрайська. Здається.

Тож є ще якась «вона». Kahdin… Не звичайна «вона». «Вона» з виявом поваги. «Вона — ця велика». Тільки хто? Фрейхофф? Калло? Якась інша велика? Тутешня?

Ясно одне: вона хоче мене живим.

Головний біль з'явився десь вище потилиці й розлився на скроні. Важкий, нудотний, похмільно-мігреневий, до пари гострому пульсуванню в побитій щелепі. Вуко різко поворухнув руками, слизький мокрий ремінь спав на бруковану підлогу, тоді скинув із себе сітку, а потім вигнувся від раптових спазмів, виблювавши так зненацька, що ледь не розбив собі лоба об каміння. Його обличчям потекли сльози: гарячі й великі, як горох. У повітря здійнялася смердюча пара. Ґрунальді навіть не смикнувся.

Драккайнен почекав, поки шлунок перестане робити всередині сальто, востаннє сплюнув солонувате густе харкотиння й зіп'явся на ноги.

У Ґрунальді був пульс. Він намацувався на артеріях, розміщених інакше, ніж у людини, більше позаду, на карку. Слабкий, нерівний, але він був.

Ті не знали, котрого «вона хоче», тож уберегли життя обом. Духопідйомненько.

Вуко підготував ремінь і сітку, щоб швидко їх на себе накинути, коли почує кроки, і обмацав підвал. Звичайне підсобне приміщення, заставлене якимись бочками, викладене вапняковими блоками, порослими кристалами селітри й начебто мохом. Під стелею рядами висіли шматки якогось м'яса й веретеноподібні риб'ячі туші, наїжачені гострими плавниками, усе це пахло димом, було сухим і твердим. Двері, звичайно ж, були замкнені на дубові засуви. Атакувати їх рештками магії чи почекати?

Часу чекати не було. Ті, можливо, саме різали горло Спалле або ґвалтували Сильфану перед тим, як перерізати горло їй.

Ба гірше, вони були, як не прикро, надто вправними для середньовіччя. На ньому не було вузлів, тож він ніби міг почекати, хто-небудь колись сюди зазирне — принести води, перевірити чи забрати котрогось на допит, але це могло статися завтра чи бозна-коли. До того ж вони могли його перед цим знову одурманити, прийти вп'ятьох і вивести з лезом на горлі. Теоретично він мав удавати зв'язаного й обдовбаного, не триматися на ногах, а потім використати елемент несподіванки. От тільки це не обов'язково мало вдатися.

— Присвіти мені, Цифрал, — буркнув він і взявся нишпорити по підвалу разом із феєю, яка порхала біля нього й сяяла золотистим блиском. Приміщення із бочкоподібним склепінням тягнулося вглиб — понуре, кам'янисте й вологе, оздоблене гронами майже-павутин, на яких жили не зовсім павуки. Стінами сновигали якісь членистоногі створіння з неприємними шпичастими кінцівками й кім'яхом круглих очей, що світили виразно зеленкуватим блиском. Гори бочок якихось трунків, з яких линув запах ферментаційних процесів, перекинуті через жердину ряди м'яса, риби й безформних, покручених ковбас, що гойдалися над головою, ящики присипаних піском химерних бульб, скручені мотузки, якісь металеві деталі, підвішені на цвяшку, кілька дерев'яних відер, що стояли одне в одному. Навіть якщо він висадить двері, то що, вискочить назовні озброєний коновкою і ковбасою?

Біля великої, почорнілої від копчення шинки, що закінчувалась ногою такої форми, що справді не хотілося знати, як виглядало ціле створіння, високо під стелею у дерев'яній полиці стирчав встромлений туди ніж. Кострубатий, виклепаний на коліні, з дерев'яним держаком і поржавілий, але все-таки ніж. Щоб той, хто спускається в мороки підвалу відрізати собі шматок м'яса, не мусив його шукати. Якась дуже поважна й кебетлива людина встромила ніж у полицю якраз під рукою, але там, де його ніхто не помітить, якщо він прийшов не по шмат пршута, а лиш оцінити, чи приміщення підійде для утримання в'язнів.

Він узяв також дерев'яне відерце і повернувся до Ґрунальді. Перерізав його сітку й вузли на зап'ястях і щиколотках, а потім спробував повернути його до тями. Моряк щось бурмотів, навіть почав рухатися, але страшенно мляво. Вуко знайшов глиняний глек, що пахнув рештками того кошмарного дріжджового пива, відкоркував бочку і наповнив його. Що б не відбувалося, Людей Вогню будили, приводили до тями й лікували передовсім пивом.

А потім він ледь устиг підставити відерце й притримати друга за плечі, щоб він не розбив собі лоба краєм коновки.

Це не дуже допомогло. Ґрунальді потрусив головою, як бик, старанно відгорнув пасма помаранчевого волосся з лиця, зробив різні рухи губами, ніби намагався пригадати, як говорити, вказав на розгойдані в нього над головою форми й урочисто оголосив: «Риба!» Після чого упав на бік і почав гиготіти. Безнадійно.

Драккайнен поклав його так, щоб він не вдавився, і повернувся до обшукування підвалу.

«Не припиняй діяти, — повторював Левіссон. — Увесь час щось роби. Дай волю імпровізації. Усе може бути зброєю. Безнадійні ситуації трапляються рідко».

Підвал тягнувся ще кілька метрів і закінчувався стіною, заставленою величезними бочками, що лежали денцями вперед. Жестами й напівшепотом інструктуючи Цифрал, яка виконувала роль ліхтарика, він обшукав полиці, стіни, коші й підлогу. Швидко й нервово, але систематично. Проаналізував, як укладені балки й вистелене каміння. Заглянув у глеки. Він не знав, що шукає. Щось. Усе може бути зброєю. Усе може бути виходом із ситуації або для чогось придатися.

Обстукав бочки, що блокували кінець підвалу, й констатував, що їх ніщо не зрушить. По-перше, в кожну можна було б запхати корову, по-друге, вони лежали одна на одній і були зафіксовані стелею. Якось їх наповнювали, тільки як? Більшість із них була забита дерев'яними затичками. Коли він їх трохи вивільнив, ізсередини потекло щось липке, що пахло дріжджами й наче сиропом від кашлю. Натомість в одній із бочок замість затички був примітивний металевий клапан із засувом, але вона була порожньою. Відкручування клапана нічого не дало. Такий механізм був би доречним радше на бочці, якою користуються. Він іще раз обдивився підлогу й побачив здоровецьку пляму від калюжі вина біля іншої бочки, так, також із клапаном замість корка. Витягли затичку, підставили посудину, після чого одразу ж вставили туди клапан, але й так вино розлилося. Він повернувся до порожньої бочки, бо вона не давала йому спокою, і спробував порухати всім, що рухалося. Обстукав її, намагався розхитати, обмацав клапан. Цифрал здіймалася біля його голови, сяючи зі скептичним і стурбованим виразом личка.

Клапан повернувся вбік радше випадково, внаслідок хаотичного шарпання, відкривання і закривання засува. Він м'яко повернувся праворуч, прокручуючись під прямим кутом, але далі вже не хотів. В інший бік він нормально доходив донизу і також не рухався далі. Вуко ще раз його прокрутив і смикнув. Щось стукнуло, після чого денце бочки, діаметр якого сягав майже метра, посунулося вперед і прочинилося в бік Драккайнена, немов вхід. Усередині було темно, пахло затхлістю й підвальною прохолодою, але не було навіть найменшого сліду винного аромату. Нічого. Тільки затхлість, стара деревина й пил. І легкий подув на обличчі. Ледь відчутний.

— Усередину, — просичав він Цифрал. Вона скорчила обурену міну, але слухняно шмигнула всередину бочки, як великий палахкотливий нічний метелик.

— Тунель, — повідомила вона, випірнувши через хвилину. — А далі ще один підвал.

— Ходімо, — наказав.

— А Ґрунальді?

— Від нього жодної користі, а тут він буде в безпеці. Я повернуся за ним.

— Із нього зроблять заручника, якщо ти його залишиш.

— Правда.

Коли він волік Ґрунальді попід руку, той вже не блював, але досі називав різні предмети, що траплялися на шляху, й заливався сміхом. «М'ясо», «глечик», «відерце» — і нарешті, «бочка». Вуко проповз через бочку на інший бік, перекрутився, вліз іще раз і перетягнув друга, волочачи його на спині за каптан. Ізсередини денце можна було взяти за просту залізну запору, закрити, а потім перекрутити її, щоб заблокувати клапан.

Друге приміщення було схожим, тільки значно сухішим і тут не зберігали харчів. Посередині на короткому ланцюгу висіла металева лампа, але в нього не було нічого, чим він міг би її запалити. Ланцюг протягнули через гак у стелі й зачепили на стіні. Він опустив лампу, витягнув корок і зрозумів, що всередині хлюпає й відгонить знайомим запахом драконячої олії, тому якомога швидше вставив затичку назад і зняв металевий каптур із ґнота, який одразу почав диміти, а за мить розгорівся і зрештою пихнув маленьким жовтим пломінчиком.

Приміщення було заповнене полицями, на яких стояли невеличкі оббиті шкірою й ковані скриньки, а всередині лежало багатство.

Золото, срібло, якийсь інший метал, що срібно виблискував і наче світився зсередини. Монети — круглі, квадратні, у формі видовжених плиток, із діркою посередині й без, злитки, різані, товарні гроші, личмани й токени. Мішанина.

Тьма-тьменна.

Скарбниця.

— Чудово, — мовив до Цифрал. — Мрія домушника. Тільки ж не цього нам треба. Ми тепер, може, й багаті, але передовсім ми в сраці.

— Золото, — оголосив Ґрунальді й загиготів. — Лампа.

— Не може бути, щоб за кожним разом, коли йому треба покласти сюди виторг, він повзав серед картоплі й перелазив через бочку. Просто не може бути.

Він посадив Ґрунальді на підлогу і дав йому погратися скринькою монет, а потім обшукав приміщення, присвічуючи собі лампою.

— Нумізматик… — пробурмотів. — Шкода, що він збирає готівку замість того, щоб інвестувати в цінне мистецтво зброї.

— Оце виглядає як двері, — обережно мовила Цифрал.

— Звісно, — відказав Вуко. — Тільки не в цьому проблема. Ми посеред скарбниці, а скарбниці, я не пам'ятаю, чому, але зазвичай замикають ззовні. Не залишилося тих твоїх маленьких корисних сестричок?

— Дрібка. Ти можеш перенести олівець, перетворити келишок води на келишок горілки або підпалити горобця. Це важко це описати. Усе залежить від того, що ти вирішиш зробити. У будь-якому разі — небагато.

Драккайнен сказав щось фінською, а потім підняв лампу й обережно ще раз обійшов приміщення. В одному кінці знаходилися добротні ковані двері, до яких вели кам'яні сходинки. У дверей не було видимого замка, й вони були наглухо зачинені. Він підняв каганець і обвів його довкола, уважно спостерігаючи за пломінчиком.

— Цей протяг не звідси, — видав свій вердикт. Він утретє обійшов приміщення, піднімаючи й опускаючи лампу біля полиць, навколо скринь, шкіряних мішків і бочок.

— Бочки, — сказав Ґрунальді, гойдаючись на підлозі.

— Саме так. Знову бочки, — погодився Драккайнен. — Можна тримати коштовності в бочках, але, власне кажучи, навіщо? Може, це особливо дорогі трунки?

Три чималі бочки лежали під стіною, викладені пірамідою, втиснуті в кут біля полиць. Вуко присів і поводив лампою навколо денець. Потягнув носом біля корків.

— Ріčки materinu, наче бренді з домішками травариці. Таке я теж тримав би в сейфі. — Пломінь задрижав і знову злегка вигнувся вбік. — Ця. Найнижча. Знову.

Цього разу не було клапана, тільки дерев'яний корок.

— В найгіршому разі скупаємося в коньяку, — тихо мовив він, смикаючи дерев'яну затичку, наче хворий зуб.

Але бочка була порожня. Драккайнен присвітив лампою й зазирнув у дірку, після чого випростався.

— Замкова шпарина, — повідомив він. — Недобре. Але звідти тягне холодом. Подумаймо. Це точно не якийсь особливо вигадливий замок. Що-небудь, лиш би не можна було відкрити силою чи кінчиком ножа. У цьому приязному світі ключ на ремені має таку ж цінність, як у нас сканер сітківки ока. Добре, Цифрал. Треба пересунути зубці тріскачки. Ймовірно, лише один, тільки щоб звільнити ригелі. Припускаю, що це розсувний ригель із витесаними рядочком зубцями, що обертається рухом ключа або підіймається, як маятник. Імовірно, ковальська робота. Висилай своїх scissor sisters. Відкрити замок, abrakadabra perkele!

Він простягнув долоню в бік денця, по-ідіотськи розчепіривши пальці, що здавалося йому достатньо магічним. Війнуло холодом, навколо його долоні замигтіла крижана імла, що шмигнула крізь шпарину. Зсередини бочки почулося кілька металевих стуків і скреготів, але більше нічого не сталося.

— Цифрал, зупини їх на секундочку. Стояти, haista paaska!

Він обережно виповз через бочку, відкрив ригель і вліз у сусіднє приміщення. Повернувся через пару секунд, тріумфально тримаючи тонку смужку сала, яку розтопив над вогником лампи, скеровуючи краплі по вістрю ножа всередину замка. Ще відрізав шматок тканини від краю штанини, просочив її жиром і встромив усередину, обгорнувши навколо тріски, яку щойно відколупав від полиці.

— Окей, — промовив нарешті, кидаючи патичок на землю. — Тепер повинно піти легше.

Замок спершу натужно заскрипів, а потім видав хвацький залізний стукіт і замовк.

— Цифрал, за мною. Ґрунальді, поспи. Я сюди повернуся. Чого ти ревеш, ідіотко?

— Вони всі померли, — схлипнула. Розвідник глянув на стелю.

— Будуть інші, от побачиш. Зараз зробимо нових, — пообіцяв він.

Штовхнув денце, що прочинилося на завісі, і проповз усередину.

Одразу за бочкою коридор розширювався і можна було піднятися на ноги й не мандрувати в темряві в зігнутій, страшенно незручній позі. Брукованою була лише підлога, натомість стіни й стеля були викладені палубом із дощок і підперті дерев'яними стовпами.

Коридор різко повертав, потім тягнувся на кроків двадцять, відчутно підіймаючись угору. Вуко весь час зупинявся і прислухався, а потім рушав далі. З кожним кроком ставало дедалі холодніше.

Наприкінці тунелю були ще одні добротні двері, замкнені на велетенський засув. Драккайнен стукнувся головою об балку на стелі, пробурмотів щось хорватською про сраних курдуплів і фінською про статевий акт з оленем.

Він відтягнув засув, задув лампу й обережно визирнув.

— Узбережжя, — прошепотів.

Отвір знаходився на висоті метра над лінією води, згори прикритий дошками помосту. Вуко поглянув угору й побачив, що частину з них перепиляли, утворивши вміло замасковану ляду, замкнену на залізний ригель.

— Dobrodošli. Ja hou, — буркнув він. — Старий хитродупий копчений короп. А все ж це тобі не допомогло. Попався, бідака, ще й через мене.

Він прочинив ляду й прослизнув на поміст, а потім обтрусив із себе сніг. Узбережна вуличка була порожньою. Його туман встиг порідіти, але досі висів над поселенням, морозяний і колючий. Видимість сягала, може, п'ятнадцяти метрів.

Він сховав ніж у рукав і обмотав зап'ястя ланцюгом від лампи, звісивши її вільно з руки.

— Окей, — мовив. — Are you ready for the rock?

Спершу зазирнув у заїзд. Прокрався обережно, але в залі панувала пустка. Ні сліду Варфніра. Немає Сильфани. Відсутній Спалле. За столом біля вогню сиділо лише двоє поважних моряків, понуро втупившись у каганець на столі й розпатрану тушу печеного птаха та цмулячи з рогів. Чужинця з лампою в руці, який, заходячи, впустив усередину завію, обдарували байдужими, дещо нетерплячими поглядами, після чого обидва джентльмени повернулися до спостережень за танцем полум'я у грубці.

— Вітання шановним мореплавцям, і нехай боги оминають вас своєю увагою, — обережно почав Вуко, сідаючи на лавку й ставлячи свою лампу на стіл. — Я думав, що зустріну тут свого друга. Кремезний муж, молодий і добре вбраний.

— Блакитний плащ, розшитий золотом, підбитий дорогим хутром, срібні застібки, вишиті черевики й дорогий меч з ефесом майстерної роботи? — запитав корчмар, низький кругленький добродій із буйною бородою, заплетеною у дві косиці. Драккайнен кивнув.

— Це про нього.

— Випив глечик гарячого пива з прянощами, а заплатив, як стирсман. Страшенно балакучий і допитливий чоловік. Це дратувало б, якби він не був таким поважним і щедрим. Але він розговорився з мандрівним купцем, який живе у мене взимку, і вони разом кудись пішли.

— Це був низький худий чужоземець із Півдня, з червоними шрамами на обличчі внаслідок якоїсь хвороби, якого звуть Червінь? Він виглядав як дивний амітрай?

— Ні, це був хтось із наших сторін. Може, із Землі Солоної Трави чи звідкілясь із гір, може, з Людей-Ведмедів. Він продавав тут шкури восени. У нього є віз із товаром і троє людей. Вони живуть у запасній лазні. А якісь південці зимують у Копченого Уллє, того, що оце хворий, але лиця у всіх звичайні, без шрамів.

— Я ще повернуся, — мовив Драккайнен. — І тоді куплю твого меду, а заплачу не гірше, ніж мій друг, але спершу мушу його знайти. Скажи мені тільки, як давно він пішов?

— Не так давно. Після пори снідання. Я максимум раз доклав дров.

— Десь із пів глека тому, — зазначив той другий.

Вуко знову вийшов у білий туман і дрібний сніг, що періщив у лице. Узбережжям пройшла якась людина з відром у руках, аж до носа закутана в хутро. Драккайнен почекав, поки вона зникне в імлі, а потім свиснув з помосту бочку, підкотив її до стіни заїзду й обережно роззирнувся.

— Погана ідея, буде слизько, — буркнув.

Вуко якомога тихіше заліз на бочку. Вона затріщала під його вагою, але витримала. Верхівка даху була увінчана рядом дерев'яних їжаків, що стирчали, наче роги. Мабуть, вони мали стабілізувати стріху. Він сподівався, що це фрагменти кроквяної системи, й що вони достатньо міцні. Тримаючись за край даху, він розкрутив лампу над головою на всю півтораметрову довжину ланцюга і жбурнув. Удалося з третьої спроби, коли він виліз на край даху, спираючись усією вагою тіла на встромлений у стріху ніж. Ланцюг вислизнув із його руки, і якусь кошмарно довгу мить Вуко думав, що втратив лампу, але ланцюг обвився навколо задертих у небо рогів і залишився на даху, тільки от кінцівка лежала за добрячий метр від його руки. Він обережно заліз по присипаній шаром снігу покрівлі зі слизьких молодих пагонів, кілька разів простромлюючи стріху ножем, продираючись пальцями між гілок фашини й скидаючи підошвами сніг на вулицю, але ніхто його не помітив. А потім розтягнувся на весь зріст і схопив кінець ланцюга. Восени він просто пробігав гребенем даху, але тепер мусив боротися за кожен крок на слизькій верстві снігу й льоду, тож рухався майже рачки, зігнувшись, як паралітик, хапаючись за все, що було під рукою, і промацуючи підошвами опертя.

На дворищі Копченого Уллє стояв якийсь чолов'яга в кошлатій хутряній накидці й шпичастій шапці з клинами для захисту вух і шиї. Ймовірно через неї він і не почув хрускоту снігу на даху й не звернув уваги на маленькі лавини, що сходили біля нього. Драккайнен, не довго думаючи, кинув ніж у двір і водночас стрибнув йому на плечі. Удар дослівно прибив вартового до землі, а Вуко, амортизуючи падіння перекидом через спину, почув жахливий дерев'яний тріск, з яким череп чолов'яги гепнувся об брук. Сам він, перекочуючись засніженим камінням, уперіщився спиною об обшивку колодязя, боляче, але здається, нічого небезпечного. Він зірвався на ноги, підхоплюючи з землі ніж і відв'язуючи ланцюг із лампою, обкручений навколо пояса, але в цьому не було потреби. Чоловік лежав обличчям до каміння в коричневій плямі снігу, що, танучи, дедалі збільшувалась. Пальці однієї руки механічно посмикувались, наче кожен жив своїм життям. Коли розвідник дошкутильгав до нього, вартовий сконав або впав у кому. З його вух текла кров, а обличчя виглядало як зім'ята паперова маска. Драккайнен нервово роззирнувся й припав спиною до стіни, однак у домі панувала тиша. Грюкіт у дворі нікого не зацікавив. Він схопив труп під пахви й затягнув у підтіння, до дровітні, після чого згріб трохи снігу з даху й перекриття колодязя, щоб хоча б злегка замаскувати пляму крові на брукованому подвір'ї.

Коли він витер чолов'язі обличчя жменею снігу, виявилося, що це точно не Червінь. У нього також було плоске обличчя з маленьким гачкуватим носом, але шкіра була дуже світлою, без шрамів. Іще він був дуже коротко підстрижений, власне кажучи, поголений на черепі. Не носив амулетів, документів і нічого прикметного. Вуко забрав у нього важкий, схожий на кукрі, тесак, клинок якого був наїжачений на краях абсолютно безглуздими додатковими вістрями, прямими й вигнутими, як гаки. Він критично оглянув зброю, але відклав убік. Іще чоловік мав шкіряний футляр, в якому лежало знаряддя, що складалося з обшитого шкірою короткого держака й вістря-півмісяця, прикріпленого збоку, наче клинок мініатюрного топірця. Можливо, це була шкрябалка для шкур, ніж для обрізання кінчика сигари, бритва, а може, якийсь убивчий кастет. Драккайнен поки вирішив використовувати знаряддя саме так, поки не випаде нагода скрутити сигару. Ще він забрав у нещасливця ремінь, бо його власний у нього забрали, хутряну накидку з високим коміром і підняв із землі шпичасту вушанку. Запхнув трупа в кут дровітні й перевернув на нього стос дров, складених під стіною. Наробив шуму, але це також нікого не збентежило.

Відчинив двері в підтінні й прослизнув у морок дому й важкий сморід дивних пахощів, що висів у затхлому повітрі.

Ішов навмання, він ніколи не бував тут усередині. Обійстя, збудовані за нормами таємничої Пісні Людей, всередині все ж відрізнялися одне від одного, приміщення мали різноманітне планування, що залежало від стилю життя власника. Драккайнен сунувся спиною по стіні із зубатим кукрі в одній опущеній руці й лампою, що звисала на ланцюгу, в другій. Але будинок здавався порожнім. Кожні кілька кроків він зупинявся, але чув лише власне дихання. У дворищі панувала тиша.

Він зазирнув за якісь двері, обережно їх прочинивши, але побачив тільки ковані скрині й дерев'яне ложе, закидане хутрами, яким, вочевидь, не користувалися.

Дім був старим, похмурим, поділеним викладеними балками стінами, як лабіринт, ба гірше, дошки скрипіли під ногами. Вуко ступав якомога обережніше і на краї дощок, прослизаючи серед тіней і темних закамарків майже беззвучно, але страшенно повільно, що кілька кроків прислухаючись.

Наступне приміщення було, здається, кухнею, тимчасово перетвореною на бойню. Кам'яна підлога й добротний, збитий з товстих дощок стіл були заляпані кров'ю, на стільниці лежало просякнуте пасокою дрантя, баняк з іще гарячою водою, стос свіжо подертих ганчірок, маленький вузький ніж із кістяним держаком, загнута голка, олов'яний кухоль і маленька металева пляшечка, вкрита витонченим орнаментом.

За столом, спертий об стіну, стояв зігнутий навпіл клунок, обмотаний лляним полотном із плямами крові й обплетений ременем.

Драккайнен підійшов і, відчуваючи, що серце зупиняється у нього в грудях, перерізав ремінь і помаленьку розхилив полотно.

Він побачив чуже пласке обличчя, закочені очі, підведені знизу півмісяцем білків, і розтулені вуста, повні дрібних, рожевих від крові зубів.

На лобі чоловіка хтось умоченим у крові пальцем намалював коло й перекреслив його вертикальною рискою.

Вуко обережно оглянув стіл і розкидане навколо медичне причандалля, намагаючись не вступати в кров, і констатував, що те, що він бачить — це сліди не вбивства чи катувань, а поквапливої перев'язки ран. Щонайменше трьох людей тут поспіхом латали, залишаючи навколо купу нервових слідів; одного, найважче пораненого, не вдалося врятувати, інші перев'язали одне одного, випили з кухля якийсь розчин, що страшенно й підозріло смердів якимись складними алкалоїдами, й хутко вийшли. Залишився лише загорнутий у дрантя труп.

Усе відбулося хвилин десять тому.

Вуко вислизнув із кухні з жахливим переконанням, що потрапив у якусь біснувату петлю, в якій розминається з іншими й блукає навпомацки, як у тумані, натрапляючи лише на порожні кімнати, тоді як усе відбувається деінде й без його участі. Ситуація ставала дедалі гіршою, складнішою й абсурдною.

У домі панувала тиша, але в якийсь момент до Драккайнена долинув далекий приглушений звук, який годі було розпізнати. Хтось застогнав? Крикнув, але здалеку? Хтось покликав когось на вулиці?

Він сам хотів когось покликати. Кого-небудь.

Наступні двері, такі ж, як і всі інші, із залізними скобами, прибитими добротними ковальськими цвяхами, в які була просунута залізна засувка. Скоби всередині дому?

Він обережно зняв засувку і штовхнув двері кінчиком вістря. Мало не задихнувся від важких задушливих пахощів, аміаку, брудних людських тіл і застояного повітря. У коридорі було темно, але в порівнянні із зачиненою кімнатою сюди принаймні проникало світло. У напівмороці він побачив згромаджених усередині людей, які лежали на сінниках. Кілька чоловіків, дві жінки, стара й молода, притулені одна до одної, кілька дітей різного віку. Скручені калачиком, напівпритомні й нерухомі. Посеред кімнати на підлозі стояла металева посудина, з якої тонкою цівкою сочився дим від пахощів. Він просочувався через отвори в кришці й наповнював приміщення до стелі синьою імлою.

Драккайнен затулив обличчя рукавом і зайшов усередину, стежачи, щоб стіна залишалася за спиною.

— Доброго дня, Уллє, — пробурмотів.

Купця було майже неможливо впізнати. Блідий, змарнілий, зі скуйовдженою бородою, він хитався на лігві, його вуста були вкриті струпами, а очі — знавіснілі, нестямні. На ньому були якісь штани й сорочка, щось на кшталт теплої білизни чи піжами, мабуть, колись із коштовної тканини й вишиті, а тепер це було просто брудне й порване лахміття, все в жовтих розводах.

Драккайнен занепокоєно визирнув у коридор, але дім все ще здавався цілком порожнім.

— Виходимо, Уллє, — сказав. — Усе, виходьте всі.

Він підвів купця за плече й поставив на ноги. Копчений Уллє заточився і сперся на стіну. Решта дивилася на Драккайнена нерухомо або лежала на сінниках й ні на що не реагувала.

— Швидше, — просичав він. — Вставайте! Виходьте, поки вони не повернулися.

Зрештою він мусив їх волочити. Тягнути, перекинувши їхні руки собі на спину, виносити майже на руках. Коли він ставив одного, інший осувався на сінник. Він прослизнув у коридор і якусь мить прислухався, потім відчинив двері на подвір'я й повипихав їх одне за одним просто на сніг і мороз, хоч вони захлиналися кашлем і ледь трималися на ногах.

Останньою була старша жінка, яку він виволік на сіннику.

Молода жінка притулила до себе дитину, один із чоловіків почав повзти в напрямку дерев'яних дверей у протилежному кінці подвір'я, де, вочевидь, був задній вихід у завулок.

Уллє намагався щось сказати, але тільки кашляв і невиразно белькотів.

— Керев… Чревн… Черв… у… убили Унфґара… і мого старшого… жовті очі… щодня… золото на очах… золоте більмо… при… привезли духів… дим… краще, ніж ланцюг… Черв… той червоний… монстр… убий… вони чекали тебе… золоте більмо… немає нікого… немає друзів… ніхто не прийшов… бояться хвороби…

— Годі вже, — перебив його Драккайнен. — Копчений, зберися. Де вхід у підвал? Вхід у підвал і двері в скарбницю. Треба їх на трохи відчинити. Ти розумієш, що я кажу?

Купець знову закашлявся, а потім виблював на сніг.

— Де вхід у підвал? — проскандував Драккайнен із жахливим відчуттям, що все йде не так, як треба, і перетворюється на хаос. У нього складалося враження, що він має бути в кількох місцях одночасно. Витягати Ґрунальді зі скарбниці, шукати Сильфану і Спалле, пильнувати в порту біля корабля, вистежувати Варфніра та його таємничого інформатора. Знайти Червеня і його людей, перш ніж вони знайдуть його. Все водночас. Тотальна поразка.

Він поштурхав купця за плечі й натер йому обличчя снігом.

— Де вхід у підвал?! Де ти зберігаєш зброю?!

— Духи виходять із лампи, — сказав цілком виразно Уллє. — Слухають. Стежать. Багато днів і багато ночей. Темінь. Духи.

— Perkele, — тільки й відповів Вуко.

Він знову зайшов усередину й вирішив відтворити розташування коридорів у погребі, відштовхуючись від помосту й таємного виходу.

У результаті він знайшов вхід у підвал — ляду в дерев'яній підлозі біля кухні, саме в той момент, коли вона почала відчинятися.

Квадратна, старанно збита з товстих дощок, вона ідеально вписувалась у підлогу і за інших обставин її практично неможливо було б знайти. Вона піднялася легко, відкриваючи очам чиюсь голову, тому не було часу на щось делікатніше. Вуко просто дістався до кришки двома стрибками й заскочив на неї, прибиваючи назад до підлоги. Десь унизу щось із жахливим гуркотом і тріском звалилося. Залізна ручка, за яку можна було підняти ляду — звичайний вигнутий стрижень, просунутий через два отвори, — повернулася на своє місце і стала ледь помітним слідом серед темних балок. Він підважив її кінчиком ножа, висунув, смикнув вхід угору і, не думаючи, стрибнув у темряву.

Приземлився на широкі дошки, що були приступками сходів, майже таких же стрімких, як драбина, відштовхнувся від них і погнав уперед — в абсолютний оксамитовий морок. Перекотився, щось зі свистом шмигнуло над ним, і він зупинився на зігнутих ногах, опустив шматок ланцюга, що далі був обвитий навколо його зап'ястка, а потім розкрутив лампу в повітрі. Вона налетіла на когось у темряві, почувся брязкіт бляхи, плюскіт драконячої олії в контейнері та здавлений крик. Він знову замахнувся ланцюгом, описуючи в повітрі складну фігуру, поцілив іще раз — збоку і знизу, на рівні коліна. Смикнув ланцюгом, схопив лампу в руку і вийняв корок, а потім хлюпнув поперед себе в темряву, ухилився, знову розкрутив лампу і відпустив ланцюг, відправивши його в морок. Почув, як вона з брязкотом відбивається від каміння, після чого його супротивник раптом загорівся, освітлюючи підвальний коридор миготливим сяйвом. У нього горіло плече, пола хутряного плаща й кілька місць на грудях і обличчі, куди потрапили краплі. У мерехтінні світла стало зрозуміло, що це також не Червінь.

Чоловік видав із себе навісний вереск, шарпнув застібку, скидаючи хутро на землю, і почав плескати себе по обличчю. У результаті в нього загорілася ще й долоня. Він вищирився в дикій гримасі, а потім зненацька кинувся в атаку, розмахуючи одним із палашів, які ще цього ранку були власністю Драккайнена.

Розвідник зробив швидкий рух рукою знизу, вигнуте наїжачене відростками вістря перекрутилося в повітрі й застрягло в чоловіка в грудях. Він раптом зупинився, ніби наткнувся на стіну, видав хриплий крик, що прозвучав як «Іфрія!», і повалився вперед, хапаючи Драккайнена за плечі, вочевидь, намагаючись притягнути його до своїх грудей і настромити на вістря, що стирчало вперед. Вуко обернувся навколо махової ноги, перехопивши зап'ятки нападника і штовхнув його в темінь під гуркіт, бахкання вогню й розблиск іскор. Притримав долоню лежачого і, заблокувавши його зап'яток, перевернув його вниз на вістря, що стирчало з грудей, а потім наступив на спину. Усе разом тривало максимум кілька секунд. Хутро, що лежало на землі, і каптан нападника досі горіли й чаділи жахливим смородом паленої шкіри й вовни.

Драккайнен підняв свій палаш і відчинив перші двері, але знайшов лише комору, заповнену якимись знаряддями, кошами й лахами, що висіли на кілках.

Вилаявся, відчинив наступні двері, прослизнув усередину, плазом піднімаючи меч, і раптом застиг. Перед ним стояв Спалле, блідий, як крейда, з викрученими назад руками, зв'язаними товстим мотузком, що обплітав також його шию і служив кляпом у розтулених устах. Моряк хотів щось сказати, але лише душився запханим між зубів товстим вузлом і харчав. За ним стояла закутана в чорне постать, рука, вбрана у щось, що нагадувало лискучу шкіру ящера, обіймала Спалле спереду, тримаючи біля його горла сяйливий, як лід, предмет. Стилет зі скляним лезом, гострим, як шпичак, в якому переливалась якась олійна рідина неприємно жовтуватого кольору. Голка химерного вістря впиралась у шию Спалле.

Позаду нього на мить показалось обличчя, обрамлене натягнутим на череп каптуром, бліде й пласке, з гачкуватим носом. Це була доля секунди, після якої щоки блискавично вкрилися розгалуженими червоними плямами, вкриваючи їх яскравим слідом судин, як маскою.

Червінь.

— Нічого не роби, — порадив Червінь. — Не говори, не піднось рук, навіть одного пальця. Якщо ти хоча б щось із себе видушиш чи прошепочеш лише одне ім'я богів, я встромлю йому це в шию. Це отрута жароточиці. Навіть не намагайся. А тепер відступи. Задом вийди в коридор. Помалу. Ні слова. Достатньо буде, якщо в мене смикнеться рука. Жодного слова.

Драккайнен слухняно повернувся в коридор, але не опустив меча, вийшов у тій самій напруженій позі, продумуючи наступну послідовність рухів, знаючи, що кожна комбінація буде надто повільною й не дасть Спалле жодного шансу. Червеню вистачить якихось п'ять десятих секунди. Кінцівка скляної бурульки в його руці була гострою, як хірургічна голка, на ввігнутій шкірі Спалле вже зібралася маленька крапля крові й поцебеніла по шиї, залишаючи багряну нитку. Моряк косився на націлене в його артерію вістря й намагався не душитися мотузком.

Розвідник вийшов за двері, але став так, щоб загороджувати Червеню вихід до сходів і ляди. Той вийшов за ним, штовхаючи перед собою Спалле, ховався за його тілом ідеально, виставляючи тільки руку й невеличкий фрагмент обличчя — одне око й гидку графітну зміїну посмішку. Навіть з пістолетом було б складно.

— Дай мені дорогу до сходів, — ввічливо попросив Червінь.

— Ти не вийдеш, — сказав Драккайнен. — Нагорі вже мої люди.

— У тебе більше немає ніяких людей, окрім нього, — мовив південець тоном світської бесіди. — Частину вбили ми, частину — люди короля Зміїв. Багато хто чекав на тебе в цьому порту, в обійсті того, хто мав передавати тобі звістки, і навколо нього. Раз тобі вдалося вибратися з підвалу, я зрозумів, що це маєш бути ти. Тримати живими решту невірних — це марнування часу. Це тобі передає вітання пророчиця.

Говорячи це, він увесь час ішов, крок за кроком затуляючись від Драккайнена тілом Спалле, цілячись йому в горло скляною скалкою і прямуючи в бік драбини.

Тіло його супутника досі трохи горіло, маленькі пломені гойдалися на бризках олії на стінах і підлозі, але Червінь не звертав на це уваги, тільки йшов.

— Це в тебе немає людей, — прохрипів Драккайнен здушеним голосом, тупцяючи перед ним задом, з піднятим мечем. — Я всіх убив. А тепер, якщо в тебе смикнеться рука, ти загинеш іще швидше, ніж він. Я тут же розтопчу тебе, як черва. Тобі немає, чим мене налякати. Я — Ульф Ніт'їсефні, Нічний Подорожній. Я — Пісенник. Прибери стилет, або за мить у тебе спалахнуть очі.

— Дай мені дорогу, або я його вб'ю. Побачиш, як отрута пожирає його тіло. Він конатиме годинами, виючи від болю.

— Я виходжу першим, — сказав Драккайнен вже біля сходів, весь час розпачливо обдумуючи все нові плани й відкидаючи їх усі. Він лише був упевнений, що якщо дозволить Червеню першим зайти на драбину, то той замкне його в підвалі, а Спалле загине.

Вуко піднявся задом по сходах, відкриваючи важку ляду спиною і не відриваючи погляду від Червеня й свого друга, якого той вів попереду.

— Далі, — наказав Червінь. — На подвір'я.

На жаль, він не відволікався і не робив помилок.

Кінчик скляної скалки впирався в шию Спалле, а південець ховався за заручником, показуючи лише невеличкий фрагмент руки. Годі було мріяти про те, щоб рубонути його в стегно, поцілити вістрям у підключичне сплетення чи спинний мозок. Тож Вуко лише вів його, насторожений і з виставленою вперед рукою із псевдомалайським палашем, якого він тримав горизонтально, вістрям на тильному боці долоні. Чекав відповідного моменту — долі секунди, яка ніяк не наставала. Ішов напружений, як струна, запхавши усі ці «у тебе більше немає людей», «частину вбили ми, частину — Люди-Змії» в якісь закамарки мозку і заставивши двері стільцем. Поки що. Неважливо, це лише блеф. Потім. Усе по черзі. Спочатку Спалле.

Коли вони вийшли на подвір'я, у першу чергу побачили Ґрунальді. Моряк був блідим, але тримався на ногах, мав на собі ремінь із мечем і тулив в обіймах різноманітне підручне добро — власні хутра, ремінь Драккайнена, другий меч, ніж та інше причандалля. Решта також виглядали дещо краще, у тому сенсі, що вже не качалися по снігу й не повзали довкола, як хробаки, а стояли більш-менш на ногах. Один із чоловіків, невідомо — іще один син Уллє чи хтось уцілілий із його охорони, — відчинив якусь комірку й витягнув із неї мечі, сокири й списи, які рядочком спирав об стіну. Уллє досі нагадував привид батька Гамлета, але накинув на плечі шматок хутра й також тримав меча, хоча справляв враження, ніби не знав, що з ним робити.

Родина Копченого Уллє, побачивши Червеня, видала якийсь стогін, невідомо, переляку, жаху чи злості, й рушила на нього невидячим косим кроком, наче групка зомбі. Ґрунальді з гуркотом відпустив те, що тримав у руках, і схопився за меча.

— Назад, — спокійно оголосив Червінь. Усі зупинилися, маленька дівчинка, яку пригортала мама, розпачливо розплакалась. Тільки чоловік біля відчиненої зброярні зважив у долоні сокиру й сунув далі, Уллє також поглянув на свого меча і, повагавшись якусь мить, рушив уперед, ступаючи з таким зусиллям, наче ніс на плечах бійця сумо.

Ґрунальді застиг, зачаївшись, із витягнутим уперед вістрям, але інакше, ніж інші. Облизав губи, погляд його блукав подвір'ям, було видно, що він щось обмірковує, вираховує і зважує шанси.

— Кнутваре, — приязно сказав Червінь. — Кнутваре Палаючий Пес. Ти понесеш покарання.

Чоловік із сокирою стиснув щелепи, але зробив наступний крок, дедалі більше тремтячи, наче в пропасниці.

— Кнутваре, — повторив Червінь, дивлячись йому просто в очі, — покарання.

Сокироносець виглядав так, наче штовхав невидиму вантажівку, ніби кожен крок вимагав від нього нечуваних зусиль, від яких на скронях і лобі у нього проступили жили.

— Покарання, Кнутваре, — іще раз сказав Червінь.

Чоловік упав на коліна, ніби його зненацька звалив страшенний тягар, це виглядало, наче поєдинок борців, тільки один із противників був невидимим. Важко дихаючи, він схилився, а потім, скручений, мов від болю, з усіх сил намагався покласти долоні на брук, але йому це не вдавалося. Біла долоня із розчепіреними пальцями сперлася на каміння, а друга підняла сокиру.

Зараз, — подумав Драккайнен. Це його розосереджує.

Але його випередив Уллє. Копчений Уллє, єдиний, хто не витріщався на Кнутвара, який стояв на подвір'ї на колінах і підіймав сокиру, не слухав важкого дихання, що виривалося із затиснутих щелеп і здушеного плачу. Хто не дивився, як вістря опускається на великий палець воїна, як розбризкується кров на снігу, не слухав страшного крику, а напав на Червеня. Стрибнув, кидаючи на землю меча, схопив обіруч лікоть руки, яка тримала отруєну скляну скалку, і викрутив її назад. Червінь по-зміїному засичав і ударив купця пальцями в очі, але в цей самий момент Спалле шарпнув головою назад, вдаряючи південця в лице, відбився від нього копняком і перекотився подвір'ям. Драккайнен атакував блискавично, але хтось перепинив йому дорогу. Червінь і Уллє зійшлися між собою, хтось іще схопив південця за плече, хтось за ногу — люто й розпачливо. Кнутвар хитався на подвір'ї, бризкаючи майже чорною кров'ю й пестячи скалічену руку. Червінь вивернувся із кліщів в'юнким рухом, наче намилений вуж. Драккайнен відштовхнув того, хто стояв у нього на шляху, і двічі блискавично рубонув: у карк і шийну артерію, але обидва рази потрапив у пустку. Червінь перекотився по землі, підскочив одним рухом, як пружина, і кинув Вуко в лице якийсь червоний пил. Розвідник затулив обличчя й блискавично ухилився, відчуваючи, наче йому облили руку окропом.

Червінь знову видобув щось із-за пазухи й кинув це собі під ноги в бруківку подвір'я. Оглушливо бахнуло, із ртутним полиском і хмарою густого їдкого диму. Він закрутився на місці, розвиваючи плащем, стрибнув на дашок криниці, відштовхнувся від нього ногою і кинувся просто на дах. Драккайнен уже стояв на ногах, але не встиг. Ґрунальді перескочив лежачого Уллє й обіруч метнув мечем з-над голови, коли Червінь був на верхівці даху. Удар, вони почули болісний здавлений крик, після чого меч з'їхав зі стріхи й брязнув на брук. Коли розвіявся ядучий дим, від чужоземця на ім'я Червінь лишився лише спогад.

Ґрунальді підняв свого меча й уважно роздивився вістря.

— Ні сліду крові, — повідомив. — А я точно знаю, що поцілив.

Уллє підвівся з землі, з іще блідішим обличчям, ніж до цього, тремтячи й роздираючи сорочку на грудях. А потім простягнув до Драккайнена вимащені кров'ю руки. З його очей струмками текли сльози, а з боку грудної клітини, під самими ребрами, стирчали гострі, як голки, скляні скалки. Копчений Уллє стояв прямо, увесь тремтячи, його очі були абсолютно круглими. Він відхаркнув клейкою жовтою піною. Було видно, як у нього надуваються судини на шиї, товсті й пульсуючі, наче під його шкірою рухалися хробаки.

— Жа… жарото… вбий, — прохрипів він. — Убий…

Ґрунальді, який стояв нерухомо, зустрівся поглядом із Драккайненом і смикнув головою. Вуко рубонув купця по карку.

Спалле здушувала мотузка, і в нього так пересохло горло, що коли Драккайнен звільнив його, той не міг видушити з себе ні слова. Крижана вода не дуже допомогла, бо лише зволожила його набряклу слизову, він виплюнув воду на брук, розпачливо кашляючи.

— Потримай воду в горлі, — нетерпляче порадив Драккайнен. — Полегшає.

— Вони забрали Сильфану… — прохрипів Спалле, хапаючись за горло. — Напали на нас біля плоту… інші люди… говорили по-нашому… четверо… вона вбила одного, я — ще одного. Тоді прибігли ці з дому… ці південці… вийшли із задньої брами… напали на нас і на них… усі билися з усіма… мовчки… в тиші… а потім мене повалили… ті втекли із Сильфаною… поприбирали всі трупи… кров присипали снігом. Пуста загорожа… тільки туман і хуртовина… самі задні двері… не вийшов… ніхто нічого не чув… я не захистив…

— Усе-усе, пий воду. Тримай у горлі, — сказав Драккайнен, намагаючись опанувати тремтіння в руках.

Жінка і двоє чоловіків стояли на колінах біля мертвого Копченого Уллє, мовчки плачучи, хтось безрезультатно обв'язував скалічену руку Кнутвара віддертим від сорочки шматком тканини, яка одразу ж просякала кров'ю.

Драккайнен підняв мотузку, підійшов до сокироносця й наклав йому на плече, наче турнікет.

— Тепер він не стече кров'ю. Хай хтось побіжить за найкращим знахарем у поселенні. Палець іще можна пришити. Кінським волосом через шкіру, як шиють сорочку. Потім накласти дві дощечки й закріпити. Може, вдасться, тільки має бути дуже чисто. Усе треба пропарити в окропі. У кухні на столі є кухоль із коростянкою, яку вони пили, щоб притупити біль. Принесіть йому, поки в нього не стався серцевий напад. Ґрунальді — бігом у порт, де ми залишили корабель, перевір, чи Варфнір там. Потім повертайся сюди. Обережно. Цей монстр досі десь тут чатує.

— Хто ви такі? — спитав довговолосий юнак, який стояв на колінах біля мертвого Уллє. — Я — Уллунф, його молодший син. Мого брата Улларді вбили одразу, щойно взяли нас у полон у власному домі.

— Пробач мені, — сказав Драккайнен, відчуваючи, що голос у нього якийсь дивний. — Я не хотів убивати твого батька. І думаю, що це я накликав на вас біду. Ми — Люди Вогню, ми боремося з могутніми Пісенниками, які хочуть усім заволодіти. З королем Зміїв Аакеном і з тими, хто прислав сюди Червеня. Але те, що з вами сталося, це моя провина, бо твій батько мені допомагав.

— Ті амітраї були твоїми людьми? — спитав юнак, витираючи сльози. — Той Червінь робив те, що ти йому велів?

— Ні, але він полював на мене.

— Полював, на кого хотів. Отруїв нас димом. Замкнув у коморі й тримав, як худобу, серед гною і смороду, бо так йому захотілося. Через своїх гнилих Піснярів і вошивих чужоземних богів. Не було б тебе, знайшовся б інший привід. Це війна богів убила мого батька, не ти. Війна богів, яка прийшла на наш поріг, і тепер у нас буде так, як на Півдні. Їхні боги хочуть подолати наших і захопити наші землі. Тому пробудили пісні богів. Так говорять люди, які бачили, що діється за морями.

— Розумний ти чоловік, хоч і юний.

— Улларді був сильним, як мама, я ж успадкував від батька розум. І юний чи ні, а мушу тепер дбати про родину.

Він підвівся.

— Заберімо його. Мій батько не лежатиме на снігу. Я хочу його обмити й покласти на човен, що повезе його через Море Полум'я на квітучий острів, який для нас усіх плекає Бог Морів. Вставайте! Мамо, заберіть дітей у приміщення й натопіть там. Відчиніть усі вікна, двері та всі димники. Винесіть трупи цих плазунів із підвалу й дому. Принесіть усім пива, такого з прянощами, від гарячки й болю, яке дають від застуди. Гаґнір! Біжи по знахаря!

Спалле терпляче, із булькотінням, споліскував горло і спльовував у сніг, зачерпуючи воду з відра.

— Ульф… — прохрипів нарешті. — Сильфана.

— Знаю, — сказав той коротко, закріплюючи обидва палаші. — Йду. Вистежуватиму по слідах. Ти чекаєш Ґрунальді та, дай Боже, Варфніра, потім ідете за мною. Озбройтеся усім, що знайдете.

Спалле лише вперто покрутив головою і підняв свого меча, а потім видобув із кишені брусок.

Люди Уллє викладали в ряд трупи, знайдені в підвалі, до них додали того з кухні та ще одного, знайденого в домі. Щохвилини хтось із них блював або кашляв і присідав на трохи, щоб перепочити, хапаючи дрижаки. Вони клали тіла на снігу рядком, як клунки. Чорні й нерухомі. Шестеро. Четверо південців і двоє інших чоловіків, із видовженими обличчями мешканців Узбережжя Вітрил. Обидва були носили бороди й коротку щетину, що відростала з покалічених черепів, вочевидь, після гоління.

— Погляньте на них! — закричав Драккайнен. — Ви впізнаєте когось? Знаєте когось із цих людей? Хтось жив у Зміїній Горлянці?

— Ніхто, — сказав Уллунф. — Але взимку тут таких багато. Поселяються у господарів, якщо мають чим платити за дах над головою, їжу й місце біля вогню. Але у всіх, які лежать тут, дивні обличчя, ніби колись їх покусали комахи.

Драккайнен підійшов і якусь мить вдивлявся в трупи, а потім присів, вийняв ножа й розрізав їхній одяг, відхилив на грудях, порізав їхні рукави й обдивився плечі.

— Змії, — констатував Уллунф. — Але як це можливо? Вони впорскують собі фарбу під шкіру голками. Це залишається на все життя. Хто міг це зробити?

— Пісенник, — сказав Драккайнен. — Пісенник, який їх сюди послав. Висмоктав фарбу з-під їхньої шкіри піснею богів, але ранки після цього залишились. Тільки нічого не було видно. Вони зголили ті свої обсмолені косиці з голів і виглядали, як усі. Але тепер вони мертві. Кров витекла з усього тіла, але залишилася в цих ранках, тому знову видно зміїні татуювання.

Він підвівся.

— Змії забрали мою подругу. Скільки в Червеня було людей?

— Шестеро разом із ним. Тут немає такого найвищого, з поголеною головою. У нього були сережки, як у жінки, і вуса. А рослий був майже як хтось із наших земель.

— Тоді ще двоє. І кілька Зміїв. У кого вони можуть жити?

Уллунф розвів руками.

— Ми з осені були замкнені в коморі, без світла й повітря. Я не знаю, що відбувалося в місті. Треба йти до Крональфа Кам'яного Вітрила, воєводи вартових закону. Нехай збере своїх і шукають. Скажи їм, що йдеться про Зміїв, а також амітраїв, які орудують у місті й убили мого батька, Копченого Уллє. Він був важливою людиною.

— На це потрібен час, — сказав Драккайнен. — Я не залишу її в їхніх руках ані на мить довше. Дозволь мені взяти якусь зброю, і позич щось моїм людям, коли вони повернуться. Самі також озбройтеся. Червінь і той лисий можуть повернутися. І пошли когось, щоб повідомив вартових. Тільки скажіть їм про нас, бо ще повбиваємо одне одного.

— Я хотів би, щоб вони повернулися, — відказав Уллунф. — Хотів би напоїти їх драконячою олією, а потім розпороти їхні животи.

— Готовий, Спалле?

Спалле востаннє провів бруском по вістрю свого меча, вставив його в піхви й повісив на спину, а потім поспіхом випив іще кухоль води.

У завулку вже майже не було жодних слідів. Його замели після бою, а решту присипав дрібний сніг.

— В який бік її забрали?

Спалле вказав угору завулка, що тягнувся від ріки між стінами й частоколами. Якийсь худий пес обнюхував кучугуру, їх проминула баба з відрами на коромислі, яка прямувала до річки.

— Вони вели її між собою, — прохрипів Спалле. — Їх було троє.

— Вони живуть групами, здіймають бучу, приводять викрадених, — пояснював Драккайнен. — Це не може бути звичайний заїзд. Навіть якщо вони живуть у господарів, то мабуть розкидані містом, тому їм необхідна криївка. Безпечне місце. Якась розваль, старий підвал, покинутий ангар для човнів.

Вони вийшли з завулку на ширшу вулицю, навіть можна було б сказати: перехрестя. Тут вешталося трохи людей.

— Вітаю, шляхетні мореплавці, — озвався Драккайнен. Двоє добродіїв зупинилося на розі вулиці, мабуть, біля своїх обійсть. На них були хутряні шуби й флісові шапки у формі мисок, і вони теревенили, тримаючи в руках роги, в яких щось парувало. — Ви часом не бачили нещодавно трьох чужоземців, які йшли з дівчиною? Молода й дуже гарна, але вона могла виглядати хворою або п'яною. Ті самі чоловіки могли нести якийсь мішок.

Один із моряків стенув плечима, другий покрутив головою.

— Ми не так довго тут стоїмо. Ідуть морози. Ми тільки п'ємо собі по-сусідськи.

Драккайнен усміхнувся, схилився і пішов, але тут же почав скреготати зубами.

— «П'ємо по-сусідськи». Що за збіговисько пияків. Народ заливах. Такий тільки розплющить баньки — і одразу за пляшкою. Усі напідпитку з самого ранку. А Змії роблять, що хочуть. Ван Дікен вам тут таку Європу влаштує, що буде вам по глеку на місяць по талонах. Основним трактом вони не пішли. Людей тут мало, але кілька чоловіків, які волочили Сильфану, дуже ризикували б. Навіть якщо вона була непритомною. Йдемо в найтісніші завулки.

Побродивши неторкнутим снігом під гавкіт собак за частоколами, вони повернулися в те саме місце.

— Це безнадійно, — сказав Драккайнен. — Вони могли її будь-куди забрати.

За кілька метрів від них туман його авторства закінчувався, наче його відрізали ножем. Було видно, як він клубочиться у вуличках, що ведуть до узбережжя, але тут стало світліше, крізь високі хмари навіть несміливо просвічувало сонце. Спалле вказав на черговий непоказний завулок, коли долоня Вуко лягла йому не плече.

— Дивися!

У дірці в снігу щось блищало кривавим багрянцем. Маленька червона іскорка. Він розгріб кучугуру й вийняв намистину. Наступна лежала через кілька метрів, на кризі, лише трохи присипана зверху крижаною кашею.

— Намисто Сильфани, — сказав Спалле.

Тепер вони йшли значно швидше, видивляючись червоні кришталики. Однак вийшли на відкритий простір, де обійстя стояли значно рідше, вже навіть не вдаючи міста, серед безлистих дерев. Вони знайшли ще один камінець, які Спалле дбайливо відкладав у шкіряну торбинку, а далі вже нічого не було. Вони зупинилися посеред трактів, що звивалися між обійстями, викладені балками та, на нещастя, виметені догола солоним морським вітром. Далеко над краєм скелі вирувало сталево-сіре зимове море. Більше не було ані знаків, ані слідів.

— Якась печера, — випалив Спалле. — У скелі над самим морем. Там вони ховаються.

— Можливо, — безпорадно сказав Драккайнен, роззираючись. А потім зненацька виструнчився. — Я знаю, де вони можуть бути. Яке місце тут найбільше оминають і проклинають? Про яке точно відомо Зміям, бо його на згадку лишив їхній Дієвець? Куди ніхто не ходить і навіть сволоки на шляху прогнили?

— Але там згоріло…

— Точно не все. Їм достатньо хліва чи льоху.

Спалені рештки двору, який колись належав Скіфанару Дерев'яному Плащу, вельможному господарю, такому пихатому, що насмілився відмовити в ночівлі мандрівному Пісеннику, було видно здалеку, обсмалені й чорні, вони здіймалися на пагорбі.

— Вони нас побачать, — озвався Спалле. — Підкрастися неможливо.

— Знаю, — тільки й відказав Драккайнен. — Не страшно, я здогадуюсь, що вони задумали.

— Може, почекаємо на решту? Ґрунальді та Варфнір приведуть вартових закону.

— Немає часу, — сказав Вуко якимось втомленим голосом. — Ніколи ні на що немає часу. Треба імпровізувати.

— Імпріофф. — почав було Спале, але махнув рукою. Вершину пагорба оточували тотеми. Два схрещені списи, встромлені в землю вістрями вгору й на певній відстані одна від одної тички з настромленими на них черепами різних тварин. На тичках старанно вирізьбили кутасті руни Узбережжя й заповнили їх чимось червоним.

— Урочище, — невпевнено мовив Спалле. — Рунічне коло сонця. Жерці намагалися закрити примар усередині.

— Так я й думав, — відповів Драккайнен.

Усередині кола на снігу лежали птахи. Морські ніби-мартини й круки, наче чорні хрести, і ще щось велике, що страхало дугами ребер, які стирчали зі снігу, може, квівця. Віяв крижаний солоний вітер, що шарпав пір'я мертвих птахів і оздоблені рунами прапорці, що лопотіли на списах.

— Що так і думав? Ніхто не може туди зайти. Ні ми, ні Змії.

— Вони хочуть, щоб ти так думав. Щоб усі так думали. Вони там, Спалле. І Сильфана також там. Це вони вбивають птахів і розкидають їх по пагорбу. Це не урочище.

— А знаки? Гадаєш, вони ошукали жерців?

— Гадаю, що так. А може, навіть самі їх поставили. І тепер можуть там сидіти, розкидати навколо трупи й ніхто навіть не гляне в цей бік.

Драккайнен відстібнув хутро, скидаючи його на землю, проминув один із тотемів і рушив скелястим узгір'ям прямо на обвуглені балки й рештки кам'яних стін, що стирчали в небо. Зупинився на мить, потім схрестив пальці з хрускотом суглобів і кілька разів струсонув руками, щоб підсилити кровообіг.

— Залитися тут, — сказав. — Не заходь за знаки, поки не прийдуть інші або поки я тебе не покличу.

— Але…

— Я знаю, що роблю, Спалле.

Рушив під гору, залишивши непевного друга, й дістав обидва палаші. Знехотя обернув ними, вістря переплелися в повітрі, на мить оточуючи його миготливою заслоною сталі.

— Добре, мала, — буркнув. — Ставай у стрій. Я знаю, що ти там. Я відчуваю тебе в голові.

— Я весь час тут, — озвалась ображено.

— Дай мені зір. Покажи тих своїх маленьких фей. Хочу їх бачити, якщо вони поруч. Покажи мені магію.

Щось перемкнулося в нього в голові, наче за самими очницями, але він не помітив нічого особливого. Лише коли придивився уважніше, побачив зелений відблиск, що відсвічував десь між балками й кам'яними плитами стін, видніючись то тут, то там на землі, наче хтось розсипав жменю фосфору. Саме так — жменю. Не більше.

Рештки брами, власне кажучи, трухлява випалена діра між підкопченими стінами, росла перед його очима. На тлі вже було видно подвір'я — точніше, брукований майданчик, оточений руйновищем. Панувала тиша, яку переривали тільки свист вітру посеред балок, віддалений шум хвиль і каркання ворон.

Щось шмигнуло на межі його поля зору. Швидке, сяюче тьмяним блиском, наче гігантський світлячок, воно тягнуло за собою ріденький хвіст фосфорного вогню. Мигнуло і зникло.

— Добре. Коли скажу, просто поклич їх.

— Що? Як це?

— Коли побачиш велике скупчення цього магічного чогось. Притягни його до мене. Так, як на дракарі з голови дракона.

— А якщо не вдасться?

— О, тоді ти швидко це зрозумієш. Побачиш титри й почуєш помпезну музику.

Він ступив на спорохнявілі балки над зарослою канавою, що колись були помостом над чимось на кшталт рову, коли щось прошмигнуло серед руїн з іншого боку. Знову був лише рух і слабкий фосфорний відблиск.

Драккайнен облизав губи й тихо свиснув крізь зуби.

А тоді почув сичання.

Гидкий застережливий звук, наче від велетенського змія. А потім — наче торохтіння дерев'яного калатала.

Чи кумкання гігантської ропухи.

Він обернувся, ледь присівши на зігнутих ногах і здіймаючи одне вістря, а друге спрямовуючи вперед.

— Доброго дня, Ґренделю, — мовив. — Ми вже якось бачилися.

Істота здалася йому більшою, ніж тоді біля станції науковців, із сірою, лискучою шкірою, вкритою зеленавими плямами, наче підгниле м'ясо, але він так само, як той, щирив схожі на кістяні голки зуби й наїжачував гребінь ріденьких шипів, що скидалися на ключки дикобраза. Знову засмерділо рицином.

А потім він почув друге сичання за спиною, що знову закінчилося огидним жаб'ячим кумканням, наче калатало з костей.

— Привів братика, так?

Монстр понуро глипав на нього вузькими очицями, схожими на фосфорні виразки на округлому, позбавленому шиї корпусі, поки його підшийок роздувався, наче кулька. Він світився гнилим відблиском магії, яка оточувала його осяйною діамантовою імлою. Його губи розтягнулися в пародії посмішки, відкриваючи погляду частокіл зубів, з його пащі висунувся язик, наче великий слимак, з якого скрапував жовтавий слиз. Із тріщини на кінчику язика виднілося товсте, як палець, жало, наче брудний жовтий кристал.

Спочатку стрибнув той, що стояв позаду, а за долю секунди — другий. Почулися скрекіт і лютий вереск Драккайнена, вістря завили, наче подвійні гвинти гелікоптера під час старту. Він присідав і рубав, перекочувався по землі й рубав, ухилявся й рубав. Вістря одне за одним шмагали повітря в дикому малайському танці.

Це тривало секунди дві.

Потім він стояв у низькій позиції, спиною до брами, зі схрещеними попереду палашами, кривавив з низки вузьких ран на плечі й на грудях, але не відчував дії отрути. Шкіряна сорочка звисала з нього клаптями, наче він качався у клубках колючого дроту. Обидві істоти тепер були в нього попереду.

Один із них обтрусився, як бульдог, розбризкуючи краплі жовто-кривавої піни, другий пересунувся вбік, сичучи й перехиляючись, як качка.

— Вуко!.. — благально гукнула Цифрал. — У тебе немає шансів без пришвидшення.

— Не зараз… — процідив. — Ще ні… бо все змарнуєш.

Ґренделі одночасно засичали й розставили лапи.

Зараз стрибнуть, подумав він. У цьому суть. Притримати цими кігтястими лапами. А потім просочені рицином ікла і це гидотне жало. Придався б бойовий режим.

Він зробив обережний крок назад, на подвір'я, відчуваючи, ніби його руки наповнює вогонь. Він поволі опускався через плечі, руки, пальці — аж до краю вістря. Кров із неглибокої рани на голові стікала по його обличчю гарячою сповільненою цівкою. Великими густими краплями, наче віск зі свічки.

Іще один крок.

Ґренделі затуркотіли один до одного, ніби радячись, але опустили лапи.

Вони стояли на подвір'ї. Один присів на підмурівку, що колись був фрагментом стіни, другий — на обпалених балках, що стирчали під кутом, ще двоє стояли по обидва боки Сильфани. Напівголої, лише в обдертій сорочці, зі зліпленим кров'ю волоссям. Їй зв'язали зап'ястки й прикріпили до ременя, який оперізував її в поясі. На шиї в неї було дві петлі, Змії, що стояли обабіч, злегка натягували ремінь. На бруку лежало ще одне тіло, ретельно обмотане власним блакитним плащем і обплетене мотузкою, з мішком на голові.

Варфнір.

— Кинь мечі й підійди до нас, — сказав той, який сидів на підмурівку з обличчям, схованим під каптуром.

— Підійди й забери їх собі, — процідив Вуко вдавано спокійним загрозливим тоном.

— Кинь зброю, бо ми її задушимо!

— Я здамся, — сказав, — але спершу покажіть, що вони живі.

Той на підмурівку змахнув рукою, вартові послабили ремені.

Сильфана розкашлялась, а потім стрибнула на одного з них і відміряла йому копняка босою ногою.

Не встигла. Другий шарпнув її за аркан, і дівчина з розмаху всілася на дупу, а потім звалилась на каміння. Іще один Змій смикнувши, зняв мішок із голови Варфніра і розв'язав його кляп.

— Убий їх, Ульфе! — верескнув Варфнір і дістав копняка в голову.

— Добре, — вів далі Драккайнен. — Тепер звільніть їх. Я залишаюся. Коли я побачу, як вони виходять за тотеми і їм нічого не загрожує, я кину зброю. Зможете забрати мене до короля Зміїв чи вбити й привезти йому мою голову.

— А хто ти такий, щоб вимагати? Ти прийшов сюди, а нам цього й треба. Чому б нам зараз вас не вбити?

— Подумай, — сказав Драккайнен. — Це через мене ваш великий вождь Аакен сцить уночі. Це з думкою про мене він прокидається з писком і плачем. Гадаєш, ти мене уб'єш? Я — Нічний Подорожній. Я повертаю рівновагу світу. Щойно я розірвав на шмаття Червеня і його людей. На мені досі їхні кров і жир. Не грайся зі мною, хлопче. У тебе один шанс: випусти цих людей. Тоді я кину зброю.

— Пустити їх, — кинув коротко ватажок. — Спершу покликати огарів. Хай стануть біля нього.

Обидва створіння на звук кістяного калатала прослизнули на подвір'я і присіли обабіч Драккайнена, сичучи, клекочучи, розпушуючи шпичаки й розсіюючи неземний блиск магії.

— Ми не підемо! — крикнула Сильфана. У неї було виразно спухле око й кілька неглибоких ран, що присохли запеченою на тонкій сорочці кров'ю. — Убий цих паскуд! Убий їх!

— Ідіть, dapički materii, — крикнув Драккайнен, бачачи, що Варфнір також починає обурюватися. — Зараз же! Бігом! Там вас чекає Спалле. Ідіть звідси. І не обертайтеся. Не дивіться в цей бік. Так треба. Ви обіцяли слухатися мене. Ні слова більше! Бігом!

Він кинув палаші на брук, відстібнув ремінь із ножем і жбурнув убік, а потім розставив руки, наче готувався до перевірки. Вони пішли. Варфнір поглянув Драккайнену в очі й ледь помітно підняв брови, Вуко також злегка кивнув головою й коротким рухом вказав йому на вихід. Моряк лише зітхнув і вийшов, тягнучи за собою поранену, але готову шарпатися до кінця дівчину.

Вони залишилися самі під карканням воронів.

— Увага, Цифрал, — сказав Драккайнен, дивлячись, як вони обоє виходять за перстень знаків, як до них підбігає Спалле.

Змії рушили в його бік, один із них приклав свисток до губ.

— Зараз! Давай їх до мене!

Цифрал почала співати. Високим голосочком, якусь сумну кельтську мелодію.

Драккайнен здійняв руки, ніби кликав у свідки свинцеве зимове небо й вороняче птаство, що кружляло над зруйнованим двором.

— До мене! Perkele! До мене!

Імла, що оточувала обидві істоти, здійнялася клубами в повітря, як пара з казана, а потім почала збиратися стовпом над подвір'ям. Вихор сяйливої імли, що мінилася мільйоном діамантів, якої ніхто не бачив, окрім нього. Ґренделі видали з себе дике скрекотіння й упали на брук у раптових конвульсіях.

— До мене! — завив Драккайнен просто в торнадо, що вирувало над подвір'ям.

— Убити його! — крикнув ватажок. Один із його людей зірвав зі спини лук, м'яким рухом натягнув тятиву і вистрілив розвіднику просто в груди, другий, не задумуючись, жбурнув важку сокиру.

Два струмені обплели Драккайнену руки й огорнули всю постать, коли й стріла, й сокира були вже в дорозі.

І тоді настала тиша. Стих рев торнадо, що звучав, як гуркіт розбитих вікон у стінах офісного центру, страхітливий свинячий писк потвор, які розчинялись у клубах випарів, як сублімуючі шматки сухого льоду, вереск Зміїв, виття вітру в руїнах.

Тиша. Глибока дзвінка тиша. Вуко стояв із простягнутими вгору руками, переповнений глибоким космічним усвідомленням факту, що це кінець і він не встиг, і нічого не відбувалося. Добротна стріла не стирчала в його грудях, а важка коротка сокира, що робила оберти в повітрі, не розколювала його черепа.

Він опустив руки й обійшов торнадо, що стояло посеред подвір'я і все ж помалу, навіть величаво, крутилося пульсуючою миготливою колоною. Стріла нерухомо висіла в повітрі, вістрям вказуючи на місце, де він стояв за мить тому, а оперенням — на застиглого лучника із вищиреними зубами й розчепіреною рукою біля вуха. Сокира також нерухомо здіймалася вістрям униз. Ватажок Зміїв левітував у повітрі, по-ідіотськи підібгавши ноги, бо саме зістрибував із балки, поли його каптана розвівалися, а меч був наполовину витягнутий з піхов.

Драккайнен усміхнувся страшною, дикою, зубатою посмішкою і зняв повислу в повітрі сокиру. Тоді обернув стрілу в протилежний бік. Потім повернувся туди, де стояв до цього, і спокійно знову вдягнув ремінь і обидва мечі. Істоти розпадалися, як розчинні таблетки, кинуті у воду, розбризкуючи хмари випарів, які всотувались у стовп посеред подвір'я.

Знову розставив руки й пройшов крізь самісінький центр стовпа. Коли він випірнув з іншого боку, імла оточувала його товстим дрижким шаром. А потім він проказав цілу низку команд Цифрал, перемежовуючи їх мерзенними фінськими слівцями.

— Окей, — зрештою промовив мстиво. — Час старт.

Торнадо завирувало, і Вуко опинився посеред крику, каркання й хаосу. Ватажок ударив підошвами об дворище й видобув меча, лучник із жахом скрикнув, ошелешено втупившись у стрілу, що виростала з його плеча, сокироносець витріщався в простягнуту вперед руку, не маючи поняття, що сталося з його зброєю.

— Тепер, хлопці, — сказав Вуко, стоячи геть в іншому місці, ніж мав би, — розважимося по-моєму.

Спершу махнув рукою — ватажок полетів через подвір'я, як повітряний змій, і гепнувся спиною об підпалені вцілілі двері клуні, аж посипалися попіл і курява, тріснуло кілька дощок. П'ять великих іржавих ухналів зі скрипом вистромилось із обвугленої крокви й шмигнуло, як залп із гармат, прибиваючи коліна й лікті чоловіка до товстих дощок. П'ятий цвях завис перед лівим оком Змія, вируючи в повітрі, як свердло.

Наступний рух Драккайненової руки — і подвір'я під ногами ще одного верескливого Змія перетворилося на напіврідку масу, що засмоктала його, як багно, по шию, після чого знову стало брукованою долівкою. Наступний Змій упав на коліна, потім лицем униз, коли зламаний косо шматок балки пробив йому голову наскрізь.

Небо над дворищем потемніло, навколо вируючого по подвір'ю торнадо, углибині гущі свинцевих хмар замигтіли блискавки.

Над подвір'ям загриміла хрипла лайка й інший чоловік із клану Зміїв загорівся, сиплючи іскрами, як фаєр, а потім почав качатися по снігу в клубах диму з палаючого волосся і шкіри, коли всі клітини його тіла віддали накопичену в атомах аденозинтрифосфату енергію, перетворюючи його на смолоскип.

На голову ще одного з неба впав великий чорний ворон, роздираючи йому кігтями обличчя й шийну артерію, тріпочучи чорними крилами, наче химерний живий шолом. Змій упав на землю, і тоді птах видряпав йому одне око й пожадливо його з'їв. Драккайнен замовк і дивився на цю сцену здивовано.

— Добр-р-е-е! — прокричав ворон. — Добр-р-е-е, пр-рекрра-асно! Тепер-р бр-ра-ат!

— Привіт, Неверморе, — мовив Драккайнен, після чого підійшов до розіп'ятого на дверях напівпритомного ватажка, перед оком якого досі вирував іржавий ухналь. Він усміхнувся й ляснув по розкрученому шматку металу, що відповів високим брязкотом, як камертон.

Вуко наблизив уста до вуха Змія.

— Скажи: ви її зґвалтували?

А потім на подвір'ї досить довго було чути страшний вереск і каркання воронів.

* * *

Відпливаємо. Я сиджу на палубі, закутаний у хутро й за одним замахом випиваю кухоль грифонячого молока. Дивлюся на розлючене море кольору свинцю, білі кучері хвиль під темним сталевим небом і відганяю демонів пиятикою. Нові обличчя вбитих мною людей. Із кожним днем моєї місії їх стає дедалі більше. Досить численне товариство, яке я можу порахувати вже тільки приблизно. Чимале гроно душ, які я відправив на Море Полум'я, щоб огненні хвилі розділили їх на добру й погану сторони природи. На дві постаті — темну й понуру, щоб на квітучому острові вони зійшлися в смертельному двобої, після якого за переможцем зголосяться відповідні боги. Усі раціональні пояснення, вся воєнна необхідність, які є в моїй голові, та які я повторюю собі, як мантру, не мають жодного значення.

Я знаю, що так було треба, і мені ніскілечки не легше. Можна лише нахилитися до глека між ногами, налити ще одну мірку чорної пряної рідини в металевий кухоль і намагатися відключитись. Спробувати заспокоїти всі ці заляпані кров'ю обличчя, які кричать, плачуть і харчать в агонії. Приспати примар, добре знаючи, що вони знову прокинуться. Заглушити. Залити трунком. Замкнути. Підперти двері й запломбувати стрічкою з написом: «Так було треба». Саме так: треба було.

Хвилі вдираються в гирло ріки, перша з них здіймає ніс дракара й стріляє на боки відкосами, перші бризки піни падають на палубу й моє лице. Солона вода на обличчі.

Необхідність.

Так мало бути.

А тепер я мушу нести їх усіх із собою. Скелясті береги Узбережжя Вітрил розступаються на боки, і перед нами — море. Широке, темне, помережане рисками піни, розлючене. Зимове море, яким уже ніхто не плаває.

Тільки ми. На північ. Просто в серце пітьми, що висить над горизонтом. Просто в зимовий шторм, сидячи самотою на палубі в товаристві ворона й глека. Дрейфуючи на крижині.

У нас уже є невеличкий човен на задній палубі, прикріплений мотузками, накритий рядном. Ми всі живі. Скалічені, втомлені, але якимось дивом живі.

І ми пливемо.

До Крижаного саду.

Розділ 4

Кайдани і Рососяйна

Стережися, наївний юначе,

Королеви, що в небі панує,

Має слово солодке, одначе

В думці згуба чатує.

Аж стікає отрутою плід —

Серце тої підступної жінки.

У її королівстві життя

Не дорожче молочної плінки.

Як ступає — уся звірина

Стрімголов утікає по норах.

І якщо помагає тобі — точно знай:

Ще скуштуєш ти шпори.

Слово про Королеву Болю, пісня скальдів «Узбережжя Вітрил»

Я крокував лісовою стежкою як невільник. На моєму плечі досі пекло запалене тавро, а я робив крок туди, куди мені наказували, тримав, переносив, ставав або сідав також за командою. Сам, за власною волею, міг лише дихати. Я став невільником.

Три дні ми мандрували з возами через гірські ліси, занурені в зелену напівтемряву. Гори в країні Людей-Ведмедів були дуже красивими і величними, в долинах шуміли струмки, і всюди навколо я споглядав або сріблясті скелі, або листя. Ніколи в житті не бачив стільки зеленого кольору і такої кількості проточної чистої води. Все було мокрим і зеленим.

Під вечір ми зупинялися в долинах на берегах струмків. Ставали табором, але нам не наказували розкладати великого намету. Вози ставили у прямокутник, між ними натягували мотузку й перекидали через неї наметове полотно, яке закріплювали внизу. Під цим полотном спали Люди-Ведмеді разом зі Смільдрун та її сином, ми ж лежали біля вогнища із залізними кайданами на ногах, припнутими ланцюгом до одного з возів, і мали стежити, щоб вогонь не згасав. Ланцюг між кайданами був достатньо довгим, аби ми могли збирати дрова, роблячи маленькі кроки, і замкнутий на замок, який, можливо, було не так і важко відімкнути, але який був дуже масивним, тож його неможливо було подолати ножем або вкраденим цвяхом. Щоб його відкрити, потрібен був великий кований ключ, який Смільдрун носила на поясі. Вночі чоловіки вартували по черзі, сидячи біля вогнища з луками під рукою, озброєні до зубів, і час від часу обходили табір зі смолоскипом. З нами вони розмовляли мало, але я постійно намагався запам'ятати кожне слово, яке розумів, і на другий день міг розпізнати, коли вони їх вимовляли, хоча решта їхньої твердої, дзвінкої мови звучала для мене лише як дзвін ланцюгів. Я здогадався, втім, що всі ці люди бояться Смільдрун, і що жоден із них не є її чоловіком. Нас постійно тримали під наглядом і не дозволяли навіть розмовляти. Зазвичай з нами був Удулай Гиркадал, тож ми не могли ані порадитися, ані щось запланувати.

Гиркадал не ставився до нас так, як повинні ставитися одне до одного земляки, які потрапили в рабство в далекій країні. Рідко заговорював, а якщо й так, то лише для того, щоби передати наказ від Смільдрун або інших, або щоб ображати нас словами, які ми могли зрозуміти.

Проте переважно ми йшли — від світанку до заходу сонця крокували вгору, пробираючись кам'янистою стежкою і штовхаючи важкі вози. А далі — з гори, що виявилося не набагато менш виснажливим. З певного моменту, коли шлях повів круто вгору, всі мусили злазити з возів і коней, тому товстому маленькому Сміґральду швидко набридло сходження, і Бенкею довелося нести також і його, посадивши собі на плечі.

Дітвак намагався змусити Бенкея бігти галопом, штрикаючи його п'ятами під ребра і хльостаючи палицею, але мій друг не звертав на це уваги та йшов нестримно, як мул, хоча піт лився з нього струмками, а на лобі повиступали вени.

На третій день після полудня ми досягли перевалу, за яким була видовжена долина, оточена з двох боків гірськими хребтами, а її дном протікав широкий струмок. Це місце було дуже красивим, але тоді я так на нього не дивився. Гарна чи ні, долина й розташоване в ній дворище з дерев'яних колод стали моєю в'язницею, і я не знав, скільки часу мені доведеться там провести.

У країні за горами люди рідко будують з каменю. Вони вміють обтесувати скелі та валуни, видобуті зі струмків, але зводять з них лише підмурки й зрідка поодинокі будівлі. Все роблять так, як наказує їм пісня, яку вони називають Піснею Людей. У ній сказано, як робити човни, як будувати будинки і як обробляти поле чи кувати залізо. Кожен із них її знає і дотримується її вказівок, бо ці люди вірять, що якщо почнуть надто багато речей робити інакше, то накличуть на себе прокляття, або навіть настане кінець світу. Якимось чином ця пісня нагадує кірененську Книгу Початку або амітрайське Перше Слово Матері, хоча я не чув, аби хтось боявся робити речі, яких у ній немає, і коли дізнався про це, подумав, що, можливо, кожен народ має таку пісню для себе. Саме тоді я усвідомив, що попри те, що люди дуже різняться між собою, в певних аспектах вони такі самі: можуть бути і схожими, і відмінними водночас. Та сама річ може виявитися чимось іншим, тоді як інші, зовсім чужі та відмінні, виявляються тим самим.

Отже, будинки Люди-Ведмеді зводять із дерева, якого в їхній країні вдосталь. Куди не кинь оком, ростуть дерева, деякі з них такі високі, як міські стіни, або такі товсті, що треба кілька людей, аби обхопити стовбур. Вони зрубують їх, коли потребують будівельного матеріалу, і обробляють із великою майстерністю — вміють поєднати між собою зрубані колоди так, що вони потім тримаються без жодного цвяха, також охоче вирізьблюють на них прикраси, схожі на переплетені між собою оздобні ремені, дивних створінь і знаки. Зазвичай один рід мешкає в окремому дворищі, віддаленому від інших. Будівлі там зводять чотирикутної форми так само, як це робилося в Кіренені, й оточують насипом із землі, каміння та колод, на якому стоїть огорожа з товстих загострених стовпів.

Так само мешкала і Смільдрун, яка належала до можновладців. Її обійстя, хоч і велике та заможне, накрите високими, крутими дахами з вирізьбленими головами драконів на балках, здавалося мені, однак, диким і примітивним. Такий двір зветься стаґн, складається з багатьох будівель, розташованих кількома чотирикутниками та, згідно з Піснею Людей, належить до найпоказніших. Аби його звести, потрібно багато дерева і праці багатьох людей.

Я бачив старі, почорнілі балки, відчував чужий сморід тварин, диму, дивний запах дерева і гною, прогірклого жиру та шкур. Це не був якийсь огидний сморід, і я досить швидко до нього звик, проте він був просто чужим. Над брамою помітив прибитий череп створіння, схожого на величезного бика з розлогими рогами, а коли, сурмлячи в дерев'яні труби, нам відчинили ворота, збиті з потужних балок, я почув гарчання величезних собак, більше схожих на скельних вовків, які кидалися в наш бік, пускаючи піну і брязкаючи ланцюгами.

На подвір'ї біля колодязя стояла збита з великих колод решітка, на якій висіло тіло величезного чудовиська з виряченими скривавленими очима і потужною щелепою. Воно вже було обдерте зі шкури; її розтягнули на іншій рамі й чистили від залишків жиру залізними шкребками, а двоє напівголих, залитих кров'ю чоловіків відрізали від туші шматки червоного м'яса, які складали в дерев'яне корито. В повітрі стояв сморід нутрощів, і роїлося від великих мух, блискучих, наче вони були викуті з міді.

Тоді мені й на думку не спало, що це просто ведмідь. Я вважав, що дивлюся на якусь невідому потвору. Проте в країні за горами все виглядає більшим і кровожерливішим. Коли там світить сонце, воно пече не гірше, ніж у нас на Півночі, коли ллє дощ, то виглядає як потоп, холка оленів може бути вище, ніж досягає піднята рука високого чоловіка, а ведмеді, стоячи на задніх лапах, вміють стягнути вершника з коня, вхопивши його за голову.

Так я прибув до дворища божевільної Смільдрун, особистим ім'ям якої була Рососяйна, хоча частіше я бачив, як вона блищала від крові. Пізніше я дізнався, що домочадці за її спиною називають її Драконицею.

Час, який довелося там прожити, тягнувся без кінця, однак оповідати особливо немає про що. Тягар раба — жалюгідний і одноманітний. Він складається з втоми й болю, страху й нудьги, а понад усе — з постійної роботи. І про це також не дуже розповіси. Навіщо описувати те, як викопувати з землі різні бульби, молотити дивне зерно, мити дерев'яні підлоги, рубати дрова або носити воду? У господарстві завжди є що робити, тому, коли закінчиш одну справу, одразу треба починати іншу, і цьому немає кінця. Той же, хто опинився в такій ситуації, зазвичай перестає думати про що-небудь інше, крім благословень раба: ковтка холодної води або пива, трохи більшої кількості їжі, хвилини перепочинку або додаткового моменту сну. Невдовзі це стало єдиним, що нас цікавило — мене і Бенкея.

Щойно ми в'їхали за браму, нам наказали розвантажити вози й носити куплені Смільдрун товари до комори. Це була окрема будівля з кам'яними підвалами, ключ до якої був лише в неї. Протягом усього часу, поки ми носили мішки, ящики й пакунки, нас супроводжував Удулай, який стежив за нами й ані на мить не відкладав товстого кийка. Я запам'ятав, який це був ключ, бо Смільдрун носила на поясі цілу в'язку ключів, а потім намагався запам'ятовувати різні речі, вважаючи, що вони можуть знадобитися в разі втечі.

Потім нам наказали готувати великий бенкет на честь господині, тож ми рубали дрова, розпалювали велике вогнище, чистили бульби, викочували бочки та крутили рожни, на яких смажилися цілі туші сарн і кабанів. Тут не було б нічого цікавого, якби не те, що протягом усього дня нам не дали ані шматка їжі, а тим часом ми повинні були довгими годинами стежити за шкварчавим і рум'яним м'ясом, носити повні їдла миски й кошики з хлібом, однак нам не дозволяли навіть торкатися їх, а Удулай пообіцяв нас сильно відшмагати, якщо хтось хоча б оближе пальці.

— Я подбав про ваше здоров'я й чистоту ваших тіл, — оголосив він. — Я сказав вельмишановній Смільдрун, що нам, амітраям, Праматір не дозволяє споживати тіла дітей землі чи пити ферментовані напої, тому ви не отримаєте навіть кісток, які підуть для собак. Після бенкету вас клеймуватимуть залізом і випалять знак вельмишановної Смільдрун — такий самий, як носять її воли й коні, та який є на вітрилі її човна.

Коли він це казав, Бенкей підкладав дрова у вогнище. Він поклав поліно і поволі підвівся з почервонілим, спітнілим обличчям. Я швидко заперечив кивком голови, тому він нічого не сказав, але я побачив у його погляді, що старий щойно підписав собі смертний вирок.

— Ти вже здох, козлина така, — сказав Бенкей за мить після того, як Удулай відійшов. — Ти ще ходиш, кричиш і дихаєш, але це все одно, що біганина гуски з відрубаною головою. Ти вже мертвий. Я подбаю про це, навіть якщо це буде останнє, що я зроблю в житті.

Нам справді випалили на плечах знаки Смільдрун. Ми чекали на це протягом усього бенкету, і єдине, що мене хвилювало, це щоб не затремтіти від страху й не заплакати. Це було набагато гірше, ніж першого разу. Спочатку до столу, за яким бенкетувала Рососяйна, привели Бенкея, і двоє чоловіків зірвали з нього сорочку, а потім схопили за плечі. Нашій пані принесли залізний кошик із вугіллям, з якого стирчала ручка клейма, і вона тривалий час гралася ним, водячи розпеченим кінцем перед обличчям вивідника, наближаючи його до різних місць на грудях і животі Бенкея, а потім віддаляючи, ніби гралася з дитиною, і врешті приклала його до плеча, заплющивши очі й облизуючи кінчиком язика верхню губу, а з його рани пішов дим.

Коли настала моя черга, я нічого не міг вдіяти з тим, що в мене тремтіли ноги, і з тим, що я оглушив сам себе власним криком, перш ніж через час, який здавався цілим тижнем, вона відняла клеймо. Вона тримала його так довго, що залізо охололо в рані, і я виразно відчував сморід підпаленого м'яса. Коли мене відпустили, полегшення тривало лише мить, потім мене охопив такий страшний біль, що я впав на коліна, і мені здалося, ніби я осліп.

Після цього нам показали місце для сну — це була довга будівля, покрита соломою, частина якої виявилася оборою для волів і буйволів, а частину призначили для ночівлі нам. Ми були не самі. Там мешкали ще десятеро інших рабів, переважно чоловіків, троє з яких були місцевими, яких Смільдрун дозволили поневолити за якісь провини. У них тут є звичай, згідно з яким, якщо хтось заподіяв комусь шкоду, його можуть віддати потерпілому на певний строк, встановлений судом, аби відпрацювати свою провину. В оборі також були дві жінки, стара й молода, яких викрали на узбережжі Канґабадської провінції, та п'ятеро чоловіків, які були веслярами на амітрайській військовій галері й походили з різних народів. Їм не пощастило, що галера, на якій вони були прикуті до весел, стала здобиччю корабля вельмишановної Смільдрун, а не когось іншого, бо, як я дізнався пізніше, інші моряки не брали в полон веслярів із галер, а відпускали їх, задовольняючись командою.

У хатині для рабів смерділо й було тісно. Спали на сінниках, викладених на зібраних із жердин нарах, що тяглися вздовж стін. Там було також вогнище і залізний казан. Коли ми прийшли, він уже був порожнім.

Ніхто з нами не розмовляв, і ми не мали бажання з кимось говорити.

Удулай вказав нам своїм кийком на порожні нари й вийшов, бо спав десь в іншому місці. Ми не мали сили навіть роздягнутися, просто впали на мішки, наповнені зогнилою старою соломою, і спробували заснути. У сінниках жило безліч маленьких комах, які безжально кусалися, тому до ранку я був увесь вкритий сверблячими ранками й мало спав. На додачу мене морозило від опіку.

А потім потягнулися сумні, сірі дні, коли не було нічого, крім нескінченних господарських робіт. Моє плече набрякло, з нього сочився гній. Інструменти були набагато більшими й важчими, ніж ті, що ми використовували в палаці.

Коли ми прибули до дому Рососяйної, наближалася осінь. У цій частині світу це пора року, яка виглядає дуже красиво. Листя змінювало кольори, ставало червоним або золотим і опадало з дерев. Щодня на світанку нам наказували маршувати на поля, які височіли терасами на схилах долини, і викопувати звідти великі видовжені бульби або збирати фрукти з дерев у садах і навколо полів. Коли ми прибули, зерно вже було зібране, а жнива в них бувають лише раз на рік. У країні за горами вирощують менше видів фруктів, і майже жодного з них я не бачив раніше. Однак усе, що надавалося до їжі, ми збирали, викопували чи зривали та звозили до комор Рососяйної.

Перші тижні ми не думали ні про що інше, крім втечі. Вигадували різні способи, але це було зовсім непросто. На ніч нас закривали в хатині, а на подвір'ї спускали собак. На полях постійно чергували двоє озброєних кінних, а що ще гірше — в сусідній долині та горах були розташовані господарства менш знатних селян, які працювали на полях Смільдрун й отримували за це частину врожаю, наймалися на її корабель, коли вона вирушала річкою на море, і в усьому від неї залежали.

На полі нас часто підбурювали до втечі, бо виявилося, що за кожного спійманого раба вони отримували від Рососяйної шматок золота, який називали ґвіхтом, і в якому було приблизно стільки ж металу, скільки у двох дирхемах. Для таких, як вони, це було багатство, що забезпечувало їм їжу на рік. До того ж зберігання будь-яких запасів їжі було заборонено і каралося різками, а нашу хату часто обшукували.

Від інших рабів ми також не мали особливої підтримки. Кожен тримався осторонь, і, включно з Удулаєм, лише п'ятеро говорили нашою мовою. Інші розмовляли мовою Узбережжя Вітрил — саме так люди, що живуть за горами, називають свою країну. Їхньою мовою це звучить як «Смарсельстранд».

Незабаром після нашого прибуття сталося так, що втекли двоє людей. Вони були місцевими, засудженими до рабства у Смільдрун за крадіжку. Один із них вкрав її коня з пасовища, а інший, молодий хлопець, мандруючи горами, вбив її квівцю, бо, за його словами, помирав із голоду. Крадій коней потрапив у рабство на десять років, а волоцюга — на три, з яких рік уже провів у гостях у Рососяйної.

Вони втекли спритно: збираючи хмиз, знайшли якісь гриби, які висушили, розтерли на порошок і додали собакам у їжу. Вночі всі вони були хворими й отупілими, не мали сил навіть гавкати, а двоє згодом здохли. Під час ремонту стріхи обидва чоловіки підрізали мотузки, що сплітали стебла, й підготували ту частину даху так, що ніхто нічого не помітив, а коли настала ніч, просто відкрили частину стріхи й вибралися на дах. Звідти перебігли на інший кінець обори й перескочили на дах комори, а потім пробігли ним до частоколу. Вартовий, який чергував уночі, нечасто туди заходив і переважно стояв на дерев'яній вежі над брамою, а вони поводилися тихо. У них був довгий ремінь із прив'язаним серпом, украденим удень, і за його допомогою вони перелізли через частокіл, після чого спустилися з іншого боку й утекли в гори. Про все це ми дізналися вранці, коли мали йти на поле, і виявилося, що двоє людей зникли, а в даху над стодолою зяє дірка. Того, що вкрав коня, звали Снакальді Сердечна Долоня, а молодим волоцюгою був Гарульф, Що Читає Зі Снігу.

Негайно засурмили в довгі на кілька кроків, видовбані труби, видаючи спеціальний сигнал, що означав втечу. Люди Смільдрун і вона сама не виглядали розгубленими, а радше радісними, перекрикувалися й свистіли, сідлаючи коней, забираючи луки та згорнуті в петлі довгі ремені. Вони розлютилися лише тоді, коли виявили, що собаки хворі.

Селяни також вирушили в гори зі своїми собаками, зброєю і потужним галасом. Тоді ніхто не працював на полі.

Ті, хто залишився в обійсті, щоб нас стерегти, виглядали розлюченими й не шкодували нам ударів. Удулай, який був своєрідним старостою для рабів, виглядав нажаханим. У нього тремтіли руки, а очі були на мокрому місці, що для нас було справжньою втіхою.

Переслідувачі повернулися на третій день близько полудня, ведучи втікачів на ременях за кіньми. Обидва були в одязі, що звисав із них клаптями, петлі стискали їхні шиї, і вони весь час мусили бігти, натягуючи ремінь зв'язаними руками. Якби хтось із них упав і почав волочитися за кіньми, він би задихнувся, але людям Смільдрун це було непотрібно, тому вони зупинялися й ударами змушували їх підводитися. Обидва були побиті й закривавлені, а Снакальді вибили око.

Нас привели на подвір'я й наказали дивитися, як Гарульфа прив'язують до тієї самої решітки, на якій підвішували для білування впольовану дичину. Потім вийшла Смільдрун — боса, із зібраним у пучок волоссям, одягнена лише в тонку сорочку. Вона принесла сплетений із ременів батіг на короткій ручці. Коли вона замахнулася ним над головою, почувся свист, а потім батіг із тріском вдарив по спині молодого Гарульфа, відразу розрізаючи шкіру і відкриваючи багряну рану. Смільдрун танцювала по вимощеному подвір'ю, вимахуючи батогом, але свисту ременя чи тріску ударів уже не було чутно. Лунало тільки жахливе виття катованого хлопця.

Ми дивилися на це мовчки, тремтячи, ніби вийшли з крижаної води, раб, що стояв поруч зі мною, трусився й беззвучно плакав, а Бенкей дивився на катування примруженими очима й жував соломинку, яку перекочував у роті з одного боку на інший, і видно було, що він блідий від люті.

Вимахуючи батогом, Рососяйна аж блищала від поту і крові, сорочка прилипла до її тіла, жирові складки підстрибували, великі, балоноподібні груди набрякли, ніби воліли розірвати шнурівку тонкого полотна, вона ж облизувала губи — краплі крові бризкали на її обличчя; і я зрозумів, що це її збуджує, що вона розпалена, як кобила у спеку. Вона била так довго, аж поки хлопець не перестав кричати й не повис на дерев'яній рамі, тож його відв'язали й кинули на подвір'я, мов ганчірку, а потім притягнули Снакальді. І знову батіг завив у повітрі, і знову бризнула кров. Це тривало без кінця, а ми стояли й дивилися, слухаючи крики катованого чоловіка, якого називали Сердечною Долонею, і крики Смільдрун, яка при кожному ударі видавала хрипкий стогін.

Нарешті Снакальді також повис на ременях, а Рососяйна втомилася. Я сподівався, що на цьому все закінчиться, але найгірше було ще попереду.

Спочатку їх обох привели до тями, однак Снакальді не відв'язали, а втерли йому в рани на спині жменю солі. Він уже не мав сили кричати, лише корчився й видавав тихе жахливе скавуління, як умираючий пес. Цього також було недостатньо для Рососяйної, тому двоє людей схопили списи, з якими полювали на ведмедів. Ці списи мали вузькі, листоподібні вістря, нижче яких древко було укріплене залізом на довжину ліктя, з двома шипами, що стирчали врізнобіч. Їх вбивали ведмедю в груди, а шипи мали впиратися в його тіло, щоби спис не встромився надто глибоко і ведмідь не зміг дістатися мисливця.

Обидва чоловіки підійшли до нещасного Снакальді з двох сторін і повільно вбили йому списи під пахви, так щоб вістря вийшли з обох боків шиї. Потім відв'язали його від рами й понесли під відкриту браму, тримаючи за древка. Обв'язали ременем і підняли на платформу сторожової вежі. Нарешті сперли древка на платформу, а на вістря наклали ланцюги із залізними кільцями, які були закріплені на балці під самим дахом вежі. Схрещені списи трохи нахилилися вперед і утримували пробите тіло, яке здригалося над брамою, просто над черепом бика.

— Він хотів померти, дивлячись на гори й небо! — закричала Смільдрун і видала жахливий, пронизливий сміх. — Нехай так і буде!

Потім настала черга молодого волоцюги, який майже збожеволів від страху, але його не пробили списами. Замість цього Смільдрун відрізала йому всі пальці на одній нозі великими кліщами для витягування цвяхів, які розжарила у вогнищі. Вона залишилася незадоволеною, бо посеред катувань хлопець знепритомнів, і його не вдалося привести до тями.

Після всього цього нас загнали до найважчої роботи й не давали їсти й пити три дні. Після цього стара жінка з Канґабаду заслабла й через тиждень померла.

Снакальді Сердечна Долоня, який походив із племені Людей-Коней, сконав лише вночі, але його тіло залишилося над брамою.

У цей час я повністю втратив надію. Перестав говорити навіть із Бенкеєм. Просто волочився й робив, що мені наказували. Я зрозумів, що ми не зможемо втекти, що не знаємо країни й не уникнемо кінного переслідування з собаками. У горах тікати важче, ніж деінде, бо часто можливо йти лише стежкою. За її межами чигають прірви й скелясті стіни, а той, хто знає гори, швидко може перекрити всі проходи.

Гарульф зміг підвестися з постелі лише через кілька днів, не міг ходити, тому кульгав, підстрибуючи та спираючись на роздвоєну палицю, яку тримав під пахвою. Ми мусили поїти й годувати його ложкою, наче дитину. Наступного дня йому не дозволили лягти спати, а замість цього відвели до двору Смільдрун, і потім уночі ми довго чули звідти крики. Ми не дізналися, що там відбувалося, а він нічого не захотів сказати.

Це повторилося наступної ночі, а вранці хлопець знову зник. Здавалося неможливим, аби він зміг вибратися з обійстя й піти — хворий, змучений і кульгавий, але він зник, як дирхам у криниці. Його втеча залишалася таємницею недовго, аж поки хтось не зайшов до лазні й не виявив, що Гарульф, що Читає зі Снігу, з племені Людей-Грифонів, повісився на балці, на якій сушилися трави, використавши для цього власні штани.

Тоді мені здавалося, що я знаю, як почувається старець, чиє життя добігло кінця, і вже нічого не може трапитися. Я прокидався на світанку й намагався якнайшвидше вийти з хати, бо той, хто виходив останнім, отримував удар батогом. А потім намагався прожити до заходу сонця. Це все. Я не розмовляв і ні на кого не дивився. Коли наказували взяти до рук мотику, копав. Коли показували кошика, ніс. Коли давали кухоль, пив. Коли підсовували миску з вареною кашею, їв. Коли до мене говорили, дивився, як квівця. Дні минали, ставали коротшими й холоднішими. Вранці трава була білою і хрусткою, а калюжі замерзали. У мене відростало волосся. Тільки з цього я розумів, що час плине.

Одного дня Бенкей не витримав і зробив так, щоб ми обидва прибирали хлів і вивозили гній.

— Я терплячий, тохімоне, — сказав він, набираючи солому з гноєм на вила. — Але я не розумію, що ти задумав. Мовчиш. Дивишся під ноги. Мовчки робиш усе, що наказує цей амітрайський худий кнур. Я чекаю, дні минають, але нічого не змінюється, і я не розумію, до чого це веде.

— Це ні до чого не веде, — відповів я. — Не знаю, що ми могли б зробити. Не знаю, як подолати частокіл. Не знаю, як уникнути собак і переслідувачів. Не знаю, як знайти дорогу в цій проклятій країні. Не хочу, щоб ми закінчили на брамі, настромлені на списи. Я нічого не знаю. Я лише підліток, який став рабом. Кожен із цих дикунів удвічі більший за нас. Не уявляю, чи могли б ми їх перемогти, навіть якби мали в руках мечі. Не знаю, що ми могли б зробити, Бенкею. Вбиті чоловіки дорівнювали їм за силою і походили з цієї країни. А тепер вони мертві.

Він зблід, поки я говорив, стиснув руки на держаку вил, і мені здалося, що він мене вдарить. Замість цього він кинув вила на землю, а потім ударив ногою в стіну.

— Отже, все пропало! — прохрипів він, намагаючись не кричати. А я застиг, бо Бенкей почав говорити кірененською: — Це кінець! Ми тут зогниємо, а Сніп і Н'Деле обоє загинуть! Кірененці, які йдуть з Лемешем, будуть вибиті! Праматір переможе і пожере нашу країну! Кінець! Немає жодної надії! Якщо володар Тигрячого Трону, Палаючий Стяг, Господар Світу і Перший Вершник не може обдурити кількох кудлатих дикунів! Кінець клану Журавля, якщо його кайтохімон слабкий! Я думав, що ми виборемо собі право на життя! Що я йду поруч із Носієм Долі й зможу померти, борючись за вільних людей! А якщо виживу, то зможу приєднатися до клану Журавля десь у новому Кіренені, у країні вільних людей! Але нічого з цього не вийде. Нас перемогла жирна свиня з батогом! Навіщо ті армії! Імператора може зламати громадка замазур із дерев'яної халупи десь у горах! Достатньо кількох ударів батогом, і імператор перетворюється на раба.

Він на мить замовк, а я відчув, ніби прокидаюся.

— Ти син найкращого правителя, якого знала ця земля, Стовпе. Він призначив тебе своїм наступником. Тебе вчили керувати. Тебе вчили битися. Тебе вчили тисячі речей, про які я навіть не маю уявлення. Я не вірю, що ти не можеш знайти способу впоратися з однією товстою лярвою та її бандою дикунів. Їх лише двадцять три! Просто не вірю! Скажи мені, навіщо загинув Гацель, син Бондаря? За що помер Брус, син Полинника? А насамкінець скажи мені, тохімоне, яка доля чекає на Воду, доньку Ткачки? Бути тохімоном, першим серед рівних, може лише той, хто відрізняється від інших! Хто завжди буде правителем і командиром, де б він не був. Навіть спійманий і переможений, завжди буде тим, хто робить те, що мусить робити, і хто ніколи не опускає рук. Тому ми йдемо за кимось таким! Ми, вільні кірененці. Ми обираємо тохімона як першого з нас. Того, хто знає. Того, хто веде. Тоді, коли власного розуму кожного з нас недостатньо.

Я підніс кулак до чола й накрив його другою долонею.

— Кодай масса, аскаро, — сказав я, відчуваючи, як сльози котяться по моєму обличчю. — Пробач мені слабкість. Це більше не повториться. Тепер ти знову маєш бути терплячим, але цього разу я вже шукатиму вихід. Невдовзі скажу тобі, що ми робитимемо, і присягаюся, що вирвемося звідси. Але я знайду кращий і надійніший спосіб, ніж втеча навмання.

Бенкей підвів голову.

— Кращий спосіб, ніж втеча?

— Я зіграю з ними в тарбісс. І виграю. Вони — наче ведмеді або скельні вовки. Великі, сильні й страшні. А я буду як змій, Бенкею. Як скорпіон. На кого поставиш? На сонного ведмедя чи на змія, готового до атаки?

Потім позірно нічого не змінилося. Ми працювали, дерева стояли голі й чорні, наче мертві. Птахи десь зникли. Замість них з'явилися інші. Падав дощ, перетворюючи землю на болото, яке іноді тверділо від холоду, як камінь. Дощ перетворювався на розтанцьовані в повітрі холодні клубки й пір'їнки, які осідали на землю. Але я вже не дивився на це очима раба. Дивився як стратег. Як шпигун. Як убивця. Кожна річ могла мати значення. Я розплющив вуха й очі. Слухав плітки, дізнавався. Знову почав вчити мову. Чекав. Згорнувшись калачиком серед сухого листя. Невидимий. Непомітний. Отруйний. Я був змієм.

Я слухав їхню мову й запам'ятовував слова. Поступово починав також розуміти, що вони говорять, навіть коли розмовляли між собою. Але вдавав, що розумію небагато, й реагував лише тоді, коли говорили до мене голосно й чітко, використовуючи прості слова.

Придивлявся до Людей-Ведмедів і шукав слабкі місця. Намагався зрозуміти, хто є важливішим, хто кого ненавидить, і хто кого боїться.

Водночас був покірним, заляканим рабом. Слухняним і безпроблемним. Вичікував, згорнувшись калачиком.

Дні стали ще коротшими, осінній врожай було зібрано з полів, і ми все частіше працювали в господарстві або навіть під дахом. Зазвичай рубали на паливо дрова, які потім підпалювали у великих стосах і засипали землею так, щоб вони лише тліли, перетворюючись на вугілля. Викопували й звозили порізану на шматки дивну чорну землю, яка також могла бути паливом. Дубили шкури. Ремонтували інструменти.

Сніг падав і танув, а іноді лежав по кілька днів. Я чув про сніг, вивчаючи далекі країни, але раніше не міг собі його уявити, бо бачив щось схоже лише в дитинстві, коли ми приїжджали до гірського палацу. Тому, коли вперше побачив білі пластівці, що падали з неба, був здивований. Думав, що це опадають квіти.

Домочадці часто вирушали на полювання і привозили до дворища туші величезних оленів, вкритих рудуватою шерстю, або інших великих та малих тварин. Вони возили їх на дивних возах, які замість коліс мали довгі дерев'яні підпори, що легко ковзали по снігу й льоду. Називали їх саскія.

Ми білували здобич, коптили або змішували м'ясо з сіллю та іншими спеціями, а потім тушкували в казанах, складали у глиняні глеки й заливали гарячим жиром. У них було багато способів зберігати м'ясо та овочі протягом довгих місяців, і я дуже цим цікавився, бо це здавалося корисним знанням для того, хто планує перетинати гори. Однак ми знали, що це станеться не раніше, ніж розтануть сніги й потеплішає.

Сутеніло рано, і завдяки цьому нам дозволяли довше спати; іноді ми могли сидіти в нашій хатині біля вогню і гріти суп із залишків у казанку, пожовуючи вкрадені шматки хліба.

Також через нашу долину почали проходити подорожні. У тій країні люди неохоче сидять на місці — вони вирушають у закордонні подорожі або подорожують країною як мандрівні торговці. Багато на кого після повернення з моря ще чекає довга дорога додому через ліси й гори. Вони також намагаються примножити багатства, привезені з нашого узбережжя та інших країн, і займаються торгівлею. Торговців, однак, не запрошували до садиби Смільдрун, але й вони не просили про гостину. Ставали табором біля струмка, оточуючи вогнище важкими возами й збройними. У цій країні єдиною владою є віче, яке скликають кілька разів на рік, тоді застосовується закон, вирішують суперечки та радяться. У повсякденному житті їм достатньо зброї в руках. Ці люди торгують і купують тоді, коли знають, що битися чи відбирати товар силою їм невигідно. Тому вози купців ставали подалі від дворища на знак того, що вони не будуть на нього нападати, але не відкладали зброї, показуючи, що чіпати їх також не варто.

Я пішов до табору купців, аби віднести шкури, які Смільдрун збиралася продати або обміняти. Продавці мали на возах цвяхи, навершя сокир, ножі та наконечники стріл, а також багато інших товарів. Швидко сталося так, що в Дракониці прокинулася жінка, і її повністю захопило розглядання кольорових ниток і стрічок, хусток і прикрас, тож вона перестала мною цікавитися. Своєю чергою чоловіки, які прийшли разом із нею, були зайняті торгуванням за хутра і розпиванням з купцями рогів жовтневого пива.

Я підійшов до високого чоловіка, одного з тих, що охороняли вози, у якого на видовженому щиті був намальований знак, який я вже бачив раніше на подертій куртці Снакальді на прізвисько Сердечна Долоня. Дві кінські голови, схрещені шиями, ніби тулилися одна до одної. Знак Людей-Коней. Я подав йому кухоль пива, який налив перед цим, а ніхто не звернув на це уваги.

Я вказав на знак на його щиті й сказав лише:

— Снакальді Сердечна Долоня. Знаю Снакальді. Снакальді добрий людина.

Він прийняв кухоль і подякував, але ім'я, яке я назвав, не справило на нього великого враження.

— Снакальді? Не знав. Мабуть, хтось із Дубової Пристані. Це був наш?

Я нову вказав на знак на щиті.

— Він Люди-Коні. Він тут померти. Може, ти сказати родині? Не треба добрий людина лежав, як пес.

Чоловік уважно подивився на мене, а потім поставив кухоль на борт воза й стишив голос.

— Хочеш мені щось розповісти, хлопче? Тут загинув один із Людей-Коней? Розповідь? — останнє слово він вимовив дуже чітко.

— Не вміти розповідати, — відповів я. — Замало слова. Скаже як зможе. Снакальді вертатися додому. Украсти коня вельмишановної Смільдрун. Вона зловити Снакальді в рабство. У Смільдрун Рососяйна багато биття, багато роботи, мало їжа. Снакальді мати жити десять роки. Три роки працювати, часто битий. Він сказати досить, гайсфинґа. Повертатися додому. Смільдрун зловити. Бити батогом. Втирати сіль у рани, припікати залізо і вогонь. Нанизати на списи для ведмідь і повісити частокіл. Довго і страшно помирати Снакальді Сердечна Долоня. Багато муки. Його тіло порубати й кинути пси. Смільдрун зла жінка. Так не можна. Ти сказати у своє плем'я. Може, він мати родина, може, хтось його шукати, а він тепер не жити, і його дух сумувати далеко від дім. Снакальді добрий людина.

Той чоловік вислухав усе це, але я не зміг прочитати з його обличчя, що він про це думає. Однак того дня я просто посіяв перше зерно. І не мав уявлення, чи щось із нього проросте.

Що темнішими, холоднішими й коротшими ставали дні, то рідше хтось наважувався виходити за палісад дворища. Здавалося, що Люди-Ведмеді бояться темряви. Іноді з'являвся дивний густий туман, що стелився пасмами в долині, і тоді всі поспішно поверталися за вали, кидаючи всі справи, та сурмили в труби. Потім запалювали всі лампи й замикали двері. Щось наближалося разом із зимовою темрявою, щось, чого вони навіть не хотіли бачити, і я не знав, що це було. Іноді ночами з-за меж обійстя долинали дивні звуки, від яких по шкірі проступали сироти. Ті раби, які сиділи тут довше, казали, що недавно, може, рік чи два тому, прокинулося прадавнє зло, яке жило на урочищах, і звідти почали виходити чудовиська. Інші висміювали цих оповідачів, але я пригадав привида poiгo, який переслідував мене до недавнього часу, і мене обдало холодним потом.

Саме тоді загинув один із братів Смільдрун.

Туман насунувся посеред темного, похмурого дня, і Смілдрульф — так його звали — не встиг повернутися з полювання. Уночі він стукав до брами, було чути його крик, але ніхто не торкнувся до засува і навіть не глянув у той бік. Коли вранці відкрили ворота, його знайшли мертвим. На тілі не було жодних ран, жодна кістка не була зламана, але він був мертвим. Його голова була вивернута назад, замість рук із плечей росли ноги, а зі стегон — руки. Ніхто їх не відрубав і не пришив у інші місця, йому також не скрутили шиї. Він виглядав так, ніби саме таким і народився. Його очі були розплющеними й зовсім білими. Люди-Ведмеді не склали Смілдрульфу дерев'яного стосу, як у них заведено, не відправили його до свого бога, а замість цього пробили його трьома списами й віднесли на болото у віддаленій частині долини, де нам наказали вирубати лід кайлами до чорного, жирного болота й води, яка не встигла замерзнути. Там йому відрубали голову й усі кінцівки, виклали їх у нормальному порядку й пробили списами, занурюючи тіло глибоко в мул. Потім ми з великим поспіхом повернулися за частокіл, тричі перетнувши замерзлий біля берегів струмок. Після цього Люди-Ведмеді пили кілька днів, але не на честь померлого, а зі страху. Після цього його імені більше ніколи не вимовляли.

Тоді я не бачив жодного роіго, хоча іноді помічав якийсь рух краєм ока, знаходив дивні сліди на снігу. Також на власні очі бачив, що сталося зі Смілдрульфом, і не можу пояснити це інакше, ніж тим, що це спричинило одне з імен богів.

Однак мені досі не вдавалося зрушити з місця. Ми були рабами без жодного значення. Коли не завдавали клопоту, нас просто не помічали. Коли щось не подобалося — карали. Я повинен був це змінити.

Поява «холодного туману», як вони це називали, мала одну добру рису — він виганяв тварин із лісів і гір, як це буває під час пожежі. Іноді вдавалося їх уполювати, і незабаром комори у дворищі були заповнені під зав'язку.

У такий спосіб до нашої долини прийшло стадо диких коней.

На світанку їх помітив вартовий з вежі над брамою. Відразу ж затрубили в роги й зібралися, а в мене завмерло серце, бо я був певен, що знову втекла людина, попри те, що лежить сніг, і що знову доведеться дивитися на страту. Якусь жахливу мить я думав, що це Бенкей, поки він не вийшов із нужника, аби запитати, що відбувається.

Стадо потрапило в долину через високий перевал — той самий, яким сюди потрапили й ми, і практично було в ній ув'язнене. Долина виглядала як велике корито, з обох боків оточене гірськими хребтами. На схилах тягнувся ліс, гірські луки й поля. З долини можна було вийти ще одним перевалом, який називали «нижнім», з порогами, по яких спадав струмок, але дорога, хоч і легша, ніж через «верхній», була вузькою, скелястою і не підходила для сполоханого стада диких коней.

Коли стадо помітили, воно паслося на лузі далеко по інший бік від струмка, його ледве можна було зауважити біля підніжжя гір, але вартовий мав гострий зір. Відразу ж відправили вершників в різні кінці долини, і незабаром на обох перевалах стояли селяни з мотузками, рогами й барабанами, а дехто навіть тримав у руках казани та ложки, щоб відлякувати стадо, якби воно захотіло перейти через перевал. Нам також наказали вийти з дворища, всі метушилися, сідлаючи коней, прив'язуючи довгі аркани, а Смільдрун, яка штовхалася й роздавала стусани домочадцям, ще більше посилювала безлад. Спостерігаючи за цим хаосом, я зрозумів, що ці люди пихаті, занадто впевнені у своїй силі й легко можуть бути захоплені зненацька. Це могло коли-небудь стати мені у пригоді.

Того дня було вирішено, що обійдемося без їжі, і незабаром ми пробиралися по снігу разом із вершниками, намагаючись загнати стадо кудись, де його можна буде впіймати арканами. Однак долина була великою, і, крім гонитви до знемоги, з цього всього мало що вийшло.

Стадо налічувало двадцять три коні. Це були дуже красиві тварини, набагато більші за наших, усі тигрово-брунатної масті, але жеребець, який їх вів, був повністю золотим. Він виглядав як істота з казки: із закрученими назад рогами, серпоподібними виростами, широкими грудьми, горбоносою головою і вигнутою, як в орла, шиєю. Коли він розганявся, ведучи за собою стадо, я відчував, як тремтить земля. Всі ми, хто гнав коней пішки, фактично лише безпорадно бігали з місця на місце. Брати й кузени Смільдрун, а також вона сама, даремно намагалися оточити стадо, яке бігло, весь час утримуючи той самий видовжений стрій, і змінювало напрямок краще, ніж вишколені коні важкої кавалерії.

Бенкей увесь час хихотів, спостерігаючи за зусиллями людей. На превелике щастя, ніхто не звертав на нас уваги.

— Тільки поглянь на них! — зареготав він. — Вони весь час їх лякають! Дивись… дивись на цього дурного козла Смілурфа! Він переслідує жеребця! Не вірю… Зараз заступить йому дорогу і спробує схопити його арканом!

Велетенський провідник стада ухилився від аркана, який свиснув над його головою й зачепився лише за один ріг. Жеребець смикнув головою, і Смілурф із відчайдушним криком перелетів через голову свого коня. Дикий кінь розвернувся на бігу і вдарив задніми ногами, збивши коня Смілурфа на бік, а в самого вершника влучивши в повітрі. Велетенський, бородатий кузен Смільдрун покотився по землі зовсім безвладно, і мені здалося, що він уже не встане.

Наступний вершник, довгокосий юнак на ім'я Смілле, мчав паралельно зі стадом, видаючи дикі бойові крики й розкручуючи над головою аркан. Вони мчали вздовж струмка, де берег був справді високим, принаймні на зріст людини, але Смілле не відводив очей від жеребця, готуючись до кидка, і не дивився, куди їде. Табун тим часом відтискав його все ближче до скелястого берега потоку, щораз пришвидшуючи біг. Коли Смілле закричав і кинув аркан, коні різко звернули, а він полетів просто на скелі та крижані валуни.

Бенкей сміявся так, що навіть мусив прилягти на землю.

— Ох, дайте мені пива і бакхуну, — прохрипів він. — Хочу сісти й подивитися на це все! Я так не сміявся, відколи в моєї тітки в спідниці завелися мурахи!

— Вони щось роблять не так? — запитав я, хоча було очевидно, що все йде не за планом. — Ти зробив би інакше?

— Ох, як шкода, що лежить сніг, — хихотів він. — Бо вони могли б іще підпалити траву!.. Не можу!.. А зараз… — вказав пальцем. — Дивись… Травлять їх псами… Не можу… Боги…

Справді, Люди-Ведмеді знову спробували загнати коней у місце, де з одного боку їх затримали б скелі, а з іншого — стіна густого лісу та схил. Коло піших рабів, що кричали й били палицями по залізних казанах, вершників та людей, які тримали на ланцюгах лютих собак, схожих на волохатих скельних вовків, перекривало їм шлях. Ми йшли разом із цим натовпом, кричали, били в барабани та свистіли. Найбільше галасував Бенкей.

— Так! Лютуйте, брати! — кричав він амітрайською, своїм степовим наріччям з околиць Саураґару. — Йдуть вовки! Треба захищати лошат! Топчіть їх усіх! Розривайте зубами! Напийтеся крові!

Стадо спробувало вирватися з пастки, женучи вздовж лісу, а тоді Люди-Ведмеді спустили псів, аби ті перекрили їм дорогу. Коли ж коні раптом почали бігати колами, почулися радісні вигуки. Мене лише здивувало, що Бенкей теж кричав разом із ними.

А потім я зрозумів. Коні бігали колами не тому, що впали в паніку й не знали, куди тепер рухатися. Табун побачив, як на нього з гавкотом і ричанням мчать пси. І перетворився на фортецю.

Усередині стояло щільне коло лошат і старих кобил, повернутих головами всередину. Навколо них бігли молоді й сильні кобили, а ззовні — жеребці. Вони весь час оточували зібраних усередині молодих, утворюючи обертове коло, і зовсім не виглядали наляканими. Бігли коротким неквапливим галопом — таким, яким командир об'їжджає стрій своїх воїнів перед битвою. Тоді я зрозумів, чому радіє Бенкей, і перестав бігти.

Перший собака скочив на галопуючого коня вбивчим високим стрибком, але кінь став дибки і ліниво труснув копитами. Пролунало жахливе скавучання, на каміння бризнула кров. Наступний кінь просто витягнув шию і клацнув потужними щелепами, а потім підкинув собаку в повітря. Інший пес спробував атакувати ноги, але отримав потужний удар задніми копитами.

— Хайая! — закричав Бенкей. — Два смердючих бородатих кабана і три собаки! За один день! Далі! Далі, ловімо коней! Незабаром усе буде скінчено. Повернемося тільки до дворища по свої речі, підпалимо його й можемо йти на північ!

Проте почало смеркати, і Люди-Ведмеді втратили бойовий дух. Я чув, як Смільдрун кричить, що на обох перевалах мають палати вогнища, і що люди мусять там чергувати до ранку. Це нікому не сподобалося, бо всі боялися холодного туману, який виходив з урочищ, і я мав надію, що вона відправить туди нас, що дало б нам чудовий шанс на втечу. Але цього не сталося, і на перевали проклинаючи все на світі пішли селяни, яким вона пообіцяла за це по марці сріблом.

— Ти зміг би спіймати цих коней? — запитав я в Бенкея, що засмутився, побачивши, що Смілле і Смілурф залишилися в живих, і їх везуть на санях, хоча один із них безсило лежав із білим як сніг обличчям, а інший хрипів і кашляв рожевою піною.

— Не сьогодні, бо вони надто розлючені, — відповів він. — І не завтра. І зовсім іншим способом.

— Скажи мені як, — сказав я на це. — А я скажу тобі, що ми зробимо.

А коли ми ввійшли до дворища, я пішов просто до Смільдрун.

— Я й мій брат Бенкей спіймати коней для вельмишановна Смільдрун, — сказав я, покірно схиливши голову. — Ми вміти. Ми амітраї. Вміти коні.

— Замовкни, місячний пес! — заверещав Удулай і вдарив мене своїм прутом під коліна. — Як смієш говорити до Дочки Землі! До шляхетної Смільдрун! Що б ти там не хотів патякнути, мусиш спершу сказати мені, а потім я…

Він замовк, бо Смільдрун видала якесь люте гарчання і вдарила його кулаком в обличчя. Удулай страшно завив, перекидаючи корито, і врізався спиною у ворота хліва. Я все ще стояв, покірно схиливши голову, але з-під ліктя бачив, як він корчився в болоті, розмазуючи кров по обличчю. Це видовище здалося мені дуже гарним.

— Я й мій брат Бенкей вміти коні, — повторив я. — Спіймати їх для прекрасної Смільдрун.

Вона виставила вперед велику, червону від морозу стопу і сперлася нею об моє підборіддя, піднімаючи моє обличчя вгору.

— Говори, хлопче, — сказала вона.

І я почав говорити.

Наступного дня ми всі вирушили з санями до молодого лісу рубати жердини, а потім будувати загороду. І цього разу все було інакше, ніж зазвичай, бо Бенкей розповідав мені, як будувати, а я перекладав це своєю начебто кулявою мовою Людей-Ведмедів. Ми не мусили надто важко працювати, керували роботами, показували й тільки час від часу бралися за сокири й тесла. Нам також дали кашу зі шматочками в'яленого м'яса і по кухлю кислого молока, а потім — і пива, а Удулай тримався від нас подалі, буркочучи під ніс і прикладаючи жменями сніг до свого фіолетового набряку.

Наступного ранку, коли все було вже готово, ми обоє вийшли перед браму граду, а за нами — решта з арканами й луками в руках на випадок, якщо нам спаде на думку тікати.

— Наразі я все зроблю сам, — оголосив Бенкей, знімаючи стару куртку по якомусь хлопчакові й заплямовану сорочку. Залишився лише в подертих хутряних штанах і чоботях. Я дивився, як він іде по снігу напівголий, худий і жилавий. Знайшовши свіжі сліди кінського гною, він вимазав ним груди й шию. Ми вирушили далі по камінню через струмок, а потім довго йшли по засипаних снігом луках. Люди-Ведмеді йшли за нами півколом, але не галасували й трималися на відстані, як ми й наказали.

Стадо копалося в снігу на відстані пострілу з лука від нас. Бенкей підняв руку, і ті, хто йшов за нами, зупинилися. Він віддав мені свою куртку, шапку й сорочку, а потім наказав чекати й рушив просто до коней.

Побачивши його, жеребець-провідник насторожився, видав попереджувальне іржання й тупнув, нахиляючи голову. Бенкей, однак, продовжував іти, але дуже повільно. Я чув, як він тихо наспівує якусь монотонну пісню без слів. Коли він наблизився до стада, розвів руки й далі йшов повільним, спокійним кроком.

А потім увійшов поміж коней, просто в середину табуна, і сів на скелю.

І все. Побачивши його, тварини трохи порозходилися, але за деякий час повернулися до копання в снігу в пошуках їжі. А Бенкей сидів.

Минув якийсь час, який здався мені цілою епохою, мої ноги змерзли в повстяних чоботах, а він повільно витягнув з-за пояса кілька довгих шматків сушеного м'яса, поламав і порозкидав навколо себе. Коні швидко знайшли їх і з'їли, а через ще один надзвичайно довгий проміжок часу, коли я вже почав старіти, вони почали обережно його обнюхувати.

Він довго сидів там на скелі, оточений морем спин, голів і насторожених вух, та не рухався. Аж урешті привернув увагу золотого жеребця. Жеребець розштовхав кобил, легенько куснув одного з коней за шию і врешті-решт дійшов до скелі, на якій сидів Бенкей. Тоді вивідник устав, повернувся до нього спиною й пішов, знайшовши собі іншу скелю. Здалеку я чув, що він продовжував наспівувати.

Це повторювалося кілька разів — стадо починало збиратися навколо, коли Бенкей розкидав у снігу м'ясо, а коли з'являвся провідник стада, він відвертався і йшов геть. Було видно, що жеребець стає дедалі більше зацікавленим та здивованим, але не боїться і не сердиться.

Зрештою, він почав ходити за Бенкеєм крок у крок, витягнувши до нього голову й намагаючись його обнюхати. Близько полудня вивідник раптом розвернувся і дозволив жеребцю підійти до себе, а потім витягнув з-за пояса останній шматок м'яса й простягнув його на долоні коню. Потім розвів руки та знову почав наспівувати, похитуючись із боку на бік.

Я не знаю, чи справа була в пісні, яку він наспівував, чи в його поведінці, але жеребець, який спочатку недовірливо придивлявся до нього з відстані у кілька кроків, теж почав кивати головою, повторюючи ці рухи. Через деякий час здавалося, що вони танцюють.

Усе це тривало довго, й люди Смільдрун уже сиділи на колодах і каменях, загорнувшись у хутра й попиваючи підігріте в казанку пиво з корінцями та медом. Я промерз до кісток і не розумів, як Бенкей це витримує, будучи напівголим.

Але він стояв там і танцював із жеребцем, за деякий час тримаючи голову прямо біля його морди, в зоні досяжності потужних щелеп. Вони дивилися один одному в очі, Бенкей наспівував і тримав руки з обох боків великої голови, але не торкався його, хоча кінь рухав головою так, ніби Бенкей штовхав її руками.

Потім Гебзаґал зробив крок назад і плавно провів руками, а жеребець повалився на бік, хоча Бенкей навіть його не торкнувся. Люди-Ведмеді зірвалися на ноги, але їхні крики радості одразу стихли, коли вони пригадали, що нічого не вдасться, якщо вони не будуть сидіти тихо. Я глянув на них і побачив, що нестерпний товстий Сміґральд, який стояв поруч із матір'ю, від здивування роззявив рота й округлив очі. Саме цього я й прагнув.

Тим часом амітрай підійшов до жеребця і став на нього, як на камінь. Зробив кілька кроків по великому, вигнутому тулубу, обережно сів на нього верхи, а потім ліг, спершись тулубом об кінську шию, і завмер.

Через якийсь час жеребець струснув головою, наче прокидаючись, і підвівся. Бенкей обійняв його шию й дозволив себе підняти, а потім перекинув ногу через спину і випростався. Жеребець здригнувся й кілька разів підскочив, побіг уперед, але не виглядало на те, що він хоче скинути вершника. Вони просто їхали разом.

Це тривало досить довго, після чого Бенкей зіскочив з коня і відійшов, ніби нічого не сталося. Жеребець глянув йому вслід, нашорошивши вуха, і заіржав, ніби ставив якесь питання, але вивідник ішов повільно, не озираючись. Кінь витягнув шию вперед, вищирив зуби й рушив за ним. А Бенкей продовжував іти. Він перетнув луку, пробираючись крізь сніг, а я залишився, спостерігаючи, як стадо спочатку дивиться на жеребця, який іде за Бенкеєм, а потім поступово рушає за ним довгим, витягнутим шиком.

Бенкей перейшов струмок, перескакуючи між камінням, а потім відійшов ще трохи й зупинився, чекаючи, поки коні підуть за ним, але не озираючись.

Коли стадо перейшло річку за своїм провідником, я піднявся, забрав речі вивідника й пішов останнім. Бенкей знову почав іти, просто до великої загороди з жердин, яку ми побудували напередодні, й завів коней між огорожі, де стояли годівниці з подрібненим зерном, змішаним із кістками та шматочками м'яса.

Він дійшов аж до протилежного кінця огородженого пасовища, а коли останній кінь пройшов крізь вхід, мені залишилося лише пересунути балки й зв'язати їх на місці.

Бенкей видерся на огорожу, сів на жердину біля годівниць і почекав, поки жеребець підійде й витягне морду до його обличчя. Тоді він погладив коня по голові й шиї, переліз на інший бік огорожі й підійшов до мене, щоб узяти сорочку й хутро.

Він був аж синій від холоду і стукав зубами так, що не міг вимовити жодного слова. Тільки тоді Люди-Ведмеді почали кричати.

Нас плескали по спинах і дали по рогу підігрітого пива. Бенкей трусився так, що ледве міг утримати кухоль біля рота. Нам обом дозволили піти в лазню, що траплялося дуже рідко. Але цього разу Смільдрун підрахувала, скільки заробить від продажу стада, і це її дуже потішило, а її гучний сміх лунав над фортецею, як звук труби.

Лазня була затишною кімнатою, викладеною світлим, струганим деревом, з величезним кам'яним вогнищем, де можна було сидіти на балках серед гарячої пари або купатися в нагрітій воді у великих цебрах. Нам дозволили сидіти там так довго, аж мороз не випарувався з кісток, і того дня нам більше не довелося працювати.

Наступного дня нам наказали прибрати захаращену комору біля стайні, а потім перенести туди свої речі. Нам навіть дали залізний плоский казанок на ніжках, у якому ми могли розводити вогонь, тому ми зробили димар під дахом, аби не задихнутися. Далі нас відправили до коней, і відтоді ми мали доглядати за ними, годувати, тренувати й об'їжджати, щоб вони були готовими до продажу навесні. У нас обох було багато роботи, але легшої, ніж те, що зазвичай нам доручали, і ми могли проводити весь день поза дворищем під наглядом вартового на частоколі, який мав при собі лук і трубу, тож вони були спокійні, що ми не втечемо. Крім того, стало так холодно, що ми не вижили б у горах, навіть якби вдалося уникнути переслідування.

У цей час Бенкей навчив мене приручати коней так, як це роблять степові кочівники, а також доглядати за ними, визначати, чи будуть вони добрими верховими, лікувати, підрізати роги, доглядати за копитами й багато іншого.

— Кажуть, ти жив у Саураґарі, — сказав я. — Звідки ж ти знаєш стільки про коней?

— У мене були родичі серед кочівників, — відповів він. — І я провів із ними багато часу. Але потім вирішив шукати щастя в місті, де життя мало бути легшим, заможнішим і цікавішим. Лише останнє виявилося правдою.

Коли ми носили корм або прибирали гній із загорожі, за нами спостерігав лише вартовий, але коли ми об'їжджали коней, завжди десь неподалік перебував Сміґральд, спостерігаючи за нами своїми водянистими очима. Відбувалося саме те, чого я хотів.

Коли син нашої пані крутився поблизу або сидів на огорожі, Бенкей робив те, що я йому наказував.

Їдучи на великому жеребці без сідла, він ставав на його спині, перескакував з одного боку на інший або ховався під кінським животом. Коли надівав сідло і вуздечку, показував ще більше трюків, брав палицю й удавав, що це лук, показуючи, як стріляти назад, з кінського боку або з-під голови.

Сміґральд дивився на це своїми вилупкуватими очима весь день і ніколи не насичувався. Тоді він навіть забував лаяти нас, тикати загостреною палицею, коли ми щось робили, або розкидати речі копняками чи стріляти в нас із ремінної пращі. Просто дивився на коней.

Коли ж з'являлася Рососяйна, ми влаштовували інше видовище. Жеребець тоді бісився, ставав дибки, бив копитами чи брикався, видаючи дике ревіння. Усі бачили саме те, що я хотів, аби вони бачили.

Було очевидно, що хлопець понад усе мріяв осідлати того жеребця, а Смільдрун, для якої він був улюбленцем, ніколи не дозволила б йому цього зробити.

Загін, в якому ми об'їжджали коней, стояв поруч, ми зводили його окремо й по черзі приводили туди тварин, які мали звикати до вуздечки, потім до попони й сідла, а зрештою й до вершника. Проте, коли ми мали відійти, наприклад, аби привезти корм чи вивезти гній, завжди дбали про те, щоб на цьому вигоні стояв огир — самотній і осідланий, — тільки й чекаючи на вершника. Ми робили так лише тоді, коли нас виразно відкликали, і ніхто не міг би потім сказати, що нас не було в загоні.

Я робив так кілька разів, ніби встановлював пастку на річці.

А на десятий день я нарешті зміг, вийшовши за браму, кинути на землю кошик, повний бульб, і голосно залементувати.

— Жахливо! Вельмишановна Смільдрун! Жахливо! — кричав я. — Він там, на огирі, сам! Необ'їжджений! Не треба на огирі! Бідний Сміґральд.

Смільдрун жахливо верескнула і кинулася за браму, щоби побачити свого сина, безпорадного й зіщуленого в сідлі на жеребці, що мчав як скажений. Вони вже перетнули струмок і ставали все меншими, зникаючи в хмарах снігу. Кінь рвався вперед, і було ясно, що Люди-Ведмеді не мають шансів наздогнати його на своїх важких конях.

Незважаючи на це, вони кинулися сідлати своїх коней, один поперед іншого. Смільдрун уже сиділа в сідлі, коли я кинувся до її стремена.

— Вельмишановна Смільдрун! — викрикнув я з відчаєм. — Амітраї врятувати малий Сміґральд! Ми вміти наздоганяти! Благаю, прекрасна Смільдрун. Якщо огир в'їхати до ліс, бідний Сміґральд впасти на скеля! Вдаритися об гілка! Благаю! Ми самі. Багато люди, то огир налякатися і побігти ще швидше!

— То чого ти ще чекаєш, щурку! — крикнула вона жахливим голосом.

Ми з Бенкеєм кинулися до загону, і ніхто не замислювався, як це так вийшло, що коні там уже були осідлані.

— Ти коли-небудь грав у гарбаґан? — крикнув Бенкей, коли ми мчали плече в плече, намагаючись перерізати шлях огиру. Хлопець, на щастя, не падав, міцно тримався за сідло й вуздечку і верещав не своїм голосом.

— Ні! — відкрикнув я. — Я тільки бачив, як кочівники грали в палаці.

— Буде те саме! Я кину його тобі, як набитий бурдюк. Ти мусиш зловити, інакше нам кінець! Але я й далі вважаю, що буде краще, якщо ми помчимо просто до перевалу.

— Я знаю, що роблю, — закричав я у відповідь. — Ми не перетнемо другої долини, бо там села Смільдрун, а якщо навіть нам вдасться, то замерзнемо в снігах. Однак спробуємо, якщо цей виродок впаде, перш ніж ми його наздоженемо!

Огир уже трохи втомився й почав сповільнюватися, а ми мчали як вітер. Крижане повітря вдиралося в горло, перехоплювало подих, і на мить я відчув себе вільним. Ідея Бенкея просто помчати вперед видалася мені дуже привабливою. Ще мені промайнула думка викрасти малого, але це було не надто розумно. Ошаліла від страху Смільдрун ніколи не перестала б нас переслідувати.

Потім був тільки тупіт копит по замерзлій землі й шалений галоп. Ми перестрибували через каміння, оминали дерева й були дедалі ближче.

Бенкей пришвидшився і зрівнявся з огиром з правого боку, я мчав поруч із ним.

— Зараз! — крикнув він, вихилився в бік і схопив Сміґральда, який верещав і пручався, за комір і пасок ззаду, висмикнув його з сідла й перекинув через шию свого коня. Хлопець далі сіпався та вився, тому я був абсолютно впевнений, що він упаде, але Бенкей випадково зачепив його ліктем за вухом, і син Рососяної якось так обвис.

Вивідник справді кинув його мені, як бурдюк, але ми мчали поруч, тому я без особливих зусиль підхопив непритомного товстого хлопця. Перекинув його через кінську спину, як упольовану звірину, і почав поступово сповільнювати свого коня, тоді як Бенкей перескочив на спину огира.

Я їхав першим, дивлячись Смільдрун просто в очі. Вона безвладно зсунулася з сідла, наче була смертельно втомленою, а потім впала на коліна. Вхопила жменю снігу й розтерла по обличчю, дивлячись, як я під'їжджаю зі Сміґральдом, що звисав із кінської спини.

Вона виглядала страшно — як демониця. З обличчям, пурпуровим в одних місцях і білим, як сніг, в інших, її волосся обрамляло голову, наче хмара полум'я. Сльози текли з очей Смільдрун потоками, крапали з носа й викривлених від жаху вуст. Клубки снігу танули на обличчі й стікали, як слина.

Я зупинив коня, зняв хлопця і взяв його на руки.

— Живий, — сказав я. — Лише трохи вдаритися. Йому все буде добре, прекрасна Смільдрун.

— Що нам це дало? — запитав Бенкей, коли ми сиділи у своїй хатині, дивлячись на залізну миску, в якій жевріло вугілля й ліниво горіло поліно. Назовні скиглив крижаний вітер, завиваючи в димоході й січучи снігом. Наші хутряні куртки й шапки сохли, перекинуті через палиці під дахом, а в хатині, яку ми ущільнили глиною та мохом, було досить тепло.

— Наразі майже цілого печеного каплуна, — почав перелічувати я. — Глек пива й два коржі хліба. Шматок сушеного сиру, цибулину й глечик супу. Кошик торфу й оберемок дров. Це для початку. Але, крім того, це дало нам багато невидимих речей. Нові можливості.

— Ми ні на крок не наблизилися до відкритого простору, — сказав Бенкей, ретельно обгризаючи кістку.

— На відкритому просторі ми зараз помирали б від холоду, зіщулившись під скелями або зваленим деревом. Беззахисні та голодні. Ми не змогли б розвести вогню, лише слухали б завивання хуртовини й гадали б, чи це часом не виття погоні чи голодні роіго. Шановний Н'Деле мав рацію. Втеча зараз нічого нам не дала б. Ми втечемо, Бенкею. Коли повернеться сонце, сніги розтануть, і знову зазеленіє трава. І треба, щоб до цього часу ми були ситі й повні сил. Аби ми не мусили боятися кожного дня. Поки ти не зловив табуна, ми були загнані в кут, без можливості руху. Тепер із кожним днем ми стаємо важливішими для солодкої Смільдрун.

— Я дуже хотів би вбити цю жінку, перш ніж ми підемо, — вицідив він. — Я обіцяв це Гарульфу і Снакальді. А ще я хочу побачити, як згасають зміїні очі цього проклятого амітрая.

— Може, так і станеться, — відповів я. — Хоча сама втеча важливіша.

— Я з радістю дістав би ножа зі схованки, — сказав він, оглядаючи короткий, товстий шматок кістки, який витягнув із супу і висмоктав з нього шпик. — З цієї кістки легко можна зробити сопілку. Для людей у такому становищі, як ми, без свободи, бакхуну, жінок і достатньої кількості доброго пряного пива, єдиною розрадою може бути сумна музика.

— Вони швидко зацікавилися б, як ти її вирізав, — відповів я. — Ніхто не повірив би, що ти зробив це шматочком каменю.

— Та звісно, я знаю, — буркнув він і кинув кістку у вогнище, а потім на мить завмер і зморщив чоло. — Сюди хтось іде. Що це за люди такі, що їм хочеться завдавати клопоту іншим уночі в таку погоду? Ніхто ж їм за це не заплатить.

Я прислухався, але почув лише завивання вітру.

— Іде, іде, — підтвердив Бенкей. — Він худий, має повстяні чоботи й важко дихає. А щойно кашляв, і я гадаю, що це наш улюблений земляк, син хворого бактріана й водяної свині, вельмишановний Удулай Аби-Він-Сказився хоче до нас завітати.

Двері хати скрипнули й відчинилися, впустивши крижаний порив вітру, хмару снігу й Удулая, закутаного з ніг до голови в засніжений плащ.

— Ти! — гаркнув він зі злістю, цілячись у мене своєю палицею. — Місячний пес, Теркею, чи як там тебе звуть. Негайно до двору! Вельмишановна Смільдрун тебе викликає. І я сподіваюся, що…

Не встаючи з плаща, на якому сидів, Бенкей смикнув під себе одну ногу, одночасно схопившись за палицю. Удулай перекинувся через власне плече і грюкнувся на глиняну долівку, аж здійнявся пил.

— Ти впускаєш холод, — прошепотів йому на вухо Бенкей, який сидів просто за його спиною та обіруч притискав йому до горла палицю. — Це перша річ. Друга річ — треба стукати у двері, перш ніж кудись заходити. Третя річ — треба вітатися з господарями, коли заходиш до їхнього дому. Сказати: «Добрий вечір, дорогі земляки». Так, як ти, поводяться лише дикуни й повна голота з Камірсару. Я колись служив у «Сонячному» тимені й знаю, що камірсарці — не люди. Але з цього вечора ти винесеш не лише урок доброго виховання, а й те, що є багато моментів, коли тебе ніхто з тих інших не бачить. А це небезпечна країна. Вистачить одного моменту неуважності, й легко можна загинути. Протягом останнього місяця один із тих інших помер, а двоє ледве дихають, один сьогодні ледве врятувався. А народилися вони тут, не в клоачній ямі в Камірсарі. А тебе, сину козла, хто оплакуватиме?

Він відпустив палицю, і Удулай впав на обличчя, харкаючи й кашляючи. Тим часом я неохоче вдягав штани й хутряну куртку. Старий нарешті підвівся, тримаючись однією рукою за горло і жваво жестикулюючи худим кулаком другої. Його обличчя було зовсім фіолетовим, і він не міг говорити.

— Краще подумай, — порадив я йому. — Перш ніж почати лаятися й погрожувати, подумай, що станеться, якщо вранці знайдуть одного дурного амітрая в заметі, зовсім закоцюблого. Не знаєш, то я скажу тобі: нічого не станеться. Дурний старий збився з дороги в хуртовині, послизнувся й зламав собі шию. Буває.

Тож він нічого не сказав, підвівся, похмуро зиркаючи, і знову закутався у свій плащ. Бенкей люб'язно подав йому палицю, а потім різким рухом забрав її з-під руки. Зрештою ми все ж таки вийшли, і Удулай не хотів іти попереду, лише тупцював кілька кроків за мною. Мені це не заважало, дорогу до двору Рососяйної я знав. Коли ми зайшли в різьблені двері, всуціль вкриті снігом, обвітрені й обморожені, всередині мене засліпило світло, задавила задуха й оглушив шум. У великій залі стояли столи, палахкотіло велике вогнище, а брати й кузени Смільдрун сиділи навколо столу, перекрикуючи один одного та п'ючи до втрати свідомості. Молода жінка з Канґабаду, схлипуючи, на колінах збирала уламки розбитого глека, вже не зважаючи на розірвану на грудях і мокру від вина лляну сорочку.

Напівголий племінник Смільдрун хитався біля столу з піднятим рогом, промовляючи до свого дядька, що сидів на чолі столу. Смілурф був голий, увесь його торс був обмотаний стрічками полотна, а одна рука висіла на черезплічнику. Він ледве тримався на дерев'яному стільці з високою спинкою. Тільки рука, що стискала срібну чашу, здавалася живою.

— І ще тобі скажу, Смілурфе, — ревів той із рогом, — якщо тебе не поставить на ноги гаряча аміграйська сучка — така, як оця, — то навіть не знаю, чи ти кріпкий хлоп! Може, з твоїми нутрощами погано, але решта повинна рости як треба!

Смілурф намагався всміхнутися або щось сказати, але лише закашлявся, і цівка крові потекла йому по підборіддю, всотуючись у заплутану бороду.

— Я тільки хотів допомогти вам жити в страху перед Праматір'ю, — прошепотів Удулай. — Щоб ви не здичавіли, як вони. Пам'ятали, що один — це ніщо. Що добро — це завжди спільнота й заповіді Підземної. Бачиш, як виглядає життя тих, хто не знає послуху й скромності? Хочеш бути як звір?

— Веди, старче, — пробурмотів я.

Ми рушили коридором уздовж різьблених балок, аж опинилися перед дверима, оббитими рядами цвяхів.

— Відчини їх і зайди, — захрипів Удулай. — Зараз ти отримаєш урок смирення.

Тож я штовхнув двері, відчуваючи, як калатає моє серце.

У кімнаті нікого не було, там стояло велике, вкрите хутром ліжко з узголів'ям, з вирізьбленими кінськими головами, величезна шкура якогось волохатого монстра лежала на дерев'яній підлозі, а в кам'яному вогнищі тлів торф. Ще там був стояк, на якому висів напівпанцир із тисненої шкіри, здатний вмістити велике тіло Смільдрун, оббитий залізними пластинами, і шолом, що прикривав потилицю та верхню частину обличчя. На стіні висів щит, а на ньому — меч і спис. Усе це було передбачувано.

Однак, окрім цього, на гачках висіли ланцюги з кайданами, пучки ременів і кілька плетених батогів. Я міг цього очікувати в сараї біля хатини рабів або в збройовій, але в спальні? Подивився в інший бік і мало не закричав. Здригнувся від відчуття, ніби проковтнув власне серце.

На невеликому різьбленому столику стояв чорний ідол, який шкірився на мене оскаленими іклами й витрішкуватими очима Аззіни, Пані Жнив. Вагітної танцівниці з чашею, що чекала на жертовну кров. Поруч лежали ніж із обсидіану та чаша, зроблена з черепа.

Можливо, це був трофей із військового походу на наші землі?

Можливо. З-за інших дверей долинали звуки музики, я чув хихикання і верескливий, завиваючий сміх Рососяйної. Я штовхнув ці двері.

Лазня. Особиста лазня Смільдрун, велика, обкладена полірованим камінням і деревом. У лице мені вдарила гаряча пара, і якусь мить я нічого не бачив. Смільдрун сиділа на дерев'яному стільці, гола, червона від жару і блискуча від поту, вся складалася з набряклих складок, одна лежала на іншій, і я не міг сказати, які з них — її груди. Розвівши коліна, вона спиралася товстими ступнями на підніжжя й виглядала як Праматір.

Інші жінки сиділи в ряд на лавках, там була її сестра і дві кузини, а також дві рабині й ще якісь невістки. У домі Рососяйної мешкали сім молодих жінок, і всі вони, очевидно, саме парилися в лазні, коли Смільдрун викликала мене до себе. Старі жінки жили в окремому будинку і, здається, не мали великого впливу.

Я нічого чітко не бачив, бо рабиня хлюпнула ковшем води на розпечене каміння, і все знову огорнуло густою гарячою парою. Крім того, в повітрі витав різкий пряний запах.

Смільдрун глянула на мене зі свого трону, але не зробила нічого, щоб прикрити свою наготу.

— Щурку! Роздягайся, гайсфинґал! Куди це ти до лазні в хутрах!

Я роздягнувся й залишив одяг біля дверей, не знаючи, що з ним робити далі.

А потім увійшов у клуби пари, звуки арфи й голосний сміх.

Я стояв у задушливій спеці, переді мною мерехтіли розмиті силуети, звідусіль з'являлися долоні, які щипали мене або штовхали, захлинаючись нестримним сміхом. Хтось підставив мені ногу, я впав на лаву, на ряди слизьких стегон і колін, викликавши писк та нову канонаду сміху.

У носі крутило від тривожно знайомого різкого запаху.

Я раптом побачив видовжене, залите потом, обличчя однієї зі шваґерок Дракониці, з диким поглядом і такими звуженими зіницями, що вони перетворилися на чорні смужки, які розрізали бурштинові очі навпіл згори вниз.

Гаргаш.

Чорна Смола Снів.

Вони не вміли палити її в люльці чи водній трубці, тому кидали шматочки смоли на розпечене каміння, а дим змішувався з парою. Його було небагато, але я все одно відчував, як у мене паморочиться в голові.

Раптом Смільдрун, навіть не піднімаючись зі свого крісла, вдарила мене ногою в обличчя, і я впав на мокрі дошки. Біля підлоги було трохи прохолодніше.

— Вставай! — закричала вона.

Я встав, виплюнув кров, і раптом хтось ударив мене ззаду. Не батогом чи ременем, а різкою. Гнучким прутом, зрізаним з якогось куща. А потім іще раз.

І знову.

— Але ж ти брудний, щурку! — розсміялася вона пронизливим сміхом. — Треба стерти з тебе цей бруд.

Я подумав, що доля раба є важкою.

Усі вони мали різки, дехто по декілька одразу, і мені здалося, що я потрапив під коси колісниці. Спершу я не знав, що прикривати, але вистачило одного добре спрямованого удару, щоб я це зрозумів.

Різки залишали сліди, але не різали шкіру так глибоко, як батіг. За якийсь час я весь був укритий опухлими рубцями, але крові не було.

Це тривало без кінця, навколо стояли клуби пари, а мене били серед свисту різок і хихотіння, поки нарешті Смільдрун не заплескала в долоні, й побиття припинилося.

— Тепер твоя черга, — вигукнула вона. — Ти підліток, але маєш тіло чоловіка, тож покажи, що ти чоловік!

Вона кинула мені пучок різок, набагато тонших і делікатніших, ніж ті, що залишили рубці на моїй шкірі, деякі ще мали на собі листя. А потім усі знатні жінки дворища підвелися з лавок і почали підставляти тіла, щоб я їх шмагав, і навіть Смільдрун витягнула свою товсту ногу, а потім другу. Я не мав уявлення, що все це означає, просто вирішив, що як буде, так буде. Декілька з цих жінок виглядали досить привабливо, мали стрункі тіла й екзотичні видовжені обличчя, але це мене зовсім не тішило. Щось мені підказувало, що я тут загину, оскільки вони дозволяють мені бачити свою наготу. Хоч я й думав про це як про обряд у Домі Жінок в Амітраї, але ж бачив тут і статую Аззіни.

Я не шмагав їх надто болісно, гнучкі стебельця на це не надавалися, але робив, що міг, а регіт Смільдрун лунав у лазні, як квікання свині.

Коли всі дами повернулися до мене спинами, випинаючи сідниці, я крадькома знайшов викинуту різку й відшмагав їх, викликавши хоровий писк обурення, але Смільдрун сміялася так, що аж лежала на боці на своєму троні.

Вона заплескала в долоні й тупотінням вигнала жінок до іншого приміщення серед хору протестів, хихотіння й диких криків. У парі було небагато диму від гаргашу, але вони сиділи тут довго, і всі були отуманені.

А потім вона взяла глек і наповнила мені дерев'яний кухоль.

— Випий, щурку, — сказала. — Це тобі знадобиться.

Це прозвучало зловісно.

У кухлі була амбрія, змішана з пальмовим вином і дещицею смоли. Я трохи ковтнув, решту непомітно виплюнув. Смільдрун випила ковток просто з глека, а потім плюнула вином на каміння й гучно відригнула. Її зазвичай розкішне волосся було зовсім мокрим і прилипло до черепа, і вона виглядала як величезна, набрякла жаба.

Трохи подумавши, я простягнув їй кухоль, і цього разу нічого не виплюнув.

— Віддай кухоль, — одразу зажадала вона. — Ти ще замалий.

А коли я простягнув руки, вона раптом накинула на них ремінну петлю і затягнула її, а потім прив'язала до лави. Я завмер, нахилений, і спробував смикнути ремінь. Нічого не вийшло.

— Ти все ще брудний, — оголосила вона, беручи до рук різку. — Все ще брудний.

Мені зовсім не хочеться розповідати, що було далі. І навіть не йшлося про побиття, а про те, що довелося зробити змієві, що причаївся серед листя. Я зрозумів, чого хоче ця жінка, і знав, що повинен їй це дати, хоч найбільше мені хотілося її вбити, і вона викликала в мене відразу. Навіть її різкий запах, коли вона танцювала навколо мене, шмагаючи різкою, був нестерпним і мускусним, як сморід поголеної ведмедиці. Я також знав, що якщо все піде так, як Смільдрун очікує, моя доля буде такою ж, як інших молодих рабів. Вона розчавить мене, поглине й виплюне. На думку Смільдрун, для мене це була честь, але я знав, що це я повинен її поневолити.

Я пам'ятав, однак, уроки моєї солодкої вчительки та коханки. Моєї мудрої Аїни, яка колись сказала мені, що те, що відбувається між жінкою і чоловіком, — це війна.

І цього разу це справді була війна. Боротьба не на життя, а на смерть.

Вона хотіла принижувати мене, тягати по землі, дряпати й копати. Хотіла брати мене за шкірку, як цуценя. Хотіла змусити мене лизати її стопи. Хотіла змусити до всього, що тільки спаде їй на думку.

Я дозволив їй.

І використав це. Я знав, як це зробити.

І поступово підкорив її, як віск, який у моїх руках ставав дедалі м'якшим і м'якшим.

Це було жахливо й огидно. Вона в цей момент була моїм найбільшим ворогом, а я мусив бути ніжним і солодшим за амбрію з медом. Мені вдалося, бо я заплющував очі й уявляв Аїну. Відчував її запах, торкався оксамитових стегон замість загрубілої, волохатої й обвислої шкіри Смільдрун. Замість складок жиру — стрункий, зміїний стан і округлі тверді сідниці. Замість пронизливого сміху я чув голос Аїни. Відчував смак Аїни, ніби вона на мить повернулася з Дороги Вгору, щоб опинитися в моїх обіймах. Знову. Лише Аїна і я.

І на коротку мить я дав лискучій від поту Смільдрун те, чого їй ніколи не давав жоден чоловік. І одразу забрав, аби вона вірила, що я можу відкрити для неї країни щастя, щоб хотіла ще. І щоб зрозуміла, що не зможе цього вирвати силою, що за допомогою батога й ланцюгів може отримати лише те, що зазвичай.

Коли я повертався до нашої халупи, мене переповнювала огида до самого себе й до всього світу. Я знав, що отримав те, чого хотів, і що це було необхідно. І зберіг трохи гордості лише тому, що жодного разу не подумав про Воду. Ніби в такий спосіб міг її від чогось захистити. Аїна зрозуміла б одразу, і тому була зі мною, аби додати мені сил. Вода — ні.

Бенкей усе ще чекав біля вогнища, пробуючи палити різне листя у своїй люльці, але тільки кривився і за якусь мить вибивав його.

— Війна — це тріумф необхідності, — сказав він, простягаючи мені глек. — Я залишив. Пий, тохімоне.

— Якщо п'ять глеків не змили цього смаку… — сказав я, і ми обидва засміялися, хоча я — радше гірко.

Кілька днів потому під дворище знову приїхали купці й розташувалися в тому ж місці, що й завжди. Їхні вози були без коліс, знизу було прикріплено полози, воли парували під густою зимовою шерстю. Серед них я побачив дівчину, яка їхала на одних із саней. Вона мала панцир із загартованої шкури та хутряну шапку, підсилену кольчугою. На плащі було нашите коло з тканини, на якій пурпурними нитками було зображено звивисту потвору з крилами та головою хижого птаха й тулубом лева чи леопарда. Я знав, що такі створіння називаються грифонами.

Минуло два дні, перш ніж я зміг підійти до дівчини сам на сам із кухлем гарячого пива.

— Гарульф? — спитав я, вказуючи на вишивку на її плащі. — Той, хто Читає зі Снігу? Я знав Гарульф. Гарульф із Люди-Грифони. Добрий людина.

Вона насупила брови й глянула на мене згори вниз, була дуже високою. Поклала руку на руків'я меча.

— Ти знаєш щось про мого шваґра? — спитала.

Я засіяв іще одне зерно.

Розділ 5

Крижаний сад

Хто хоч раз узрів красу,

той тугу за нею носить ясну.

Золотом сяють граду світлиці,

Гадаю, що тут я був би щасливий.

Промова Свіпдаґа

Море вирує, реве, перекочує вали зеленої води. Вітер збиває з хвиль шапки дрібної піни, січе колючим дрібним льодом. А ми пливемо. Туди, куди нас веде ніс дракара. Вода спокійна, хіба що вкрита брижами від подувів лютого вітру. Така невеличка пляма гладенької брили, що випадково трапляється поміж хвилями.

Завжди там, куди рухається ніс крижаного судна. Водяні гори, увінчані димними вершинами, розступаються перед нами, ненадовго занурюються в глибини, вирівнюються там, де нам треба проплисти. Часом у всьому цьому морському хаосі невелика, дво-, триметрова хвиля розбивається об націлений у небо штевень із головою дракона, ополіскує крижану палубу, замерзає бурульками на щелепах дракона й обліплює пучками шпичаків шпігати. Корабель злегка погойдується, підіймаючись на довгі заокруглені хвилі, які з'являються тільки для нього, ніби шторм торує йому шлях. І ми пливемо — на північ. Можна спати, якщо не страждаєш від морської хвороби, можна сидіти в кают-компанії, у тьмяному світлі сяйливих риб у стінних акваріумах, і попивати грифоняче молоко з водою, як Ґрунальді, або печально хитатися зі смертельно блідим обличчям і порожнім глеком, як Сильфана та Варфнір, або спати годинами, як Спалле.

Дивні циліндри помалу згорають у печі ліловим полум'ям, крижана палуба щільна, тож тут тепло й сухо. Рев шторму чути ніби звіддалік. З-за самого борту до нас долинає сичання піни й хлюпіт води, коли нас омивають хвилі.

Це не я торую шлях перед судном, це не я стишую шторм. Корабель сам утілює свою таємничу програму й везе нас кудись у водно-крижаний хаос, хуртовину, завію й чорне небо. Корабель суне на північ через розбурхане море, але ніхто не стоїть біля стерна.

Шторм триває третій день. Моя нудота відступила на другий, і тепер я відчуваю лютий голод. Я міг би зжерти наших коней, яких пораю тричі на день, вигрібаючи гній через задню рампу, що відкривається прямо в бурю й рев вітру над спіненою водою кільватерного сліду. Я спихаю гній із рамп, як колись спихав контейнери з гуманітарною допомогою. Але цього разу я не постачаю нікому нічого цінного. Лише викидаю лайно в море. Пою тварин, годую кормом із жиром. Розмовляю з Ядраном. Перевіряю спорядження.

Змушую людей попивати концентрат бульйону, який постійно стоїть у кухні в хитливому казанку, але Сильфана й Варфнір ледь утримують що-небудь у шлунках і не розстаються зі своїми глеками, в які блюють щопівгодини. Не хочу навіть думати, що було б, якби наш корабель не полегшував нам подорожі. Я вливаю в них рівно стільки, скільки необхідно, щоб уникнути зневоднення і знесилення.

Коли ми вийшли з гирла Драґоріни, розпустилося вітрило. А точніше — виросло. Спочатку частина щогли відпала й поволі перекрутилася, стаючи гафелем, а потім під ним з'явилася крижана павутина, яка за кілька хвилин ущільнилась і перетворилася на полотно, рушій, що складався з багатьох горизонтальних планок, які весь час працюють, злегка відхиляючись або ж закриваючись, вловлюючи саме стільки вітру, скільки потрібно, і несуть нас на північ, дотримуючись швидкості й напрямку. Ледь нахилені, ми сунемо рвучко на вітер, а море розганяє хвилі на боки та звільняє нам дорогу.

Упродовж доби ми щогодини виходимо на задню палубу, щоб під захистом бортів і кормового штевня стежити за розбурханим сірим морем під брудно-білим небом. Або за чорним морем під темно-синім небом. По черзі. Я, Ґрунальді та Спалле.

Закутані в хутро під ударами вітру, що січе нам обличчя крижаним пилом і шпаркими у своєму холоді краплями солоної води. Прив'язані канатом до приступок сходів, ми спостерігаємо за морем попереду носа й за кормою. Але видно лише хвилі.

Кілька разів кожен із нас за кращої погоди бачив невеличкий червоний блиск далеко за дракаром, на горизонті. Іскорку жару серед бушування снігу, кипіння хвиль і багатьох відтінків розмитої сірості. Можливо, це вітрило. А може, обман зору, втомленого крижаною сірістю навколо.

Зрештою уже понад добу його ніхто не бачив. Може, корабель затонув. Може, залишився позаду, а може, відмовився від свого задуму. Ніхто з нас не зізнавався, яка думка поселилася в наших головах. Є тільки одна істота, спроможна рушити за крижаним дракаром у сосновому човні з клепок, просто у кипінь зимового моря.

Червінь.

Ця істота трохи мене жахає. Я не знаю, чи це людина, чи якийсь магічний мутант. Не навіть не знаю, яке в нього обличчя. Я бачив його долю секунди, а потім його вкрили ті розгалужені петехії, і тільки це я тепер пам'ятаю. Маску із закручених на чолі та щоках червоних плям. Чудовий камуфляж. Вочевидь, це з'являється за його велінням. Коли він хоче, пляма з'являється на його обличчі, і ніхто його потім не впізнає. Усі запам'ятають лише жаску маску, а не фізіономію, що під нею ховається. Хто його прислав? Хто така ця kahdin? Пророчиця?

Чи справді він поплив за нами в шторм?

Ми пливемо й підліковуємось. Нічого особливого. Рани й порізи, болючі, але неглибокі. Варфніра й Сильфану трохи побили. Спалле хрипить через опухле від петлі горло. Ґрунальді відходить від отруєння. Я не знав, чи Сильфану зґвалтували, і боявся спитати. Але не схоже, щоб вона цим переймалася. Коли вона не лежить, звалена нудотою, то насміхається з нападників і стверджує, що ті не спромоглися б зробити з нею нічого гідного уваги, навіть якби мали більше часу. Жодної травми, шоку, жодної депресії. Ми живі? Ну то й супер. Ті дістали по заслузі? Ну то закрили тему. В моєму світі давно немає таких людей. Це мене трохи жахає.

Ніс здіймається, дракар випливає на чергову стишену і сплющену хвилю, навколо гудуть водяні гори, що димлять піною, вищою за нашу щоглу, а ми спокійно сунемо долиною.

Через три дні шторм припиняється, залишаючи після себе нервово розгойдану поверхню. Море вже не виглядає як ілюстрація хаосу й лютої злості, натомість стає справді дуже нерівним. На щастя, моя команда поступово видужує. Спочатку Сильфана починає розмовляти і їсти, потім до тями приходить Варфнір. Обоє навіть виходять на палубу і відкладають свої невіддільні глеки.

Уночі дівчина вдирається в мою каюту й буквально мене ґвалтує. Ми кохаємося дико й брутально серед плюскоту хвиль і свисту вітру в крижаних вантах. І схоже на те, наче вона хоче стерти із себе спогад того, що сталося, або, може, того, що могло статися.

Видимість трохи покращується, і ми починаємо минати острови, що маячать на горизонті. Часом як тіні, схожі на хмару, часом значно ближче. Скелясті й лисі або порослі лісом. Рідко коли вдається роздивитися якісь поселення на березі.

— Тут мало хто живе постійно, — пояснює Ґрунальді. — На деяких островах лише влітку: рибалки, ловці морськоней і пласкуд. Дехто любить обносити човни, що повертаються з походів. Осінній ярмарок у Вовчому Кличі — це те, що ти мусиш побачити. Наша Зміїна Горлянка — це дитяча забавка на його тлі. Там на ятках лежать справжні дивовижі, там торгують принцесами з Півдня, люди носять биті монети відрами, на морі часто зустрічаються пограбовані та грабіжники, а суперечки вирішуються не герцями, а справжніми боями, які відбуваються у спеціальній долині.

— Може, колись, — відповідаю. — Звучить непогано.

Дракар змінює курс, і ми запливаємо у справжнісінький лабіринт островів і острівців. Минаємо скелясті вали, об які розбиваються хвилі, зграї морських птахів здіймаються цілими хмарами та потім тягнуться услід за дракаром, наповнюючи повітря тоскним вереском.

Я годинами стою на носі й зі стиснутим горлом вдивляюся в оточені піною скелі, дивлюся, як на відстані кільканадцяти метрів ми минаємо наїжачені кам'яними вістрями кручі, однак таємнича програма корабля веде нас упевнено й безпомилково.

І цілком швидко.

Я неодноразово спльовую за борт і рахую, що ми весь час робимо від шести до восьми вузлів.

Так само часто я зиркаю на корму, але тільки раз мені здається, що, може, десь позаду бовваніє червоне вітрило, але не можу гарантувати, що це не мій зір з мене насміхається.

Часто на кормі я застаю Ґрунальді або Спалле, коли вони спостерігають за горизонтом за нами. Наші погляди зустрічаються, вони відповідають мені незначним рухом голови, але нічого не говорять.

Ми пропливаємо через протоки й проминаємо острови складним зигзагоподібним курсом. Я починаю розуміти, чому на Узбережжя Вітрил ніколи раніше не нападали, попри те, що воно допікає всім державам цього світу. Якщо хтось з імператорів чи королів і вислав сюди флотилію з каральною експедицією, то вона точно донині безпорадно блукає в цьому лабіринті.

За тиждень ми випливаємо у відкрите море, острови й острівці залишаються позаду або видніються темними смугами на затягнутому туманом горизонті. Дракар пришвидшується до десяти вузлів, з-під носа з шумом спадають струмені води, як партики ґрунту з лемеша плуга, за кормою булькотить кільватер.

Вечорами в кают-компанії ми довго й нудно обговорюємо план висадки й тренуємося.

Заготовлене спорядження громадиться на підлозі. Маскувальні анораки й штани, канати й гаки, зброя. Все почищене, оглянуте й старанно складене. Готове до використання.

Ми не знаємо, коли допливемо на місце. Це може статися будь-якої миті.

Тож ми несемо вахту цілодобово, а з другого дня рейсу відкритими водами вже всі ходимо в повному спорядженні.

Найбільше часу проводимо на палубі, вдивляючись у горизонт і мерзнучи під дрібним снігом. У нас розхитані нерви, і ми бурчимо одне на одного.

Щось висить у повітрі. Це відчувається. Дратує, як скабка під шкірою, заважає, не дає спати чи насолоджуватися корабельними вигодами: блискучим льодовим туалетом чи гарячою водою в крижаній душовій кабінці.

Попри це, коли це нарешті стається, ми заскочені зненацька.

Острів з'являється перед носом судна, але не відрізняється від решти островів навколо нас. Те, що з самого ранку драконячий штевень мітить на темну смугу суші на горизонті, мало що значить, бо таке траплялося вже десятки разів, і десятки разів ми стовбичили на палубі зі зброєю в руках тільки для того, щоб потім залишити острів за одним із бортів і дати зникнути за кормою.

Після сніданку ми бачимо гори, що виростають посеред острова, але Ґрунальді втуплюється в них очима, вигнувши брову, як баран на нові ворота, ні в чому не впевнений. А потім здіймається вітер і розганяє хмари. Це триває години дві, зненацька виходить сонце, а ми, як ошелешені, раптом бачимо замок, що відблискує сіро-зеленим і жовтим базальтом, наїжачений вежами й кренеляжем оборонних мурів, ми пливемо за якихось дві милі від берега прямо в темну пащу порту, оточену виведеними в море стінами пірса, наче простягнутими до нас руками.

Ми бездумно витріщаємося на фортецю, врослу в конусоподібну гору зі стятою, як у Фудзіями, вершиною, і це триває кілька секунд, а потім на палубі зчиняється хаос. Тупіт ніг і біганина.

На щастя, ми тренувалися стільки разів, що всі знаємо, що треба робити. Метушня припиняється. Варфнір і Ґрунальді перекидають скручені канати на спину, затикають за пояс складені гаки, ми зі Спалле скидаємо брезент із човна на палубі, Сильфана залазить на щоглу і прив'язує до деревини гіка добротний блок, який дав нам син Копченого Уллє разом із човном. Разом зі Спалле ми тягнемо скрипучий шорсткий канат, шлюпка підіймається над палубою й гойдається, Варфнір і Ґрунальді штовхають її вбік, щоб кіль опинився за крижаним бортом, тоді ми послаблюємо хват, і човен з'їжджає вниз випуклим крижаним боком дракара, поки з плюскотом не вдаряється об воду. Сильфана чекає з прикріпленим до кнаги на носі шлюпки швартовим канатом, ми шарпаємо петлями з мотузки, що оперізують корпус човна, поки він не звільняється й не суне вздовж борту, стримуваний лише канатом у руках дівчини. Варфнір і Ґрунальді зникають під палубою, я чую, як вони тупочуть там по крижаній підлозі, а потім — як відхиляють розміщений в юті трап, яким колись далеко звідси ми зійшли на палубу крижаного корабля. Спалле витягає мотузки та знімає блок, а я забираю в Сильфани швартовий канат і перетягую розгойдану, наче збуджений кінь, шлюпку на корму, під опущений трап. Дракар тим часом суне дедалі швидше на зустріч із замком, вода за бортом кипить, кидаючи шлюпку на всі боки. Я бачу руку Ґрунальді, як вона тягнеться до рампи й притягує ніс ближче, Варфнір стрибає всередину, Ґрунальді одразу після нього, і в цей момент лунає жаский рев. Оглушливий клич, що звучить трохи як сирена на авіаносці, а трохи як крик слона. Він водночас механічний і тваринний, ми присідаємо від несподіванки, хапаючись за зброю, тільки я не випускаю швартового каната, але тулюся за бортом, наче в очікуванні обстрілу.

Носовий штевень вигинається дугою назад, крижаний дракон розтулює пащу й реве, а потім плюється гучною кулею вогню, яка з тріском вривається в повітря, тягнучи за собою коси диму.

— Спокійно! — верещу на все горло. — Це лише цей вошивий дракон! Сповіщає фортеці про наше прибуття! Нічого страшного! Знайдіть дорогу!

— Скоро побачимося! — кричить мені Варфнір із човна. — Кидай!

Швартовий канат в'ється палубою, як змія, і зникає за бортом. Човен, підстрибуючи на хвилях, зникає позаду, я бачу, як він маліє між хвилями в нашому спіненому сліді, Варфнір затягує і скручує канат, Ґрунальді готує весла.

Фортеця росте на очах, я помічаю вежу зі шпичастими шоломами, кренеляжні мури, що оперізують узгір'я п'ятьма чи шістьома терасами, довгі прапорці, що розвиваються на верхівках веж. Стіни кришталево поблискують, їхня поверхня гладенька, як кольорове промислове скло. Будівля велика. Приблизно такого ж розміру, як фортеця в Дубровніку. І така ж добротна, хоча виглядає геть інакше. У неї виразно готичний характер, вона здіймається схилом угору рівнями оборонних ліній і стріляє в небо десятками веж. Її збудували не для захисту від кулеврин Мехмеда Завойовника. Її звів хтось, кому запраглося мати Камелот, Каркасон, Марієнбурґ і Боузов в одному флаконі.

І він чекав усередині.

За пірсами аванпорту, де простір добре прострілюється з чотирьох веж і кренеляжних мурів, куди ми за мить запливемо й потрапимо в пастку, наче тарган у ванній.

Дракар мчить дедалі швидше, немов утомлений мандрами кінь, побачивши стайню.

Звідкілясь із-поміж мурів із гуркотом вилітає снаряд, що бухкає помаранчевим вогнем, прокреслює на небі параболу чорного диму, а потім перелітає високо над нами та з сичанням падає у воду за триста метрів від лівого борту, розливаючи на поверхні пляму вогню.

— Спокійно, — кажу. — Це тільки сигнальний вогонь. Вони показують, що знають про наше прибуття.

Із фортеці до нас долинає понуре завивання, тужливий, ніби китовий, звук, що відгукується вібраціями у діафрагмі.

— Мушля, — сповістив понуро Спалле, міцніше затягуючи ремені панцира й ховаючи меч у піхви. — Мушля Крижаного саду.

Сильфана виглядає сьогодні як валькірія, розрізана спідниця відкриває її довгі ноги, до колін захищені наголінниками, старанно підігнаний під її тіло тиснений напівпанцир із дубленої шкіри, набитий бляшаними пластинами, прикрашають інкрустовані золотом танечні пломені, що в'ються також на глибокому шоломі з нанісником і довгими нащічниками, в еклектичному ахейсько-вікінгському стилі. Вона хвацько тупотить по палубі, перевіряючи, чи все добре лежить, поправляє ремінь із мечем, вдягає на ліву руку рукавицю з кольчужним захистом зап'ястка і протягує її через скоби щита. А потім перекидає старанно заплетену косу за спину, і ось — вона вже готова.

Сестра стирсмана Людей Вогню. Воїтелька.

Наступниця голови клану.

Ватажка.

Сам я також вирядився у все, що маю, тож ідеально пасую до всього цього цирку. Ми маємо привернути увагу жителів граду і принагідно не полягти тут же під дощем стріл. Я вдягнув напівпанцир, наголінники й наруччя. На свій композитний шолом я причепив те, що возив у бесагах. Окуляровий нанісник, передній щиток, нащічники й крислату пластинчасту бармицю. Тепер я виглядаю, як оглашенний покруч Одіна й Токуґави Ієясу. «Пісня про Беовульфа» на сцені токійської Імператорської опери.

Ласкаво просимо.

Замок наче росте, простягаючи по нас оборонні пірси аванпорту, вежі стирчать у небо, завивають мушлі, їм вторує низький повільний бій барабанів.

Невермор, сидячи на кормі, понуро каркає, а потім важко злітає в небо.

— Боягуз, — ціджу я, підтягуючи наборідник під шоломом.

— Якщо ми помремо зараз, — каже Спалле, — то принаймні як воїни, даючи відсіч. Нам сурмлять і навіть б'ють у барабан. Це набагато краще, ніж здохнути на старість у соломі або полягти від удару обісраним ослоном в якійсь клуні, як мій дядько. Мені подобається. Гінду також сподобається.

Я зітхаю.

— Поїхали, — кажу. — Рухайтеся, виводьте коней на палубу. Ви знаєте, що робити?

— Знаємо, — понуро відповідає Сильфана. — А ти знаєш, що робиш?

— Сподіваюся.

Я розправляю плечі, поправляю панцир, а потім іду на корму. Знизу вже лунає глухий тупіт копит, люк трюму з одного боку опускається, як трап, Спалле виїжджає нахилений, в повному спорядженні, зі щитом у руці й луком на спині, за ним трюхикають коні Грунальді й Варфніра, Сильфана виїжджає за ним, ведучи Ядрана без упряжі. Коні ржуть, неохоче ступають палубою і притискають вуха.

— Крах! — горлає згори Невермор.

Палуба стає вологою й лискучою. З гіка й вітрила скрапує вода, фальшборти починають вкриватися краплями, кормовим штевнем течуть маленькі струмочки. Я чую, як вода цюркотить зі шпігатів і з плюскотом стікає з бортів.

Корабель починає танути.

Ми дрейфуємо на крижині.

Далі нікуди зволікати.

— Цифрал, до роботи, — бурчу. — Биймо у хвіст і в гриву.

* * *

Вона з'явилася одразу, тягнучи за собою смугу сяйливого діамантового пилу. Драккайнен поглянув на неї понуро через візири свого шолома, а потім рушив у бік трону, що спинкою спирався на кормовий штевень, і з одного боку обпер об нього щит, а з іншого — лук. Сплюнув, а потім обернувся й сів.

Сильфана, дивлячись на нього з сідла, прикусила губу й відвернула голову, коли він із тріском замерз, перетворившись на крижану, вкриту мохом інею скульптуру.

Дракар здригнувся, але далі сунув уперед просто між моли порту. Дракон ворухнув головою й почав роззиратися.

Вхід до оточеної мурами затоки й портових басейнів загороджував розтягнутий між пірсами велетенський ланцюг із метровими кутими кільцями, який гойдався так низько над водою, що його омивали хвилі. Коли ніс дракара опинився за десять метрів, із двох масивних донжонів, що неприємно нагадували бункери, пролунав сталевий гуркіт потужних заскочок і ланцюг із плюскотом упав у воду, тягнучи через клюзи свої кільця услід за шлюзом, що пішов під воду.

Дракар розітнув води аванпорту й заплив у затоку, під прихисток мурів, після чого повернув перед набережною, де тісно стояли найрізноманітніші човни й кораблі. Тракени з Узбережжя Вітрил, якісь тонкі човни з гострими носами й латинськими вітрилами, дві похмурі трипалубні галери з кількома аркобалістами на верхній палубі, двома щоглами й таранами, що стирчали спереду й цілили у відкрите море.

Однак дракар повернув перед набережною, похилившись на один борт, і поплив прямо до брами в іншому пірсі, що закінчувався оборонним муром. Наступний ланцюг плюснув у воду, наїжачена шпичаками герса відкотилася вбік, і корабель заплив у маленький портовий басейн, над яким здіймалися мури та дві вежі з балконами, де стояли потужні балісти, оточені вояками.

На них були зелені туніки з вишитим символом срібного дерева й глибокі шоломи з показними нащічниками в стилі грецьких гоплітів. Вістря списів, що спочивали на ложах катапульт, цілили просто в крижану палубу. За кренеляжем мурів з'явилися ряди людей із луками та, вочевидь, добротними палінтонами.

Дракар загальмував посередині басейну, дрижачи, наче вів внутрішню боротьбу. Вода навколо бортів зморщилась від вібрацій, проте корабель стояв, а голова дракона оберталася на вкритій свищами шиї, лупаючи понурим червоним поглядом, тліючим, як догораючі вуглинки. Писк дракона виглядав дедалі жалюгідніше, він обріс бурульками, щоки вкрилися мереживом овальних отворів, частина схожих на роги відростків над очима розтанула або перетворилася на безформні ґулі, як на обсмоктаній цукерці.

Ґрати закрилися із залізним гуркотом, і в басейні запанувала тиша, було чути тільки плюскіт води, що стікала з бортів підталого корабля, і нервове пирхання коней. Сильфана і Спалле стояли поруч, у повному спорядженні, за ними чекала решта коней. Вони не рухалися, тільки коні часом смикали головами й понуро жували вудила в могутніх щелепах.

Внутрішній порт був порожнім, там була лише невеличка набережна біля підніжжя вежі, закрита з обох сторін мурами, і не було нікого. У вежі були ворота, зараз зачинені, до яких вели широкі сходи, і ще дві обрамлені готичними гостроверхими порталами брами.

Корабель далі стояв і дрижав, і в нього цілили з усіх сторін із чотирьох аркобаліст, двох паскудних катапульт, із яких стирчали цілі пучки болтів, щонайменше кільканадцять валових баліст середнього розміру і кілька десятків луків.

Понуро зазвучала мушля, після чого водночас відчинилися всі брами. Пролунав ритмічний брязкіт важкої ходи загонів, які виступили з усіх брам і, демонструючи досить вишукану муштру, змінили стрій, вишикувавшись у три чотирикутники — один прямо, два — з боків. Ряди чорно-білих щитів із малюнком дерева одночасно вдарили краєм об землю, утворюючи загорожу, опустилися списи, за першим рядом щитів показалися ряди баліст, що нахилились, націлившись у корабель. Стрій зімкнувся і людей майже не було видно — лише шоломи, наче колонія химерних сталевих грибів, і стіни щитів, наїжачених списами.

— Годі цієї комедії! — заричав дракон англійською. — Я прибув, бо ти мене покликав! Дай нам місце зійти з корабля! Якщо ти маєш намір спуститися цими сходами в пав'ячому пір'ї, співаючи «We are the Champions», то ми можемо подивитися на це з берега!

Вони вийшли з брами, вишиковуючись рядами на сходах, і скидалося на те, що шоу продовжується. Спочатку кілька воїнів у мисюрках, чиї обличчя закривала кольчуга, потім три незугарні напівлюдські істоти виняткових розмірів, а насамкінець — худий чоловік майже їхнього зросту, закутаний у плащ, із високим каптуром на голові й патерицею в руці.

— Нарешті! — прогримів дедалі недоладніший і кривіший дракон голосом Драккайнена. — Накажи їм опустити зброю! Я керую цим судном. Ти справді хочеш тут різанини?

— Прошу прибитися до берега, — мовив чоловік шкільною твердою англійською. — І не висувати умов. Адже цей дракар тане. Ще трохи — і ми витягнемо вас із води списами. Покажи своє лице і склади зброю, тоді я відкличу людей. Я маю переконатися.

— Забери військо. Я не дурний, — буркнув Драккайнен. — Тоді покажу лице.

— Я теж не дурний. Прошу не торгуватися, а причалювати.

— Здається, ми зайшли в глухий кут, — зауважив Вуко.

— Не зовсім. Лід тане. Прошу просто скласти зброю і вийти на берег.

— Що він говорить?! — процідив через плече Спалле. — Що робимо?

— Чекай!

Шматок борту із плюскотом відпав у воду і плавав поруч, набуваючи дедалі мутнішого кольору.

— Увага! — гаркнув дракон. Дракар рушив і поплив у бік набережної, цілячи дзьобом просто в ряди щитів і загін, вишикуваний на сходах вежі. Було чути, як скриплять поворотні кола катапульт на балконах і наріжних донжонах порту, тримаючи дракар під прицілом. Корабель м'яко пригальмував і обернувся бортом до набережної. Дракон обернув голову, втрачаючи шматки льоду й частину нижньої щелепи, яка впала на базальтовий пірс і розбилася, як скло. Биколака заревів і струсонув сокирою, яку тримав обома руками.

Щойно борт торкнувся пірса, Спале й Сильфана рушили вперед, вивівши всіх коней, і стали поруч на березі. Вони досі не могли нікуди піти й досі у них за спинами були чорні води порту, а перед ними — три загони, сховані за парканом зі щитів і частоколом списів.

— У тебе просто немає виходу, — оголосив чоловік у каптурі. — Або зійдеш на берег і покажеш мені обличчя, або впадеш у воду. А якщо це хтось із вас, голото, то лише спробуйте промовити закляття, і я рознесу вас на клоччя.

— Опустіть зброю! — буркнув Драккайнен. — Ти мене запросив! Я не ввійду беззбройний і не дамся в полон, чорт тебе забирай! Якщо ти думаєш, що ці кілька катапульт і московський балет із тичками щось змінюють, то ти тупий! Я проявив добру волю, сівши на твоє крижане тістечко, тож забирай свою масонську ложу з берега!

Десь позаду воїнів почувся якийсь галас, чоловік відступив на мить углиб брами, а потім показався знову, пропускаючи вперед групку своїх чорно-білих вартових, які вели перед собою Ґрунальді та Варфніра із зав'язаними позаду руками, в білому маскувальному вбранні, заляпаному кров'ю. Зрештою штовхнули їх на сходи.

— Це ти мав на увазі?! — запитав чоловік. — Це і є твоя добра воля? Вислати асасинів?!

— Цифрал, зараз, — буркнув дракон і розпався у хмарах імли.

Крижаний корабель випустив клуби пари й склався всередину, розлітаючись на шматки серед кипіння води й оглушливого гуркоту льоду. Спалле і Сильфана галопом рушили вздовж узбережжя, але нікого не атакували, лише зіскочили з коней, ховаючись за щитами. Тварини, захищені панцерними шоломами, зіщулились, утворивши навколо них живу барикаду, і припали до землі на зігнутих ногах.

Вода вирувала й кипіла, перемішуючи великі шматки льоду; в тому місці, де щойно колихався корабель, центральна частина корпусу зникла, щогла зламалася навпіл і вдарилася об набережну, і нічого не було видно, крім хаосу, клубів піни й хмар пари. Кінцівка щогли, що спиралася на кам'яний пірс, зненацька розширилася й поросла шпичаками, а потім із води вистрілило щось схожої тонкої форми з кількома суглобами й ударило об каміння поруч, потім ще одне і ще, рештки корпусу вивернулися навиворіт, і з паруючого розбурханого хаосу проступило довгасте безформне створіння на восьми пластинчастих кінцівках, виставивши поперед себе гострі клешні, немов рятувальні палиці, з пласким тулубом, що закінчувався троном, із перехиленою набік крижаною скульптурою, встромленою в рештки кормового штевня, який знизу догори почав вкриватися низкою суглобів і зненацька вигнувся, утворюючи хвіст.

Крижаний скорпіон завбільшки з фургон блискавично виліз на берег, здійняв черево й кинувся вперед, перебираючи кінцівками в такому темпі, що їх майже не було видно, прямо на чотирикутник щитів і списів, що блокував йому шлях до сходів. Бухаючи парою, як локомотив, він виглядав трохи як машина, з рухливими поршнями й тягачами з льоду, а трохи як велетенська багатоніжка. Він мчав так секунди дві серед жаского свисту стріл і снарядів, що сипалися на крижаний тулуб, з гуркотом ударив у стіну щитів, розкидаючи їх навсібіч і ламаючи виставлені вперед списи, а потім пробився, розмахуючи на всі боки клешнями, розкидаючи охоплених жахом людей і змітаючи їх із кам'яних східців. Спис із катапульти гепнувся на базальтову набережну, розкришивши скелю й розбивши прикріплену до древка глиняну посудину, яка порснула на всі боки плямами вогню.

Спалле і Сильфана скочили в сідла, їхні коні кинулися в коротку сутичку на сходах, дощ зі стріл, що сипалися з мурів, оминав їх, ніби натрапляв на скляну кулю. Вони вдерлися в натовп, розштовхуючи збитих докупи людей. Ядран та інші румаки, які скакали позаду, почали буцатися, жахливо квилячи. Хтось підскочив збоку, цілячись списом, голова Ядрана по-драконячи подалася вперед, могутні щелепи схопили чоловіка за плече і груди, а потім здійняли його вгору і кинули через спину просто в натовп. Кінь Варфніра став дибки, перебираючи копитами, і валив на брук гвардійців, які затулялися щитами.

Зблиснули мечі, воїни, які тримали Варфніра й Ґрунальді, впали на землю. Варфнір нахилився, потягнувши вартового, що тримав його ззаду, і перекинув його на сходи через стегно. Ґрунальді угрів когось лобом об закрите шоломом обличчя, а потім звалився на нього й почав шарпати вивернутими назад руками, перерізаючи вузли об його вістря. Варфнір схопився за полицю сідла й вискочив на коня.

Величезний фавн заступив чоловіка в каптурі власним тілом, але відкинутий з розмаху клешнями полетів прямо в бурхливе юрмище внизу. Довгі клешні розчепірились і вистрілили вперед, охоплюючи шию чоловіка і впиваючись у наїжачені заклепками двері. Пластинчастий хвіст вигнувся над тулубом і націлив просто в лице ув'язненого пучок розкручених дул револьверної гармати, наче відірваної від гелікоптера і прикріпленої сюди замість отруйного жала. Хвіст обернувся, грізно водячи дулами вздовж бійниць.

Чоловік щось хрипко крикнув, і стрілянина одразу ж зупинилась, гвардійці, які намагалися зібратися докупи в тисняві й відтворити стрій, відступили.

Запала тиша.

У механізмі гармати щось тріщало й переставлялось, дула вирували навколо осі. Чоловік закам'янів. Люди Драккайнена оточили його колом, прикриваючись щитами.

— Ти хотів побачити моє обличчя, — заскреготіла крижана скульптура, що сиділа на корпусі скорпіона. Після чого вкрилася сіткою тріщин і розсипалася, відкриваючи поглядам Драккайнена в повному спорядженні, який важко підвівся з трону й пройшовся спиною потвори. Серед важелів і зубчастих передач біля кінцівок поршні ритмічно бухали клубами пари.

Пришпилений до воріт чоловік здійняв ліву руку і щось застрекотів. Клешні скорпіона порснули вологою й почали розпадатися. Тулуб вкрився свищами й нахилився набік. Імла, що сочилася з потвори, в'юнкими смугами потягнулася до руки чоловіка.

Вуко вилаявся, підбіг, витягаючи меча, копняком прибив чоловіка назад до дверей і приклав вістря йому до шиї.

— Опусти руку й накажи людям відступити. Якщо ти не припиниш притягувати імлу, зараз доведеться нею тамувати кров із перерізаної артерії. Дві хвилини, друзяко, і — до Бога.

Чоловік опустив руку, діамантова імла, що її огортала, безпорадно розпливлася й розтанула, скорпіон перестав розпадатися, але й так виглядав, наче по ньому потоптався слон.

Драккайнен однією рукою зняв шолом, опустив його на землю і скинув каптур з голови чоловіка. А потім якусь мить дивився мовчки.

— Я очікував побачити людину, — сказав він мовою Узбережжя Вітрил. — Звідки ти знаєш мову, якою я говорив?

— Я — Олаф Фйолсфінн, — представилась істота з очима, наповненими блідо-блакитним льодом, голою й гладенькою, наче базальт, головою, вкритою лісом відростків, що нагадували замок із вежами й кренеляжними мурами. — Я зголив бороду, може, тому ти мене не впізнав. Відпусти мене.

Драккайнен прибрав вістря, але не сховав його у піхви.

— У мене є поранені, — сказав сухо. З лопатки Ґрунальді між кільцями кольчуги стирчала стріла, у Сильфани був неглибокий поріз на стегні, а у Спалле — прим'ятий шолом, з-під якого цебеніла кров.

— У мене також, — визнав Фйолсфінн. — Мені вистачить того, що ти не один із тих, я здаюся. Де решта? Ці також із Землі?

— Тутешні, — коротко відповів Вуко. — Я один. Евакуація влітку, тутешнього серпня, з узбережжя на Пустках Тривоги.

Биколака і пан Орангутано-Лев стояли біля самих щитів людей Драккайнена, ричучи та щирячи великі зуби.

— Забери цих диковиськ назад у Нарнію, Perkele. Й отих клоунів також, вони знову перегруповуються!

— Спокійно! Зупинити бій! — крикнув Фйолсфінн, здіймаючи руки. — Опустити мечі! Це друзі! Досить крові!

У відповідь почулося перешіптування, що здалося Драккайнену здивованим і неприязним. Гарні друзі! Фйолсфінн простягнув до нього руку. Вуко вагався долю секунди, але перекрив це, перекладаючи меч у другу руку, і вони потиснули одне одному зап'ястки за звичаєм Узбережжя Вітрил. Воїни у туніках, оздоблених знаком дерева, понуро, але слухняно розійшлися до колег, які лежали на сходах і набережній. Над портом щемливий клич птахів перемішувався з криками та стогонами поранених.

Спалле поволі обернувся навколо власної осі й рухнув на базальт, випускаючи меча.

— У тебе тут є лікарі? — запитав Драккайнен, ховаючи зброю і присідаючи біля друга.

— Четверо, — відповів Фйолсфінн. — Але це радше знахарі. Зараз прийдуть.

Убитих загалом було п'ятеро. Двох убили Ґрунальді та Варфнір, коли їх брали в полон, на сходах загинуло троє, зате нарахували двадцятьох сімох поранених, зокрема трьох у важкому стані.

На дискусії не було часу. Працювали плече до плеча, вимазані кров'ю до пояса, поячи лежачих заспокійливим відваром, накладаючи шви, вкладаючи поламані кінцівки в дерев'яні дощечки й відганяючи знахарів Фйолсфінна.

— Ти не розробив жодної лікувальної магії? — запитав урешті Вуко.

— Лише на крайній випадок, — відповів норвежець. — Я боюся використовувати це на інших. Те, як я зараз виглядаю, — це побічна дія самолікування. Буває, що я можу когось урятувати, але він перетворюється на потвору. Я не до кінця це контролюю. Допоможи мені, тут внутрішня кровотеча. Здається, ми його втрачаємо.

Драккайнен якусь мить щось бурмотів фінською, після чого приклав розперіщену долоню до грудної клітини гвардійця при смерті. Тіло пораненого напружилося й опало.

— Тепер перев'яжи, — сказав Вуко, масажуючи долоню, наче його вдарило током.

— Ти зупинив кровотечу? — запитав Фйолсфінн.

— Намагався, — буркнув Драккайнен, дивлячись, як норвежець відкриває глиняну посудину й набирає щось, що нагадувало цукрову вату, й перемотує цим рану. — Виживе або ні. Не вимагай забагато. Я закінчив тільки курс бойового парамедика. Що це таке?

— Гніздо одного з видів комах, — відказав Фйолсфінн, обмотуючи пораненого. — Здається, комах. Воно містить антибіотик. Здається. Відповідник нашої павутини.

— Дай трохи. Мене також хтось дзьобнув.

* * *

А потім ми йдемо склепінчастими коридорами за людиною у плащі, зі здеформованим, вкритим башточками черепом, схованим під каптуром. Хтось веде наших коней, хтось інший несе багаж. Спалле зі струсом мозку мандрує на ношах, але він уже притомний. Коридор здіймається над нами високою стрілчастою аркою, помережаною колонами й складними геометричними лініями віялового склепіння. Гладкі стіни гудуть від тупоту копит і наших кроків.

Усередині панує сира прохолода готичного собору.

Готика. Вершина інженерних досягнень середньовіччя. Справжній сплеск математики й високого мистецтва будування, обчислень, що велись у голові й патичком на піску, аби мільйони цеглинок кількох десятків вигадливих форм, як конструктор леґо, склалися в шпичасту фігуру, здійнялися до неба й могли передавати одна одній напруження конструкції, щоб будівлі стояли вічно. Іноді їх будували поколіннями, передаючи будівельні таємниці в межах роду. Десятиліттями.

Однак тут немає ніякої цегли, ніяких скріплень, усе ніби відлите з рідкого каміння, гладенького, неначе скло. Лише іноді ми минаємо колони, що зрослися між собою, перехрещені ламані площини склепінь чи нішу зі сходами, що абсурдно ведуть у стелю чи в бічний коридор, що звужується до точки, немов негатив вежі.

Наче замок виріс, геть-чисто як організм. У мене є питаннячка.

У мене багато питань.

Шлях нам освітлюють ряди аргандових ламп, в яких світиться блакитний пломінчик, схожий на газовий. Справді багато питань.

Перед нашим провідником відчиняються двостулкові ворота, і ми виходимо на клуатр всередині мурів. Бачимо внизу вузькі переходи, ніби вулиці та ще більше дахів, веж, розет, пінаклів і краббів, стін і вікон триклініїв. Більше стрільчастих арок, колон і балюстрад.

Нас ведуть сходами, коридорами, потім вулицею. Вона нахилена всередину, де тягнеться риштак, але він не забитий відходами. У підтіннях видно двері й дерев'яні вивіски на ланцюгах. Вулиця присипана дрібним снігом, нас минають перехожі, але небагато. Закутані в хутра, вони, вочевидь, поспішають у своїх справах, виходять із одних дверей і прямують до інших. Дають нам дорогу й часом вітаються з Фйолсфінном, проте в цьому немає чолобиття. Ніхто не падає на коліна й не схиляється у спеціальному поклоні.

Іще якийсь час ми йдемо завулками в тіні мурів, оточеними галереями подвір'ями та звивистими вуличками. Замок — це місто. Найбільше схожий на місто з усього, що я тут бачив.

А потім ми знову занурюємося вглиб мурів і кружляємо коридорами серед гладеньких, як скло, стін, кривулястих колон і сходів. Опиняємося в круглому маленькому приміщенні, з якого немає іншого виходу. Фйолсфінн підходить до ряду вкритих оздобами кутих залізних важелів і пересуває спочатку один, потім інший. Десь недалеко лунає голосний плюскіт води й гуркіт, приміщення дрижить і явно рушає вгору. Ґрунальді й Сильфана присідають, хапаючись за зброю, коні починають форкати. З боку конвою до нас долинають приглушені смішки й гигикання. Спалле сідає на ношах і обмацує стегно в пошуках зброї, Сильфана здіймає чорні брови й кидає на мене питальний погляд, стискаючи руків'я меча. Ми з Фйолсфінном плюс п'ятеро його людей. У тисняві круглого приміщення, що іде невідомо куди, серед кінського запаху й смороду спітнілих тіл під кольчугами й панцирами. Я хитаю головою і заспокоюю їх жестом руки.

«Спокійно. Не зараз. Чекати».

Ліфт іде вгору з гуркотом і брязкотом ланцюгів.

— Замок стоїть на узгір'ї, з якого падає водоспад, — озивається Фйолсфінн. У його голосі немає пихи, як у Ван Дікена. Радше гордість того, хто показує гостям новий дім. — Тож у нас є водяні колеса. У всьому замку є система водопроводу, коліс і трансмісій: вони запускають товарні підіймачі, тягачі й ліфти, відчиняють двері. Приводять у дію ковші, що подають снаряди в катапульти на мурах, міхи й молотки в кузнях, млинові колеса. Усе це технологія, яка тут існує в тій чи іншій формі. Я лише об'єднав її в одну систему.

— Більшість епохальних змін — це відомі речі, поєднані в нову систему, — зауважую. — Зазвичай для того, щоб примушувати.

Він обертається до мене і якусь мить замислено дивиться.

— Ах так. Доктрина неінтеграції. Тільки це доктрина дослідників. Я вже давно не дослідник. І не я її порушив. Тепер я той, хто вижив. І житель цього світу.

— Гравець?

— Я не беру участі в політиці. Не прагну влади над країною, а особливо континентом. Прошу не плутати мене з тими. Це мій дім. Мій притулок. Курінь того, хто вижив. У мене є це місто, але тут переважно живуть біженці. І всі — з власної волі. Все по черзі. Розміщуйтеся, а потім поговоримо. У вас багато питань. У мене також.

Із коридору через засклені вітражами вікна видно інші тераси мурів, ліс веж і стрімких дахів, а далі — море. Досі світить бліде сонце. Я ляскаю по скляному кружальцю, значно прозорішому, ніж звичайне тутешнє мутне скло. Воно відповідає високим мелодійним звуком кришталю.

Перед нами відчиняються наступні різьблені й оббиті заклепками ворота, ми заходимо в гігантську ясну палату. Крізь ряди вікон вливається повінь денного світла, посередині стоїть великий стіл із чорного дерева, навколо якого — стільці із високими бильцями й камін, у якому можна спекти цілу вівцю. Перед каміном — невеличкий різьблений столик, кілька крісел і хутра, кинуті на підлогу. Мило.

— Там спальні, — Фйолсфінн показує на стіну, вкриту різьбленим буазері. Говорить мовою Узбережжя. — Три з одного боку, три — з іншого. Кожна з ванною і туалетом, а також велика лазня з ванною і сауною. Люди зазвичай прибувають групами й спочатку почуваються нервово, хочуть жити разом. Тут ми залишимо ваші багажі та з'їдемо вниз. Побачите, кудою виходити до міста, і стайню, де залишаться ваші коні.

Це все трохи нагадує поселення в готель. Ми втомлені дорогою, відводимо і заспокоюємо коней, а потім заносимо свої речі до палат біля їдальні. На столі з'являється кілька пляшок і глеки з пивом, печеня, хліб і сири. Перекус коштом готелю. Я не можу дочекатися, коли нам скажуть заповнити реєстраційні картки, щоб ми могли нарешті прийняти душ і зустрітися в барі біля пляжу. Насамкінець я ледь не вручаю Фйолсфінну срібної марки.

Він пропонує зустрітися в нього через годину і залишає нас самих.

У гостинному покої, що виглядає, наче створений для оперети про Короля Артура.

Ми миємося в гарячій воді — мені вже не треба давати команді інструкції, як працюють крани, бо вони були й на дракарі. Переодягаємося, їмо, п'ємо пиво.

— Що зараз буде? — питає Ґрунальді. — Я розповідав тобі, як тут є. Поглянь на це все. Їжа надто смачна. Вода надто чиста. Будинки великі. Той сад, який я бачив, теж надто прекрасний. Це неприродно. Скажу тобі, — він націлює в мене обгризену кістку, — що цей Пісенник — наче морська пласкуда, що вабить риб у глибинах прегарним світлом. Ця їжа — ти нюхав, пробував і казав, що вона не отруєна. Але я не знаю, чи ми взагалі прокинемося зранку. У моїй палаті ростуть квіти! Взимку! Хто може збудувати щось таке? Скільки треба грошей і часу, щоб наносити стільки каміння!

— Ти почуваєшся тут дивно? Як тоді в саду? — питаю. Якщо в Ґрунальді справді алергія на магію, то він безцінний. Як надійний датчик.

— Нормально. Я плив збуреним морем. Ми виходили на берег на скелі. Потім я ліз по стіні. Убив одного мужа, а трьох звалив. Мені надерли зад. Потім ми билися на набережній. Мені поцілили стрілою в спину. Вона зайшла неглибоко, але тепер у мене перев'язана рука. Я знаю таких, які нарікали б і з легшими ранами. Але мене не душить так, як тоді. Говорю й думаю я ясно.

— Ми припливли сюди, щоб знайти спосіб подолати короля Зміїв. І якщо нам удасться, крижані човни попливуть на допомогу Дому Вогню, щойно зійдуть сніги. Сила, яка дала змогу звести цей град, може нам знадобитися, якщо ми добре це використаємо. З того, як поводиться цей чоловік, я думаю, що він також ненавидить тих Пісенників.

— У твоїх краях люди виглядають так, як він? — невпевнено питає Сильфана.

— Звісно, ні. Його тут змінила сила урочища, — відповідаю. — Зробімо так: я піду й переговорю з ним, а ви залишіться тут і відпочивайте. Поранені ви й так мені тут нічим не допоможете. І ви не розумієте мови, якою він до мене говорить.

Я перевдягаюся. Вдягаю свіжу білизну, випрані штани й каптан. Не через Фйолсфінна — просто це місце так на мене впливає. І не через якусь магію Крижаного саду, а через чисту лискучу долівку, гладенькі меблі, гарячу воду.

І мило шматками, вочевидь, із додаванням якихось пахощів.

З усієї зброї беру з собою лише ніж, який вішаю на шлейки під пахвою під каптаном. Команда дивиться на мене схвально, коли я кілька разів на пробу виймаю вістря — коротким непомітним рухом родом із Севільської школи холодної зброї.

Я також беру трубку, й мене ніскілечки не обходить, що скандинав буде в шоці.

А потім мене ведуть кам'яними зеленуватими підлогами, на яких природні вени мінералу вкладаються в геометричні візерунки. Через переходи й численні подвір'я, кудись на вершину фортеці. На всяк випадок я викликаю Цифрал.

* * *

Його вело двоє людей, один із них поводився, як типовий мешканець Узбережжя Вітрил, був у шкіряних штанах і шнурованій вовняній куртці з каптуром, що оперізується поясом, а на другому, ймовірно, була форма особистої гвардії Фйолсфінна, з тунікою з вишитим знаком дерева, накинутою на кольчугу, і шоломом із нанісником і глибокими нащічниками.

Фйолсфінн прийняв його в круглій залі, в якій без проблем можна було організувати концерт чи публічну екзекуцію. Вона була тридцять метрів діаметром, камін на одній стіні був великим, як печера, на блискучій підлозі були засипані гравієм заглиблення, в яких росли декоративні кущі й дерева, зі стіни навпроти дзюркотів невеличкий водоспад, що спадав у ідеально круглий резервуар, який огинав приміщення річищем із лискучого базальту. Над головою стіни оперізували антресолі з бібліотекою на купу томів, а над цим здіймалася баня із шестикутних кришталевих плит, відкриваючи небо й дедалі густіші хмари.

Фйолсфінн сидів у одному з глибоких крісел біля каміна і встав, побачивши Вуко.

— А слони де? — зацікавлено запитав Драккайнен. — На прогулянці?

Норвежець показав йому на друге крісло, але ніяк не відреагував. Зрештою, його деформоване обличчя не дозволяло зчитати жодної емоції.

— Я також із дитинства хотів жити зі слонами. Світло, просторо, водоспад, фонтан, рослини, — Вуко вийняв із кишені каптана трубку.

— Я збудував собі прихисток, — пояснив Фйолсфінн. — Місце, в якому міг би дожити свої дні, намагаючись досліджувати цей світ. Без втручання, яке так тебе дратує. Але зараз я хотів би позбутися «Серця пітьми». Мені не подобається закінчення. Особливо в кіноінтерпретації.

— Ти хотів би позбутися «Серця пітьми», бо тобі не подобається закінчення… — повторив Драккайнен, набиваючи тютюн і намагаючись звучати так терапевтично, наскільки це було можливо.

— Ми приносимо в цей світ власні історії. Топоси, міфи. А він ними живиться. Так, ніби в нього закінчилися власні, така в мене теорія. Зараз ми двоє виконуємо тут роль Курца й Вілларда. Я сиджу між тубільців і нібито творю тут якусь божевільну утопію, а ти прибуваєш ззовні, щоб закликати мене до порядку. Насправді я не творю ніякої утопії. Просто відвоював собі маленький клаптик на узбіччі, щоб спокійно жити. Я не Курц. Мене не цікавить екзистенційний бік людської природи, і я не ненавиджу цивілізацію. Ні нашу, ні цю. Морок і жах — це не моя парафія. Мене цікавить ксеноетнологія. Природа цього світу. Вона небезпечна, але цікава. Я хочу знати, як вона працює, і спостерігати за цим.

Вуко похитав головою.

— Нам треба поставити один одному питання. Тоді поступово все проясниться.

— Добре, — погодився Драккайнен. — Що це за замок? Ти його збудував?

Фйолсфінн піднявся і повів його в інший бік приміщення. Поміж кущів, мостиком над струмочком, до круглого кам'яного столу. В самому центрі в заглибленні під скляним ковпаком стояв тесаний кристал завбільшки з яблуко, гострим кінчиком спираючись об стільницю. Він виглядав, як величезний діамант, тільки стояв на кінчику, насміхаючись із тяжіння.

— Це зерно. У мене було таких два, коли я вибрався з льоду.

— Зерно?

— Воно містить у собі замок. Треба знайти невеличкий активний вулкан і вкинути його в кратер. Станеться вибух і виверження. Але кожен струмінь лави, кожна вулканічна бомба матиме мету. Замок. Зерно надасть вулкану ціль. Щойно лава застигне, через два-три місяці, можна приплисти й зайти. Він буде готовий, під ключ. Достатньо буде вставити двері й занести меблі. Порухати тим, що має бути рухомим, і розкришити тонку, як папір, верству скелі, якою воно приросло до стін. Готовий замок, зачаклований у зерні. Програма, яка пробудить вулкан і змусить його народити замок. Тут, звісно, є помилки. Цілі коридори й місця, що ведуть невідомо куди, сходи догори дриґом, неможливі фігури й двері на стелі. Буває. Але є й ванни, цілком відлиті з базальту й алебастру, в яких тече вода, гарячі джерела й водоспад, що тече між стінами, канали, які лиш чекають на водяні колеса, щілини в скелі, якими газ тече просто в лампи, або труби, що доставляють гаряче повітря. Замок — це чудова річ, коли хтось відчуває загрозу. Матеріалізація потреби безпеки наляканого розуму. Мене осліпили, а потім вкинули в океан і замурували в льодовику. Була зима. Я був кригою. Сліпою кригою, що мріяла про замок, який би мене захистив. Місяцями я залишався в летаргії, в крижаній темряві, і снив про підлоги, вежі й клуатри. Я знав кожен вигин муру й кожну палату. Це тривало так довго, поки цей замок не виріс у моїй голові. Ще я думав про кригу. Я був кригою. Зрозумів кригу. Зміг наказувати кризі. А потім зміг її формувати. Створювати ізотопи з різними властивостями. Зміг зробити так, щоб вона перестала танути. Зміг зрештою зробити собі з неї очі й почати бачити. А коли після справжніх еонів сенсорної депривації я так контролював лід, що зміг наказати йому розтанути та звільнити мене, в кожній руці в мене було по зерну. Я дрейфував на крижині із зернами в руках, поки не причалив сюди.

— Я був деревом, — сказав Драккайнен тоном людини, яка порівнює враження з відпустки.

— Що, перепрошую?

— Ван Дікен простромив мене списом і зачаклував у дерево. Упродовж кількох тижнів я був деревом. Деревом. Не знаю, яким саме. Я називаю такі ясенами, але, мабуть у них інша наукова назва. Зрештою, це не земні дерева. Моє було трохи схоже на оливкове.

— Ван Дікен… Це він мене осліпив. Ще на станції. Я сказав йому, що він злочинець. А він крикнув, що я сліпий, і мої очі вибухнули.

— Здається, марстонія псевдолиста, — пригадав собі Драккайнен. — Так це називається. Тобто ти вкинув це у вулкан, а він вибухнув, і лава сформувала ціле городище. Разом із туалетами, камінами, маскаронами на дахах. Тому що перед цим ти думав про замок?

— Так.

— Ясно.

— І все?

— Я живу тут уже пів року. Що сталося на станції?

— Ні. Тепер моя черга. Що сталося з рештою екіпажу? З «рятувальним загоном», про який ти писав на жалобних каменях?

— Немає ніякої решти екіпажу. Вся рятувальна група — це я.

— Тебе вислали самого? Не вірю. Агентство так не працює. Це суперечить будь-яким правилам і здоровому глузду.

— Залежить, яке агентство. Те, яке ти маєш на увазі, вже не могло нікого вислати. Політика. Мідґаард — це зараз заборонена зона. Імперіалізм не пройде. У жодній формі, особливо в міжпланетарному вимірі. Власне кажучи, ми щойно виграли війну, і тепер нам соромно. Дуже по-європейськи. Ми будемо захищати всесвіт від лихого людства. Офіційно всю програму закрили. Безекіпажне спостереження також. Нам не можна навіть наближатися до цієї орбіти. А неофіційно хотіли дізнатися, що тут відбувається й позамітати сліди. Не питай, чому саме так. Бо таким було бажання комісарів.

— Ми з Дювалем надсилали звіти. Поки станція існувала. За допомогою біонічних передавачів типу радіолярії зі стратосферним виносним модулем; звичайна куля з гелієм. Мабуть, тому вони взагалі щось зробили.

Він на мить замовк і поправив коцюбою дрова в каміні. Небо над кришталевою банею затягнуло хмарами, схожими на пожовклу вату, за рядом стрільчастих арок на одній зі стін у саду на терасі в японському стилі великими клаптями падав сніг. Підталі сніжинки тонкими килимками почали дрейфувати й морем.

— Я гоню тут аквавіт. Справжній, данський, з несправжніх грушок. Іноді особисто роблю собі фрикадельки. Такі великі, норвезькі. І шведський котбуллар. Іще яблучний пиріг та оселедці в солодкій підливі. Тут немає оселедців, тож я мариную якусь іншу рибу. Власне кажучи, псевдорибу. У оселедців не повинно бути кінцівок, навіть залишкових. Бракує перцю й кориці, навіть їхня цибуля — це не цибуля. Це єдине, чого мені бракує, але це Скандинавія мого дитинства. Потім усе це і так було так чи інакше заборонене. Не знаю, що відбувається зараз, але й не хочу знати. Навіть моя ностальгія якась така ідеалізована. Мені особливо немає за цим сумувати, відколи є цей замок. Запалюй вже цю трубку, я принесу аквавіт і келишки.

Він поставив на столі пляшку з безбарвного скла, майстерно видуту, зі скляною грушкою, що звисала на скляному хвостику усередині. Драккайнен пригадав собі, що в дитинстві його батькові таку саму подарував якийсь норвежець, він іще потім стверджував, що рідина всередині була якась гидотна. Тільки от в Аакі були також проблеми з ракією, він часом упевнено її пив, щоб не виглядати в очах хорватів хирляком, але насправді визнавав лише фінську горілку.

Фйолсфінн налив рідину в келишки, в повітрі розійшовся дивний запах — без сумніву, фруктовий, але до грушок було далеко. Пляшка вкрилася памороззю. Драккайнен торкнувся її, підняв і подивився на розгойдану грушку всередині.

— Вона з льоду, — зауважив.

— Із напівстабільного льоду. Я назвав його лід-4. Я говорив, що я майстер криги.

— Кристалічної форми Н_2О? Скільки там може бути комбінацій кристалічної сітки, навіть якщо укладаєш атом за атомом?

— Із невеличким магічними додатком Н_2О і чинника «М». Навіть звичайний лід може бути кількома десятками різновидів снігу, може бути твердим, як скло, або м'яким, як пластилін. Усе залежить від фізичних умов. Але скажімо, що ми можемо замінити температуру й тиск іншим фактором, більш контрольованим.

Вони випили по крижаному келишку холодного напою. Драккайнен обережно глянув на кадик Фйолсфінна і з мінімальною затримкою проковтнув алкоголь, а потім з величезним зусиллям усміхнувся. Аакі казав святу правдоньку. Це було огидно. Але батько Драккайнена часто мав рацію. Таким уже він був. Надто бунтівним і асоціальним для скандинавів, надто розсудливим і холодним для слов'ян. Вуко ніс крізь світ його прокляття — спокійний індивідуалізм і вічний спротив абсурду. І також часто мав рацію.

— Люди Вогню не дрейфять, — буркнув він собі під ніс. Випив до дна й підставив келишок. Фйолсфінн кивнув головою й налив їм по наступному.

— Чинник «М». Спочатку на нього натрапив Лезергазе. Привіз цілий контейнер електронних гаджетів. Різноманітних: програвачі, комп'ютери, джіпіеси, приставки й цілий набір спеціальних мікропроцесорів із дисплеями й датчиками, спеціально розробленими так, щоб вони могли зламатися й показати, чому. В нормальних умовах це були «пристрої для створення пінґів». Такий собі невеличкий грант паралельно з іншими дослідженнями від «Нісіма Біотронікс». Виявилося, що якийсь час вони працюють, поки герметичні, вакуумно закриті. Він розкладав їх у різних місцях і дивився, що відбувається. Так він знайшов урочище. Спочатку його цікавило переважно те, що електроніка псувалася там швидше. Герметичні контейнери тріскалися, защільнювачі одразу ж псувалися. А потім почалися матеріалізації. Я точно не знаю, що сталося, бо Лезергазе спершу думав, що збожеволів, а потім якийсь час це приховував. Він бачив людей із Землі, за якими сумував. Як матеріальних привидів. Розмовляв із ними, кохався з жінками, які залишилися більйони кілометрів звідси, але він був упевнений, що божеволіє. Потім він почав експериментувати. Спочатку запалював невеличкі багаття силою волі, матеріалізував якісь шоколадки, які з'їдав, наказував камінню перетворюватися на цвяхи. І зрештою розповів нам про це. Матеріалізував пляшку віскі «Old Barley» і приніс на станцію. Це зробило сенсацію. Звісно, що на початку ми йому не вірили. Псих. Тільки от ми всі щомісяця проходили серію тестів під керівництвом Пасіонарії Калло. Ми — цивілізація тестів і процедур. Якщо хтось ставить хрестики у відповідних клітинках і табличка засвідчує, що він дієздатний, це значить, що він здоровий, навіть якщо бачить гномів і розмовляє з померлою бабусею. До речі, вона проводила ці тести, як за царя Гороха: формуляри й олівці. Тож ми почали досліджувати гномів.

Він налив їм ще по келишку псевдогрушівки. Драккайнен натужно проковтнув слину, але подумав, що коли рідина вже протиснеться крізь його стиснене горло, то йому стає добре всередині.

— Ми були бандою вчених. У таких є два шляхи реагування, коли вони наткнуться на щось, що суперечить науковому матеріалізму. Або відвернутися, затулити вуха, заплющити очі й повторювати: «Артефакт, артефакт, не існує, випадкове, неважливе, невідповідне, немає» або хутенько вигадати наукову теорію. Так виникли «креативні поля», «свідома трансмутація», «тавматургічні метареальності». Магія мовою академічної писанини одразу стала прийнятною. Ясна річ, усі ці теорії з'явилися разом зі зліпленою на колінці термінологією, бо, як то кажуть, нам бракувало «семантичних дериватів». Тому припускаю, що з наших звітів ніхто не міг нічого до пуття зрозуміти, окрім того, що екіпаж станції «Мідґаард-ІІ», ймовірно, знайшов велетенську колонію грибів, схожих на псилоцибе. Теорії розвивалися дедалі інтенсивніше, за вечерями панували «неоплатонічні постулати», «гіперкреація» і тому подібне. Вони дійшли до висновку, що урочища — це місця, в яких світ набуває справжньої, вільної від псевдооб'єктивізму форми. Має щось спільне з реальністю платонівської ідеї, інакше кажучи, що це вихід із печери матеріалізму. Це місця, в яких усе може стати всім, досить лишень сформувати це волею. Це була лише одна з теорій, а вони навигадували їх штук сім і сварилися через них. Виявилося, що коли ми позносили на базу землю з урочищ, рослини, гриби та проби, то почали творити дива й там. Дослідницький персонал здіймав у повітря вогняні кулі, перетворював птахів на каміння, Ван Дікен, який був абсолютно фанатичним атеїстом і психом, щодня відтворював дива Ісуса, перетворював воду на вино, ходив по воді, множив хліб і рибу, під час обідів влаштовував пародії меси, на яких перетворював випічку Дюваля на шматок сирого м'яса, а вино — на кров, переважно для того, щоб його подратувати, бо виявилося, що той все ж глибоко всередині вірить.

Вони випили. Драккайнен констатував, що до цієї недогрушківки можна звикнути.

— Як дійшло до різанини?

Фйолсфінн на мить застиг, здіймаючи сліпі, заповнені блакитним льодом очниці.

— До різанини? Це була не різня, а семінар. Я думав, що тільки Дюваля й мене вбили.

— Станція пуста і зруйнована. На місці я знайшов чотири трупи. Дюваля перетворили на дерево, як і мене. Лезергазе й Завратілову зарізали біля ніг статуї. Галлерінґа наполовину перетворили на камінь. Дах був руйнований, ворота — висаджені в повітря. На місці залишилася одна примара урочища, різновид: тасманійський жабо-диявол. Примару я ліквідував, Дюваля зрубав, інші залишки заніс у будинок станції, а потім його спалив. Я тут для того, щоб поприбирати після ваших семінарів, Фйолсфінне. Куди поділася решта? Я локалізував тебе і Ван Дікена. Мені бракує Ульріке Фрейхофф і Пасіонарії Калло.

Фйолсфінн сперся на спину, масажуючи обличчя, обережно протер пальцями крижані повіки, потер чоло й обережно торкнувся веж і донжонів, що стирчали з його голови.

— Спалив… Боже, всі мої нотатки, всі проби… Добре. Потім. Виникли два табори. Коли до нас дійшло, що це таке, більшість вважала, що це вкрай небезпечне явище. Більшість, бо ми з Дювалем якраз вважали, що це відкриття саме такого типу, який слід вкинути в неактивний вулкан і залити бетоном. Але троє з нас вважали інакше.

Він на мить замовк і задивився у вогонь.

— Ван Дікен, Фрейхофф і Калло. На їхнє переконання, ми відкрили щось на кшталт абсолютного Філософського каменя. Ключа до майбутнього. Відкриття всіх часів. Прометеєвого вогню і так далі. І їм ішлося навіть не про достаток, кінець голоду й добробут для всіх. Найбільше їх надихало те, що тепер можна буде втілити республіку філософів. Пригадати собі всі ті чудові нездійсненні соціальні ідеї, що розбилися об людську природу. Створити нову, кращу людину і новий, кращий світ. Маючи магію в руках, можна творити утопію. Коли людська природа стане на шляху, її можна сформувати, як пластилін. Кінець нетолерантності, насильства, нерівності, бідності та хвороб. Утопія.

Він знову замовк.

— До того ж виявилося, що вони контактують… як вони це назвали… з метакреативним створінням. У нас були дуже обережні контакти з місцевими, ми з ними навіть торгували, щоб отримати артефакти, інформацію про мову, збирати матеріали, у нас були механічні аналізатори, що накручувалися пружинами, як патефони, камери на оптичному носії, реєстратори звуку. Але це відбувалося під повним прикриттям, під контролем і рідко. А ця істота прийшла просто на станцію. Вони зустрічалися з нею в лісі.

— Одноокий карлик на двоколісному візку, запряженому віслюком? — різко перебив Драккайнен. — Продавець магічних артефактів? Такий собі Вороняча Тінь?

— Не знаю, я його не бачив. Навіть не знаю, якої статі була та істота. Її бачили лише Ван Дікен, Фрейхофф і Калло. Невідомо навіть, чи це була одна істота й чи це взагалі була істота, чи, може, щось, що згенерувало урочище. Але вони стверджували, що тут є «метакреативні створіння», які цілком підтримують те, що вони хочуть зробити. Ми жахливо сварилися. Вони не мали наміру відступати, навпаки — хотіли негайно розпочинати експерименти на місцевих, а потім знайти спосіб перенести чинник «М» на Землю. Дюваль страшенно картався. Сказав мені тет-а-тет, що ми маємо їх якось ліквідувати. Знешкодити. А якщо це буде неможливо, бо після цих лісових зустрічей вони почали добре розбиратися в цій «свідомій метакреації», назвімо це так, він мав намір вислати дві радіолярії. Я здогадався, що він має на увазі. Дві кодові абревіатури. Спочатку тричі els, наступного дня тричі fomp.

— Тричі «ЕІІоі Llamah Sabahtani»: оголошення критичного режиму й карантину, а потім тричі «Fire On Му Position»: самознищення, — поволі переклав Драккайнен. — Вислав?

— Не знаю. Я почав з ними сваритися. В рамках семінару. Щоб відвернути увагу. Дюваль непомітно вийшов у клуню, де в нас була секція зв'язку. Не повертався дуже довго, зрештою я зрозумів, що щось сталося. Спалахнув скандал, під час якого вони вдалися до магії. Запхали решту в сусіднє приміщення й заблокували двері за допомогою телекінезу, я вдарив Фрейхофф «щитом», таким ніби телекінетичним полем, і пробився до дверей. Дюваля ніде не було. Я втік зі станції. Мене наздогнали на узбережжі, на кручі. Розгорнувся бій. По суті… сніжками. Якщо людина сконцентрується, то сніжка різко вивільнює водень і кисень, після чого вибухає. Фрейхофф створила кульову блискавку, якусь мить ми її відштовхували то в один, то в інший бік, вибух зачепив мою руку. Ван Дікен схопив мене і зробив так, що мої очі також вибухнули. А потім вони зіштовхнули мене з кручі й ув'язнили в кризі. Решту ти знаєш.

— Els і fomp, — повторив Драккайнен. — А відреагували наче на sam: «Salvate Me». Щось тут не сходиться. Хто знав коди доступу до радіолярії?

— Дюваль і Галлерінґ.

— І обидва мертві. Проїхали. Про цей твій Крижаний сад ходить усе більше поголосок. На Узбережжі Грифонів і в Пустці Тривоги, про це говорять у Вовчому Кличі, у Зміїній Горлянці й інших портах. Ван Дікен тебе знайде. Зараз він збирає військо, він уже підкорив Людей-Зміїв і навесні захоче завоювати всю країну аж до Узбережжя. Треба його зупинити. Я співпрацюю з кланом Людей Вогню, яких він збирається підкорити першими. Ми маємо нейтралізувати Ван Дікена.

— У мене тут неповна тисяча людей. Із них, може, чотириста здатні втримати зброю. Вони змогли б утримати замок навіть проти переважаючих сил, але як їм зупинити регулярну армію? Скільки в нього цих Людей-Зміїв?

— Важко сказати. Він викрадає дітей і перетворює їх на бойові машини. Збирає також людей із інших кланів, використовуючи щось типу гіпнозу. Скажімо, що він може висунути понад дві й не більше п'яти тисяч людей. Я прийшов сюди не для того, щоб шукати союзів. Це не так. Я пропоную тобі боротьбу за життя. Він же не дасть тобі спокою. У нього є свої помічники, які шпигують на узбережжі, я знаю, що він збирає ресурси для боротьби проти інших Дієвців. А наскільки я встиг зрозуміти, місцевих тут небагато і вони не об'єднані в одну силу. Це радше пустельники або монахи. А це значить, що магами він вважає тільки нас — землян. Тебе, мене, Калло і Фрейхофф. До речі, звідки ці таланти? Чому кожен із наших одразу стає майстром чародійства, а місцеві на нашому тлі виглядають так собі?

— У мене є теорія. Всього лише теорія. Жодної вичерпної відповіді. За моєю теорією ключ — у візуалізації. Місцеві в плані технологій застрягли в епосі, яку можна порівняти з розвиненою античністю чи середньовіччям. Залежить, яка культура і в якому сенсі, але важливо те, що ці люди позбавлені віртуального знання. Вони знають і можуть собі уявити тільки те, що бачили на власні очі, а з їхніми можливостями подорожувати це небагато. Тисячу кілометрів тут треба долати понад місяць. І це ще в найкращому разі. Ми ж родом із медіацивілізації. Візуальної. Кожен із нас знає, як виглядає гелікоптер чи мумія Туганхамона, або атом води, або поверхня Місяця, навіть якщо ми ніколи не покидали Ліллегаммер. Ми знаємо, що в акули всередині, чи як виглядає робочий антигравітаційний двигун або ядерна боєголовка, або кров'яні тільця, або клітина рослини. Навіть якщо ми не до кінця розуміємо, як щось працює, ми й так це принаймні бачили в теленеті, в іграх і фільмах. Нам показували це в школі. Ми бачили, тому можемо собі уявити. Тутешні не знають цілої купи речей, бо не мали шансів їх побачити або про них дізнатися. Ми навіть знаємо, як виглядає ціла маса явищ і речей, яких узагалі неможливо побачити. А візуалізація, ймовірно, має визначальну роль для керування процесом. Можливо ця сила також мусить «побачити», в голові мага. Чим би вона не була, вона не реагує на прості голосові команди типу: «Столику, подавай наїдки».

— Але чому? Адже місцеві знають, як виглядає стіл, ковбаса і глек із пивом. Може, вони не дивилися «Як це зроблено?» в теленеті, але в деяких питаннях у них немає проблем із візуалізацією.

— А ти зробиш такий фокус? Зможеш матеріалізувати щось із нічого? Якраз це було б особливо важко. Теоретично їжу можна звідкілясь телепортувати, треба тільки знати, звідки саме і як. Можливо перетворити щось із навколишнього середовища, з рослин і тварин, тільки от тут треба уявити собі весь процес на молекулярному рівні. В принципі, це можливо, але страшенно складно. І так це б закінчилось отруйною напівживою ковбасою, вкритою шерстю.

— Забудьмо про ковбасу. Ван Дікен нарощує силу. Якщо ми його не втихомиримо, ти виграєш для себе хіба що пару місяців. До літа тут будуть Термопіли. Це звір. Різник. Він проводить регулярні етнічні чистки й пацифікації, тренує своїх людей, щоб у них не було жодних моральних гальм. Схиляє їх до канібалізму й інцестів, масові катування і страти — це в його краях розвага. І єдиний закон — це його слово. Він збожеволів, розумієш? Дійшов до того етапу, коли Гітлер сам пішов би до психіатра, і він досі переконаний, що продовжує експеримент. Науковий і художній. Хапає дітей, поневолює і зомбує за допомогою магії, а потім садить усередину біонічного напівживого панцира. Робить із них бойових андроїдів. Дітей до дванадцяти років. Ти цього бажаєш для своїх людей? Для свого міста? Цього хочеш для Крижаного саду? «Aleo he polis» наступного року? Навіть якщо ти евакуюєшся, ті, кому ти дав тут дім, залишаються. Їх загребуть у ту біснувату армію, катуватимуть, обливатимуть драконячою олією і спалять живцем або зжеруть. Ван Дікен завжди висуває пропозицію в стилі Мехмеда Завойовника: або капітуляція, присяга й підпорядкування, або цілковите винищення. А я не можу здійснити евакуацію, поки Ван Дікен живий. Долий. Я намагаюся пояснити, що Ван Дікен — це не виключно моя проблема. Можеш навіть не мріяти про якусь нейтральність.

Фйолсфінн дивився на нього своєю неймовірною маскою, з очницями, заліпленими льодом, і короною башточок на голові, замислено кусаючи губу. Драккайнен уявив його собі на вулицях Парижа, як він сидить за столиком у кав'ярні, і зрозумів, що з евакуацією також буде не так просто.

— Я не впевнений, чи це просто нарости на черепі та чи можна їх усунути, — сказав норвежець замислено, ніби читав думки розвідника. — А через ці льодові протези я бачу загалом добре. Якщо в мене будуть біонічні імпланти, я до кінця життя дивитимуся на світ як на мозаїку пікселів. Евакуація не викликає в мене нестримного ентузіазму. А щодо загрози, то я зовсім у цьому не впевнений. Здобути Крижаний сад із моря силами п'яти чи навіть десяти тисяч людей буде геть непросто. Не буду одразу казати, що неможливо, але це саме проситься на язик. У мене є свої способи, і з самого початку я враховував можливість оборонятися. Крижаний сад ми спроможні захистити. Побороти його військо в полі — оце ні. Йому доведеться докласти величезних логістичних зусиль. Якщо він спробує застосувати десант, то не зможе навіть довести армію під мури. Я знаю всі місця, де на цьому острові можна причалити, і вони під моїм контролем. Ті, кого я не спалю на пляжах, муситимуть продиратися через один із трьох гірських перевалів. Він зазнає величезних втрат. Я вважаю, що це найкращий спосіб його нейтралізувати. Хай ударить по Крижаному саду. Це буде кінець його імперії. А щодо розташування острова, то про нього не так уже й добре знають. Так, у портах розповідають різні історії, але це казочки. Зрештою, багато з цих пліток розпускаю я сам. Морські розбишаки не здатні заподіяти мені зла. Зазвичай більшість залишається і підсилює моє населення.

— Він спалить Узбережжя Вітрил, Фйолсфінне. Замість веселого псевдофеодального суспільства з незначними зв'язками між кланами воїнів і вільних селян твоїм сусідом буде тоталітарна імперія Зміїв чи щось у цьому стилі. Тоді не буде мови про п'ять тисяч воїнів на ста кораблях. Якщо він захоче, візьме тебе в облогу на морі й заморить голодом. Або відправить флот, якого ще світ не бачив, а потім спалить замок із моря, з місця, куди не досягають твої катапульти. Він використовує біологічну зброю. Намагається вивести драконів. І одного дня йому це вдасться. Срані летючі віверни, що плюються вогнем. Якщо ти даси йому час, він стане непереможним.

— Але якщо вдарити по ньому додатковими трьомастами воїнами, це нічого не змінить.

Драккайнен зітхнув і витрусив трубку об ґратки каміна. Цей жест якось його зворушив — як спогад добре знаного, але зниклого світу. Камін із палаючими полінцями, трубка, викурена у зручному кріслі.

— Чого ти хочеш, Фйолсфінне? Академічної відпустки? Пенсії? І думаєш, що людина, яка тебе осліпила й ув'язнила в кризі, забуде про тебе, коли переконається, що ти живий?

— Я хочу продовжувати дослідження. Для себе, заради пізнання. І триматися збоку. У мене є для цього причини. Ти приніс мені звістку, яка порушила мій спокій. Я не можу відправити всі сили на допомогу цим Людям Вогню. Не можу послабити команду Крижаного саду. Я хочу допомогти, але не так. Забудьмо про це. Подумаймо, повернемося до цієї теми завтра. Треба вигадати щось краще.

Драккайнен різко встав і сховав трубку в кишеню. Фйолсфінн підвів свою химерну голову з виразом якоїсь безпорадності.

— Ти вже йдеш? Чому?

— Іду в місто, — сказав Драккайнен. — Пройдуся крамничками, зайду в бар на кілька кухлів пива, подумаю.

— Ти чув про Пісню Людей? І про мертвий сніг?

— Так, глобальна епідемія коми, яка закінчується тотальною амнезією.

— Кінець культури. Кінець розвитку. Цілковитий перезапуск. Усі починають спочатку, з моменту, що приблизно відповідає нашому сьомому століттю в Європі. Вони не знають своїх рідних, не знають навіть місць, де вони прокидаються. Єдине, що пам'ятають, це епос, званий Піснею Людей. Базове практичне знання. Тому вони й далі вміють кувати залізо, будувати човни та будинки, знають мову і спроможні вирощувати хліб.

Він здійняв на Драккайнена свої крижані очниці, заповнені скляним блакитнуватим чимось.

— Це відбувається, коли цей світ починає надто змінюватися, коли переінакшується і втрачає рівновагу. Ти помітив, що тут немає розвитку? Немає прагнення до поступу? Це тому, що у відповідь на поступ з'являється мертвий сніг. Він реагує на брак рівноваги й надто інтенсивний розвиток. На зміну. А ми — той чинник, який порушує рівновагу. Ми — зміна. Єдиний шанс — це сидіти тихо й не змінювати цього світу. Інакше ми накличемо на нього винищення. Я намагаюся досліджувати Пісню Людей і все, що вдається дізнатися про мертвий сніг. А дізнався я небагато, бо останній раз це трапилося триста років тому. Але я знаю, що механізм цього світу якийсь час толерує недотримання Пісні Людей. Терпить навіть досить значні втручання, поки не з'явиться надто багато глобальних наслідків. Змін, після яких світ перестає бути собою й переінакшується раз і назавжди. Як на мене, Ван Дікен уже й так поїхав з котушок. Якщо ми чинитимемо йому опір з таким же залученням ресурсів, ми запустимо цей механізм.

— Але якщо ми його не зупинимо, він сам його запустить, — Драккайнен поглянув на співрозмовника. — Добре. Повернімося до цієї розмови завтра. Я просто втомлений. Піду до своїх людей, щоб їх заспокоїти, а потім пройдуся в місто. У тебе немає якоїсь карти чи чогось такого?

— Хаотичне планування фортеці — це моя зброя. У наш час така карта — це річ абсолютно секретна. Якби вона потрапила в руки Ван Дікена, я втратив би одну з переваг. Я дам тобі дещо краще. Птаха.

Він свиснув, і з-поміж листя одного з декоративних кущів вилетів пташок завбільшки з горобця, але дикого неоново-жовтого кольору, що зіпсував би самооцінку будь-якій канарці. Пташок сів на витягнуту руку Фйолсфінна, і той погладив її одним пальцем.

— Він завжди буде поруч. Лише свисни. А потім скажи мовою Узбережжя: «Дім», і він відведе тебе до твого житла. А коли захочеш прийти сюди, скажи: «Фйолсфінн». Він не проведе для тебе екскурсії містом, але принаймні ти не загубишся, куди б ти не пішов. За мурами — Крижаний сад. Не ходи туди. Це моє урочище. Мій інкубатор чинника «М», ув'язненого в крижаних рослинах. Він виглядає, як сад із льоду. Не ходи туди, а особливо не дозволяй своїм людям.

Драккайнен повернувся до своєї кімнати за третім чи четвертим рядом стін, ідучи за миготливим, як яскраво-жовта іскра, птахом. Варфнір і Спалле хропли в ліжках, а Ґрунальді із Сильфаною сиділи у кріслах перед каміном, попиваючи пиво. Вони зраділи, що він живий, але ніхто з них не хотів нікуди виходити. В обох під рукою були мечі, у Сильфани ще й клеєний корабельний лук на колінах і сагайдак, повний стріл, біля крісла. Обоє щохвилини зиркали на двері. Тож він узяв торбу і пішов сам. Просто в кам'яний лабіринт, під сніг, що падав великими клаптями. Пташок чекав на нього на парапеті, а потім полетів, знову кружляючи в нього над головою чи за кілька кроків попереду.

Він поняття не мав, куди йде, його радувало те, що він сам і що проминає коридори, клуатри, вулички й подвір'я без жодної особливої мети. Він не мусив скрадатися, битися чи когось вистежувати. Він просто йшов уперед, мов турист, який уперше приїхав у місто.

Вулиці вузькі, хаотичні, звивалися між мурами й стінами будинків. Він почувався, як в одному з історичних містечок Далмації. Може, в Примоштені чи Троґірі. Тільки тут не було натовпу туристів, а перехожі носили мечі, хутряні плащі й черевики з ременями, що обплітали кісточки. Зрештою, їх було не дуже багато.

Місто жило, але інакше, ніж приморські п'ятисотлітні містечка Далмації. Звичайно, тут не було водневих скутерів, сувенірних крамничок, кафе з морозивом чи біло-червоних парасольок пива «Karlovaćko». Але це також не було прісне раннє середньовіччя Узбережжя Вітрил. Разом зі снігом, що сипав зі свинцевого неба, настали й ранні сутінки, і на вулицях запалали ліхтарі. Чотиригранні, із шибками з кришталю, прикриті дашками з прозорого базальту, вони виростали з муру на кам'яних кремпелях, як зігнуті під прямим кутом, порожні всередині стебла, якими тік природний газ. Він також побачив людину, яка їх запалювала — у хутряній накидці й химерному головному уборі, що виглядав, наче циліндр із хутра, оздоблений хутряною стрічкою з кутими заклепками. У нього в руках була палиця з гаком і палаючим ґнотом, прикріпленим болтом. Він тягнув на себе металевий важіль біля лампи, а потім вкладав ґніт через отвір унизу, і газ спалахував блакитним пломінчиком. Потім ліхтарник ішов, стукаючи по бруківці своєю палицею.

Драккайнен ходив вулицями, підіймався кам'яними сходами на мури, минаючи негусто розставлених вартових у капелінах і хутряних каптанах, на які вони вдягали кольчуги, а на все це — вільні полотняні туніки із контрастним знаком безлистого дерева. Вони грілися біля залізних кошів із розжареним вугіллям і коксом, дивилися в темінь, з якої гуділо й поблискувало зимове море. Кілька разів Драккайнен спирався на бланки та вдивлявся в нічний горизонт, думаючи про дерев'яну фортецю, звану Домом Вогню, якій не було рятунку. Про молодого стирсмана на ім'я Атлейф Кремінний Кінь. Про божевілля свого земляка, яке він мав зупинити, але не зумів і досі не знав, як це зробити.

Маленький жовтий пташок присів поруч на бланках, а морський вітер розвівав його настовбурчене пір'ячко.

Потім він знову кружляв завулками й вуличками. Кілька разів заходив туди, де зустрічав лише поодиноких перехожих, які, вочевидь, поспішали кудись далі, але окрім цього здавалося, що тут пусто, а вузькі віконця вбудованих у плити фортеці кам'яничок були темними й холодними.

Він потрапив у маленький рибацький порт, оточений оборонними мурами, де на пірсі рядочком сиділи люди з линвами для риболовлі. Потім — на освітлений ринок, де під сичання газових ламп він прогулювався серед кам'яних яток. Тут продавали одяг, посуд, прикраси, копчену рибу й м'ясо поруч зі зброєю і білими тканинами. Товари не відрізнялися від того, що зазвичай тут можна було купити на ятках, але й так Драккайнен щомиті натикався на анахронізми, ніби в Крижаному саду брунькувалося XIX століття. Століття пари, гасових ліхтарів, складних приладів щоденного вжитку, кутих із дешевого й доступного заліза, повсюдної доступності заморських товарів.

На відстані кількох днів човнами знаходився світ дерев'яних дворищ, де відгризали м'ясо від кісток, співали саги й ховалися за добротними частоколами від небезпеки ночі й холодного туману. Тут же прогулювались мешканці кам'яниць, у чиїх будинках були ванни, які ходили до перукарів, шили із хутра циліндри й палили дрова в камінах переважно для декорації, бо в підлогах розтікалося тепло приспаного вулкана.

Зміни.

Зміни, які цей світ ненавидів. І був готовий наслати прокляття мертвого снігу. Вуко почав побоюватися, що освітлені вночі вулиці, тепла вода в кранах і магазини можуть порушувати рівновагу не менше, ніж знавіснілі легіони Ван Дікена, його дракони й діти, закляті в залізних крабах.

Нарешті він знайшов таверну. Тут було кілька великих залів із бочкоподібним склепінням, важкі дерев'яні й кам'яні лави, камін із решіткою, на якій оберталася лискуча рум'яна туша, і навіть було кілька офіціантів, оперезаних білими хустками, які розносили олов'яні гальби на дерев'яних тацях і приймали оплату. Іще один анахронізм.

Це заклад з таким же успіхом міг знаходитися зараз на Землі, хіба що сприймався б як трохи стилізований. Вуко з'їв вечерю — малого печеного птаха, неочікувано твердого й волокнистого, пухкий буханець хліба на заквасці, глек пива. Заради самої насолоди, коли можеш замовити собі їжу в ресторані, посидіти за столом, не будучи гостем у чиємусь домі, розчинившись у міській анонімності. Він сидів сам, наливаючи собі пиво в кухоль, пихкаючи трубкою і дивлячись на вогонь у каміні. Ніхто його не турбував, загалом усюди, куди він зазирав, було радше пустувато. Пустувато або взагалі порожньо. У деяких кам'яниць досі були зарослі двері. Драккайнена зацікавило, чи Фйолсфінн друкує газети, чи є тут театри, куди можна купити квиток, чи є міські бібліотеки. Він розкришив скибку хліба й розсипав на стільниці, але його пернатий провідник дзьобнув лише кілька разів, ніби із ввічливості. Усе навколо нагадувало сценографію якоїсь фентезі-гри. Він міркував: якщо достатньо довго сидіти в куточку, курячи трубку, то чи з'явиться Таємничий незнайомець із дешевою пропозицією жмені золота за врятування принцеси чи щось подібне.

Потім він повертався до помешкання, знову кружляючи серед мурів, арок, веж і ґарґуйлів, що витріщалися на нього з-під дахів, поспішаючи за неоновим пташком.

Дорогою він зайшов іще в один заїзд і випив пиво на добраніч.

У салоні досі горів вогонь, але Сильфана і Ґрунальді вже спали. На їхнє місце заступили Спалле й Варфнір, сидячи біля каміна зі зброєю в руках. У каміні бахкав вогонь, а за вікном холодний вітер періщив сніжинками у кришталеві шибки. Усередині було тепло й затишно.

Надто тепло й надто затишно.

Розділ 6

Той, хто крокує з вогнем

Що скажу я про кохання?

Що скажу я про жінок?

Біль, розпуку та зітхання

Викликають знов і знов.

Як ішов у бій кривавий,

Гірко плакала жона.

Повернувся я без слави,

То й не глянула вона.

Чи знайду я добре слово

Для кохання і дівчат?

Всі слова — полова й попіл,

Що на язику гірчать.

«Слово про Скульдорфа Бляшаного Листка», «Узбережжя вітрил»

Зимові дні точилися, як завжди. Разом із Бенкеєм ми доглядали за кіньми, об'їжджали їх, годували й тренували. Вивозили гній, привозили корм. Мене дивувало, чому їх не поміщають у стайню. Бенкей пояснив, що це дикі коні, що звикли до життя під голим небом, і так для них буде краще, а до стайні їх треба привчати поступово. Ми також отримували кращу їжу. Раніше вранці нам дозволяли випити кухоль води та взяти по шматку хліба, на обід видавали трохи каші, а після заходу сонця — суп із залишків, той самий, що готували для собак. Тепер на сніданок до хліба нам давали вудженицю або шматок сиру, а також кухоль кислого молока або пива. Потім у нашій каші й супі також можна було знайти трохи м'яса чи варених бульб ріпника. Часто ввечері нам дозволяли взяти глечик найгіршого або відстояного пива.

Однак що частіше ми бували ситі, то більше сумували за справжньою їжею з наших країв. Приправленою гострим перцем, корінцями й травами, за вареними з сіллю, повними борошнистих зерен качанами дурри, за золотистим, легким, як пух, хлібом, який не був кислим і не хрумтів на зубах, за соковитими шматочками ковечини, запеченими на вугіллі. За лапами черепах і тушками річкових кальмарів із вуличних грилів та яток. За квашеними оливками, руквою й білим сиром з ковечого молока. За фруктами та пряним пивом, амбрією й пальмовим вином. Я згадував страви, які їв у палаці, як-от варенички з пасолі та м'яса або суп із морських огірків. Бенкей розповідав про святкові пироги з яєць пустельних перепелів, з борошном і сливовим цукром, які його тітка пекла на каменях, і які їли з мармеладом з плодів опунцій, що росли на дюнах, і запивали ковтком свіжого молока. Він навіть скучав за солідною мискою військового хишмишу, але я вважав це перебільшенням.

Нам було краще, ніж раніше, але ми все одно залишалися рабами. Моє волосся відросло, і на обличчі теж з'явилася щетина: спочатку м'яка, а потім дедалі жорсткіша, паскудна й рудувата, як і все волосся на моєму тілі. Що гірше, волосся росло навіть не як нормальна борода, а тільки під носом і на підборідді, через що я виглядав ще дурнуватіше. Бенкей глузував із мене, особливо зважаючи на те, що я не мав як позбутися бороди, а в нього волосся на обличчі майже не росло, і він виривав поодинокі волосини, натерши пальці попелом.

— Тепер видно, що ти кірененець, Стовпе, а не паршивий амітрай, — насміхався він.

Дні в цю пору року були всі, як один. Темні, морозні та занурені в сніг, який здавався вічним. Дивлячись на сповиту білизною долину, я не міг згадати, як усе виглядало, коли покручені чорні мітли дерев носили крони листя, а схили вкривала трава. Тоді очі боліли від зелені, а тепер увесь світ складався з білого й чорного. Навіть небо було білим, як випране простирадло. Ліс стояв похмурий, голки дерев були вкриті шапками снігу, і там клубочився туман, а ночами розносилося виття роіго або скельних вовків.

Домочадці цілими днями сиділи біля вогню, пили, розважалися, гладшали й пожирали запаси. Іноді вони полювали, а м'ясо, яке вішали на жердини в спеціальних коморах, костеніло від холоду, ставало твердим, як дерево, і не псувалося. З комори зникали чергові шматки вуджених шинок, чергові діжки пива, звідти забирали головки сиру, бульби, зариті в ящики з піском, і глечики дорогоцінного сливового вина, яке прибуло з Півдня. В стодолах і зерносховищах повільно зменшувалася кількість сіна й зерна для борошна, каші та корму. Тільки так я міг орієнтуватися, що час минає. А поза цим мені здавалося, що зима прийшла назавжди, а темрява, мороз і сніг захопили світ навіки, і ми ніколи не перестанемо мерзнути.

Що кілька днів Смільдрун посилала за мною, і я змушений був відвідувати її в лазні або в алькові, щоб отримувати нову порцію болю й дарувати насолоду. Там вона заковувала мене в ланцюги, шмагала лозинами й батогом. Батіг мав широкий ремінь і не розрізав шкіру, але залишав пекучі смуги, які потім синіли. Тільки в такий спосіб Дракониця розпалювалася до чогось більшого, тому мені доводилося терпіти удари, пута, копняки, піддушування і приниження так довго, поки мені не вдавалося самому її торкнутися й повільно, вміло заволодіти її величезним тілом. Іноді це вдавалося, а іноді — ні. Однак я швидко навчився доводити Смільдрун до повного виснаження від насолоди, але скупо його дозував. Якщо минулий тиждень минув спокійно, і до нас добре ставилися, вона отримувала нагороду, якщо ж ні, отримувала мало, лише стільки, щоб не впасти в лють. Мене рятувала Аїна, яка завжди була поруч зі мною, коли я повинен був розважати Смільдрун. Я постійно поводився так, аби вона думала, що я в неї закоханий, що мене захоплює її розколисане, велике тіло, стовпоподібні ноги та схожі на наповнені бурдюки груди.

Тоді я почувався огидно, ніби облитий брудом, і гадаю, що якби не спогад про Аїну, я вже ніколи не затужив би за жіночим тілом.

Через деякий час я довів Рососяйну до того, що вона почала мені звірятися. Вона говорила швидко й використовувала багато слів, тому мені здавалося, що вона думає, що я мало розумію. Вона просто говорила так, як іноді говорять з конем або собакою, коли немає нікого довіреного, з ким можна поговорити. Іноді можна довірити секрет нерозумному створінню, і на мить на душі стає легше, тож так вона й робила.

Однак я розумів більше, ніж Смільдрун видавалося, і дійшов до висновку, що дім Рососяйної приховує чимало похмурих таємниць. Вона не говорила докладно, наче розмовляючи сама з собою, але багато про що можна було здогадатися. Я зрозумів, що вона тримає своїх домочадців під жорстким контролем, але багато з них воліли, аби її правління закінчилося. Що є якась таємниця, що могла б закінчити її правління, якби стала відомою. Що Смільдрун Рососяйна ненавидить і боїться чоловіків, якщо вони не зв'язані та не принижені. Що вона переконана, що треба стояти їм на шиї, бо інакше вони її поневолять.

Я все це запам'ятовував і намагався бути таким жалюгідним і покірним, як це тільки можливо. Лестився до неї й повторював: «Я кохаю тебе, солодка Смільдрун», а згорнутий у клубок змій насичувався, перетравлював, набирався сили й чекав, наповнений отрутою.

Я складав різні плани, з яких ми могли використати один або декілька, однак усі вони вимагали, щоби сніг розтанув, і можна було жити під голим небом. Найпростіший полягав у тому, що у відповідний момент я вб'ю Смільдрун уночі. Я міг це зробити, наприклад, несподіваним ударом в горло, зрештою під час наших забав на хутрах я знайшов би багато можливостей, а вона вже не була такою уважною. А потім я озброюся, заберу її ключі, звільню Бенкея з халупи, яка легко відкривалася зовні, скориставшись темрявою ночі, ми вб'ємо вартового і поїдемо на конях з нашого загону, на прощання підпалюючи дворище.

Інший план полягав у тому, що ми несподівано виїдемо з усім табуном коней і пройдемо через села другої долини як важка кавалерія, топчучи все, що стане на нашому шляху.

Я також міг поступово відкривати різні таємниці Смільдрун і, вміло розпускаючи плітки, остаточно пересварити між собою домочадців. Міг переконати Драконицю, що хтось із родичів посягає на її життя, а йому дати надію на закінчення її правління. Проте я все ще не знав, у чому полягає ця похмура таємниця. Мені тільки здавалося, що це якось пов'язано з Праматір'ю та Удулаєм, але я не знав, як саме.

Однак відтоді, як я мав доступ до Смільдрун, я міг багато і дедалі більше. Не міг тільки пришвидшити прихід весни.

Наші ножі вивідників, які ми приховували різними способами з моменту прибуття до дому Рососяйної, лежали в халупі, де ми жили, заховані так, що без розбирання будівлі ніхто б їх не знайшов, а моя шпигунська палиця була безпечно втиснута в товсту стріху.

Але світ спав, скутий морозом.

Однієї ночі Смільдрун пустила мені кров. Зазвичай вона намагалася тримати себе в руках, бо якщо била мене або принижувала занадто сильно, я не давав їй великої насолоди, але цього разу її понесло, і вона ненароком розбила мені голову об край ліжка. Я стікав кров'ю, а вона спочатку поцілувала мене, а потім глянула на свої руки, залиті моєю кров'ю, і розмазала її по своєму тілу. Тоді підійшла до статуетки Аззіни й змастила її лоно і зуби моєю кров'ю, а потім видавила кілька крапель крові з ганчірки, яку прикладала до порізу, в жертовну чашу.

— Це так робиться? — запитала вона. — Це богиня твоєї країни, яка живиться кров'ю?

— Згідно зі старою вірою, — підтвердив я.

— Це правда, що у вас чоловіки мусять служити жінкам?

— Згідно з культ Праматір, так. Жінки служать Матір і земля, чоловіки — Матір і жінки.

— Я хотіла би, щоб тут було так само, — сказала вона. — Удулай каже, що я така ж, як вона. Як ваша богиня. Сильна і дика. У нас усе погано. Жінка й дурний чоловік повинні домовлятися. Коли він іде в море, вона залишається вдома. А коли він повертається, вона повинна з ним рахуватися, ніби він зробив щось важливе. Саме жінка носить ключі. Чоловік повинен привозити срібло з морських шляхів, а потім мовчати й відпрацьовувати час, коли його не було. Хіба що жінка захоче поплисти в похід. У мене саме так і є. Але з тією вашою Матір'ю ще краще, і я хотіла б, аби тут було, як в Амістранді.

— Це стара віра, — відповів я обережно. — І не всі її сповідують. Але там є ще жриці та жерці з Червоних Веж. Ти повинна була б їм служити. Насправді це вони мають владу, бо говорять з Праматір'ю. Все належить їм: земля, тварини й люди.

Смільдрун форкнула. І навіть не звернула уваги, що я говорю краще, ніж зазвичай.

— Смільдрун не служить нікому. Смільдрун робить те, що хоче, і завжди так буде. Я сказала, що я така ж, як вона, — вказала на статую, — а не як звичайна амітрайка. Я тримаю амітрайок у загоні для рабів і віддаю для розваг своїм братам. За те, що вони слабкі. Я сильна. Удулай каже, що я можу призвати богиню тільки для себе. Стати нею, її втіленням на землі. Отримати її силу. Тоді ніхто не зміг би мені протистояти.

— А він сказав тобі, як це робиться, солодка Смільдрун?

Вона стиснула мої щоки й підвела моє обличчя. Насупила брови.

— Говори, щурку.

— Буває, живе жінка, яка знає найвищі таємниці, й може отримати силу Праматері. Привести її до своє тіло. Там багато таємниць, яких я не знаю, але знаю одна: така жінка повинна сама принести себе в жертву перед статуєю. Померти. З'єднатися з Підземним Лоном. Зазвичай статую годують кров'ю чоловіки, раби, непокірні жінки й вороги. Але ця жертва інша.

Я не був упевнений, що говорю правду. Якщо навіть і повторював чутки, то ніхто до кінця не знав, як це відбувається.

— Не роби цього, солодка, сильна Смільдрун, як тоді я міг би тебе шанувати, якби твоє тіло стало прозорим? — сказав я, цілуючи її стегно. — Удулаю все одно, бо думаю, що він хотіти стати жерцем, як в Амітраї. Хотіти бути тим, хто говорить з великою божественною Смільдрун і може приносити жертви. Йому навіть не шкода було б себе скалічити, бо він старий.

Змій облизнувся, насичений. Чекав.

Удулай мусив передчувати, що настала зміна, бо пізніше почало траплятися так, що за якісь дрібні провини він скуштував батога, чого зазвичай не бувало. Коли його шмагнули вперше, він був настільки обуреним і розчарованим, що не міг стримати сліз.

І сталося так, що Рососяйна одного дня вирішила, що може довіряти тільки мені.

— Ти підеш до кам'яної вежі над коморою, — сказала вона тоді. — Ніхто не повинен бачити, що ти туди йдеш. Відкриєш ключем окуті залізом двері, за якими я тримаю свої скарби й те, чого нікому не можна бачити. Там буде маленька кімната зі столом. Поставиш на стіл цей глечик і кошик із їжею. А потім повернешся до мене і віддаси ключ. А якщо скажеш комусь хоча б одне слово про те, що там побачиш, я тебе каструю, настромлю на рогатини й повішу над брамою. Запам'ятай. Смільдрун не жартує.

Вежа височіла біля комори, була наполовину збудована з тесаних каменів і могла б витримати облогу або пожежу. Досі я думав, що вона служить саме для цього, а також що там знаходиться скарбниця. Вона завжди була замкнена, стояла в найбільш віддаленому місці від брами, і ніхто туди не ходив.

Деякі з рабів стверджували, що там живе щось страшне, що охороняє скарби Дракониці.

Я вже встиг побачити у країні за горами чимало, і щось таке видавалося цілком імовірним. Спочатку думав, що вона тримає у вежі потвору з урочища, можливо, навіть роіго. Але Смільдрун наказала мені принести туди важкий кошик із кришкою і глечик пива. А це означало, що там мешкає щось живе, що мусить їсти й пити. Тож я підозрював, що це Людина-Ведмідь. Істота, яку називали ніфлинґ, хоча досі я не бачив, аби її поїти пивом з глечика.

До вежі я пішов у ранніх сутінках, і двір за стайнями був уже зовсім порожнім, хоча в іншу пору року це було б лише пообіддя. Двері в кам'яній стіні вежі були маленькими, але товстими, зробленими з потужних дощок і окутими залізними смугами, а відчинялися великим, як моя рука, ключем. Внизу знаходилося тільки кругле приміщення, заставлене бочками та скринями, а маленьку кімнату зі столом я знайшов набагато вище, піднімаючись крутими дерев'яними сходами. Кімната займала, мабуть, чверть вежі, й там був тільки дуже низький дерев'яний стіл, що сягав мені до колін, камін у ніші стіни з отвором для видалення диму, й вузьке вікно з видом на гори. На столі стояв порожній глечик і кілька дерев'яних мисок, навколо лежали крихти хліба й кілька обгризених кісток, але нікого не було. Я забрав порожній глечик, позмітав відходи, залишив повну посудину і кошик, а потім пішов звідти, не зустрівши ані людини, ані монстра, ані роіго. Що б там в тій вежі не жило, і до чого воно могло мені придатися, мусило зачекати, поки Рососяйна переконається, що мені можна довіряти, і пришле мене туди знову.

І справді, через три дні вона знову наказала мені йти до вежі, але цього разу чекала на мене там. Вона відчинила інше приміщення, яке наказала прибрати. Це була чергова тісна кімната з великим ліжком, з якого я знімав аж тверді від бруду, вкриті плямами простирадла і міняв гнилу солому в матраці. Ці речі ми потім спалили в старій бочці, що стояла в кутку двору, вона також наказала мені винести жахливе смердюче відро з відходами й, нарешті, підмести кам'яну підлогу, а потім запалити вогонь у каміні. Цього разу я теж там нікого не зустрів.

Іще кілька разів я підіймався до вежі зі схожим завданням, і завжди кімната, яку я мав прибирати, або та, де я залишав їжу і глечик, були порожніми. Тільки іноді мені здавалося, що чую шелест або шурхіт десь за стіною. Звучало це так, ніби хтось тягнув по землі важкий мішок.

До того часу я не звертав особливої уваги на вежу, але тепер часто дивився на неї, бо її таємничий мешканець цікавив мене і не давав спокою. Раз у сутінках я помітив дивний, скручений силует під квадратним дахом вежі, одного разу в вузькому вікні мигонуло щось біле, схоже на череп.

Окрім цього, я ділив свій час між конями на засніженому загоні, домашніми роботами й спальнею або лазнею Смільдрун, де вона принижувала мене різними способами, а я показував їй тонкощі змагань між чоловіком і жінкою та запевняв у своїй сліпій відданості.

Додатково була ще зима, яка здавалася вічною, як сама смерть. Іноді, коли я виходив до загону, щоб доглядати й тренувати коней, мені хотілося перестрибнути через огорожу й бігти без кінця, поки не побачу сонце та не буду вільним. Бенкей відчував те саме, і часто траплялося, що хтось із нас застигав із вилами або кінською вуздечкою в руках та дивився на шматок неба, який виглядав з-за хмар, або на гірські вершини.

Як для раба, я мав значну свободу, хоча це зовсім не приносило мені полегшення. Я міг зайти до великої кухні й узяти щось поїсти, а рабині, які там працювали та вважали мене улюбленцем господині, не звертали на це уваги. Одна з них, уродженка Канґабаду, Хасміна, кремезна жінка середнього віку, навіть сама підсовувала мені ласощі, вважаючи, що я закінчу так само, як багато улюбленців Смільдрун до мене. Кажуть, їх було вже кілька, і вони не прожили довго, бо набридали їй або починали дратувати. Те, що я сказав, мало значення, бо хтось колись не зачинив собаку. Одного з великих, кошлатих чорних як ніч псів Смільдрун, що нагадували скельних вовків. До цих бестій нікому не можна було наближатися або заводити з ними дружбу. Вони служили для битв, для облав на звірів під час полювань, ловів на рабів-втікачів і охорони двору. Я саме йшов до вежі з глечиком та кошиком, і на маленькому подвір'ї за стайнями не повинно було бути собак, але хтось цього не догледів. До двору вів вузький прохід між будівлями, іноді закритий залізною ґраткою. На маленькому дворі був один з виходів із псарні: все було влаштовано так, що, відкриваючи або закриваючи проходи, домочадці могли спускати собак в одні частини двору, залишаючи інші закритими. Щойно зайшовши на подвір'я, я помітив, що двері відчинені, але занадто цим не перейнявся. Здавалося, що собаки мали бути замкнені в закутку під самим частоколом або всередині псарні, особливо враховуючи те, що одна сука ощенилася. Я помилився. Хтось забув про одного пса, забув замкнути ґратку на маленьке подвір'я, а потім ще випадково замкнув ті двері, через які я зайшов. Мабуть, хтось чекав неподалік, ховаючись у темряві, а коли я зайшов на двір, тихо зачинив двері, бо я нічого не помітив.

Врешті я опинився в пустій частині двору, на очищеному від снігу аж до бруківки майданчика, у квадраті стін із зачиненими господарськими приміщеннями, сам на сам із кошлатим чудовиськом, чия голова сягала мені майже до грудей, а палаючі очі й величезні ікла дивилися просто в обличчя. Пес наїжачив шерсть на шиї, піднявши шипи, що росли вздовж спини, притиснув вуха і видавав глибоке, горлове гарчання. Я стояв абсолютно нерухомо, не маючи уявлення, що робити.

Дуже швидко він вирішив за мене і кинувся в мій бік, скрегочучи кігтями по бруківці. Я кинувся до ґратки, але зауважив, що вона замкнена на засув. Я не міг до нього дотягнутися, але й на ґратку піднятися не намагався. Над хвірткою була суцільна кам'яна стіна, по якій я не зміг би вилізти, а пес відразу мене стягнув би.

На подвір'ї не було нічого, що могло би послужити за зброю, і нічого такого у мене не було при собі. Нічого, крім власного одягу, кошика з їжею і двоквартового глечика пива з корком.

Важкого глечика.

Я боявся ним кидатися, бо якби промахнувся, втратив би єдиний снаряд. Замість цього я кинув кошик із їжею. Влучив псу просто в голову і досяг тільки того, що він зупинився, аби розірвати кошик, а потім відчув запах м'яса, юшки й хліба. Поки він ласував їжею, призначеною для мешканця вежі, я побіг у протилежний кут двору, якнайдалі від нього, і розстібнув пояс, яким був підперезаний кожух. Я застібнув пояс на ручці глека, а кожух зняв і обгорнув навколо лівого передпліччя, слухаючи, як кістки тріщать у пащі бестії, ніби сухі гілки. Пес їв заледве мить, зиркаючи в мій бік, а потім, ледве проковтнувши, видав кілька хрипких риків люті й знову погнав на мене.

Я чекав до останньої миті, стоячи зовсім спокійно, з глечиком на поясі й кожухом на іншій руці. Пес кинувся на мене, спочатку схопившись щелепами за згорнутий кожух, який я йому підставив, а я відскочив убік і, замахнувшись глечиком у повітрі, вдарив пса по голові. Удар буквально втиснув його в брук, під супровід гуркоту розбитого глечика і приглушеного кожухом виття. Я знав, що удар лише на мить ошелешив пса, тому підскочив і всією своєю вагою впав йому на спину, чуючи тріск зламаних ребер.

А потім я сидів на подвір'ї весь у поту, тремтячи й ледве ловлячи повітря, а пес корчився піді мною, жахливо скавучи, з червоною піною на пащі й вищиреними зубами, але зрештою ослаб і тільки важко дихав. Це тривало якийсь час, а коли я отямився, схопив полу кожуха, на якому лежав пес, і потягнув його назад до пустої псарні. Там я поклав його на підлогу під стіною боксу, перекинув якусь бочку, що там стояла, і порозкидав інші речі, а потім вийшов назад на маленьке подвір'я й старанно замкнув хвіртку.

Я не мав ані пива, ані їжі для мешканця вежі, тож мусив повернутися на кухню, знайти інший кошик і приготувати все заново. Як я вже казав, це було неважко, і на мене взагалі не звертали уваги, коли я брав хліб і м'ясо чи навіть спускався в підвал за пивом. Оскільки я робив це так безцеремонно й з упевненим виглядом, було ясно, що це Смільдрун мені наказала.

Того дня я більше не мав пригод, але коли знову прийшов до вежі, раптом наткнувся на її мешканця. Ніхто не знав, що сталося з собакою, який до ранку здох, але мене не підозрювали. Лише Смільдрун і, напевно, Удулай знали, що я туди ходив, зрештою, ніхто не повірив би, що жалюгідний амітрайський раб здатний голими руками вбити бойового пса.

Як завжди, я прибрав маленький столик і поставив на нього глечик та вийняту з кошика їжу, аж тут почув дивне шарудіння й човгання. Після пригоди з собакою я був насторожі, а коли розповів про це Бенкею, він за кілька хвилин підготував мені зброю. Для нас обох стало ясно, що оскільки Удулай вирішив мене вбити, він так легко не відмовиться. Бенкей знайшов шматок тканини, відрізаний від старого мішка, та круглий камінь, який загорнув у полотно так спритно, що той не випадав. А потім показав мені, як виймати його з-за пазухи одним рухом. Це все ще був камінь у ганчірці, але тримаючи її міцно за обидва кінці, ударом можна було зламати дошку. З того часу я завжди носив цей згорток із собою, і коли почув шарудіння у вежі, схопився за ганчірку, готовий завдати удару.

Нагорі було чути скрипіння й дивне шарудіння на сходах. А потім я побачив, як по них сповзає труп.

Висохлий, жовтуватий труп високого чоловіка, худого як скелет, обтягнутий шкірою, вбраного в брудне лахміття, яке колись було коштовним вбранням, прикрашеним вишивкою. Труп, який рухався. Він сповзав по сходах ногами вниз, чіпляючись за сходинки вузлуватими руками, а коли опинився на підлозі кімнати, поповз до столу спритно й швидко, як змія. Він схопив глечик і почав жадібно пити, а пиво вбиралося в його довгу, кустисту бороду й розпатлане біле волосся.

Він відставив глечик, закашлявся і сплюнув.

— Хто ти, що минулого разу дав мені чисту їжу? — запитав він хрипким голосом, дивлячись на мене з підлоги. Я стояв ошелешений, із каменем, який звисав з ганчірки в руці.

— Я Теркей, невільний, — сказав я.

— Амітрай? — Я кивнув.

— Ти не виглядаєш як амітрай, — відповів він амітрайською. — Швидше як кірененець. Я часом їх зустрічав, коли плавав до країн Півдня. Імператор, що почав будувати з імперії нормальну країну, був із їхнього роду.

— Я кірененець, — гордо сказав я, бо мені здалося, що не має значення, що йому відповім. — Мене звати Стовп, син Списника. Однак імператора повалено, повернулося правління Червоних Веж, тому я представляюся амітрайським ім'ям.

— Знаю, що вашого імператора було скинуто. Я був там тоді, бо потрапив у полон. Працював у копальні. Імператорський намісник звільнив нас і віддав усі вцілілі кораблі, а нас було майже двісті, щоб ми допомогли йому придушити заколот війська, яке перейшло на бік Праматері. Ми билися на болотистій рівнині в дельті Фіґісс проти збунтованих тименів — «Сонячного» з Камірсару і «Гнівного» з Харґадіру. Нас перемогли. Потім ми ще мали вивезти родину намісника та його двір на останніх двох кораблях, які в нас залишилися, але нас наздогнали важкі галери та взяли в полон. Я потрапив на корабель, який потім пограбував один із наших кораблів. Довго повертався додому, до моєї солодкої Смільдрун. Моєї маленької дівчинки, яку я взяв за дружину майже підліткою. Мені поламали кістки, я майже осліп у шахті, викашляв легені від кам'яного пилу, а потім блював кров'ю і солоною водою на галері, але я повернувся. До моєї солодкої. Це дуже її розчарувало. Вона вважала, що я загинув у далеких краях. Послухай, хлопче! Минулого разу ти дав мені їжу без отрути. Чому?

— Я не знав, що вона отруєна, — пояснив я. — Я випадково її підмінив, бо те, що ніс спочатку, пропало.

— У мене не так багато часу, бо в цій їжі знову є смола і трави того проклятого жерця. Незабаром мене знову охопить темрява. Благаю тебе, хлопче, викради чисту їжу, як минулого разу! Тепер іди, поїси не повернулися духи… І якщо хочеш жити, не згадуй про цю розмову солодкій Смільдрун. Вона тебе вб'є.

— Ти її чоловік?

— Я стирсман цих людей, але вони не знають, що я повернувся… Вони були в поході, вона залишилася сама… Лише невільні… Всі мертві… Мене звати Кальґард, що Крокує з Вогнем. Запам'ятай. І йди вже. Надходять духи…

Цього вечора мені було про що думати, а змій в мені шипів і непокоївся. Відтоді, коли Смільдрун посилала мене з їжею до вежі, я замінював їжу на іншу, яку крадькома брав раніше. Іноді я підкидав невеликі частини їжі з травами й смолою псам, але не надто багато. Якби вони раптово здохли, Смільдрун почала би щось підозрювати. Я дуже ризикував, але відчував, що Кальґард може бути нашим ключем до свободи.

— Імператора скинули менше ніж рік тому, — сказав я йому одного дня. — Як ти встиг усе це пережити?

— Це почалося ще до того, як повернулася Праматір і Червоні Вежі. Перші бунти спалахнули ще під час посухи, яка охопила середину країни. Це був час, коли панував хаос. А крім того, це сталося наприкінці нашої експедиції, яка почалася кілька років тому. Ми торгували, воювали, мандрували морями Півдня, не маючи змоги повернутися додому. Ми дісталися аж до Канґабаду й Червоного Узбережжя Кебіру. А коли я повернувся до своєї долини, сам один, єдиний, хто вижив, замість солодкої Смільдрун, яку я залишив у безпеці в нашому домі, то застав потвору. Товсту, жорстоку Рососяйну. Якої я не знав. Цілковито під владою гаргашу і групи амітраїв. Тоді нікого з домашніх не було на місці, а моя молода дружина керувала долиною залізною рукою. І все мало залишатися так, як вона собі задумала. У неї є власний човен, на якому вона вирушає на моря, вона поклоняється проклятій богині Амітраю і є іграшкою в руках цих двох, хоча вважає, що це вона ними керує.

— Яких двох? Тут тільки Удулай, раб.

— Він не раб. Це мандрівник. Однак прибув із кількома іншими амітрайськими Дієвцями та, мабуть, жерцями. Під проводом одного, який вміє змінювати обличчя й вимагає називати себе Червенем. Це означає, що ті пішли. Відтоді вона тримає мене у вежі. Не знаю, чому вона мене не вбила. Весь час щось вигадує, відправляє цього амітрая, щоб він нібито мене лікував, а потім знову труїть. Смільдрун ніхто не обирав стирсманкою, тільки мене. Якщо домочадці дізнаються, що я точно помер, вони заберуть у неї владу. Зараз вона править від мого імені й переконує їх, що я за морями. Коли вони вирішать, що я більше не повернуся, і почнуть бунтувати, тоді вона знайде мене живим, але таким хворим, що все одно зможе правити від мого імені. Так я вважаю.

— Знайде тебе у власному домі?

— О, вивезе вночі, отуманеного травами, і залишить на перевалі, а потім поїде туди на полювання й знайде напівмертвого мандрівника, який впав від виснаження, майже дійшовши додому. А потім знову буду правити, замкнений у кімнаті, не піднімаючись з ліжка, за допомогою своєї коханої, солодкої Смільдрун.

Я міг проносити Кальґарду їжу без отрути, і то не завжди, але не міг його звільнити чи принести йому зброю. Якби я просто відчинив йому вежу й привів поперед очі домочадців, вони просто не впізнали б його. Принаймні не за такий короткий час, якого потребувала б Смільдрун, аби убити нас обох. До того ж від трав Удулая він був занадто слабким. Відтоді, як не кожен глек і не кожен шматок м'яса приносив йому отруту, він міг сідати або якусь мить стояти, спираючись об стіну. Раніше або повзав, або лежав. Його постійно переслідували видіння та марення, тоді він не міг говорити, тільки белькотів або плакав і кидався там, де впав, як риба, витягнута з води.

Отже, я знайшов союзника, який міг бути могутнім, але поки що був безпорадним.

І знову я чекав. В полоні чорно-білих, похмурих днів.

Одного дня сніги почали танути. З дахів падали бурульки, і все було обмито крижаною водою, яка лилася зі стріх і текла струмками. Ми раділи, спостерігаючи, як із гір сходять лавини, і навіть тоді, коли нас мочив крижаний дощ.

А потім раптом вся ця вода замерзла, і знову випав сніг. А через два дні він знову почав танути.

Кальґард знову навчився ходити, хоча ноги ставив обережно і швидко втомлювався.

Я почав красти їжу, яку ми ховали в дров'яному сараї всередині в'язанок хмизу або обгортали її корою, щоб пакунки виглядали як поліна.

Вночі було чути тужливий крик птахів, що летіли з півдня. Дерева й земля почали наповнюватися соками, і те ж саме я відчував у своєму тілі.

Я викрав із комори горщик меленого лютоболотця, яким тут ніколи не користувалися, і який стояв там давно, але закоркований та залитий воском, тож, на щастя, не зіпсувався.

Бенкей знайшов біля річки кущ, чиї прямі пагони мали м'який середній прошарок, який було легко видлубати, а місцеві робили з нього свистульки. Ми ж порізали їх на трубки, які заткнули дерев'яними корками, наповнили відваром з лютоболотця й з іншого боку вставили щільно підігнаний кілочок, що потім виступав із трубки.

Достатньо було вийняти цей непримітний пристрій з-за пазухи та, прицілившись у пса, вдарити долонею по виступаючому кілочку, вбиваючи його всередину трубочки. Корок вискакував, і струмінь відвару, який пік в очі так, що навіть під час варіння з них текли сльози, бризкав на морду пса, який падав у муках і втрачав нюх і зір надовго, а іноді навіть назавжди. Тим же відваром можна було окропити свої сліди, змочивши в ньому мітлу з тонких гілочок. Цього було достатньо, щоб собака не міг підійти до цього місця тривалий час, а тим більше взяти слід.

Потім ми почали підковувати коней і щодня водили їх до кузні, до якої зазвичай нам не дозволяли наближатися. Скориставшись нагодою, Бенкей вкрав звідти три погнуті цвяхи, які потім акуратно розплескав і позагинав на кінцях. Він сказав, що може цим відкрити будь-який замок і засув у дворищі, якщо тільки матиме хвилю спокою.

Ми крали шматки мотузок і старі повстини, які зберігали під сідлами. Усюди ще лежали клапті важкого мокрого снігу, а там, де він уже розтанув, було видно жирне слизьке болото або пучки засохлої брудно-жовтої трави. Повітря почало пахнути, хоча ще нічого не росло. Бували навіть дні, коли хмари розходилися, і ми бачили шматочки блакитного неба та сонце, яке, як нам раніше здавалося, вже давно кудись собі пішло.

Наші зимові черевики з повсті, які ми носили під військовими сандалями, давно розвалилися, і нам довелося робити нові з ганчірок, шкіри та шматків повстин. Самі сандалі також довелося серйозно ремонтувати, але Бенкей упорався з цим без особливих труднощів, бо в армії це вмів кожен.

За нагоди нам навіть повернули дорожні кошики. Оскільки з наближенням весни нам належало отримати новий одяг, Удулай вирішив, що набагато економніше буде наказати нам одягнути те, що ми досі мали, і дістав кошики, які все ще лежали в коморі. Не пам'ятаю, коли востаннє щось так мене тішило. Я виймав усе з кошика, погладжував свій дорожній кухлик, металеві миски, щипчики для дурри та інші речі. У мене забрали всі гроші та ножик із роздвоєним кінцем, яким я їв, натомість лишилися чисті пов'язки, плащ із плетеного очерету від дощу, ковдра, запасне літнє взуття, дорожній капелюх і моя куля бажань. Відтоді я засинав, тримаючи її в руці, і почувався так, ніби знову ставав собою. Ніби мені потрібно було нагадати собі, хто я й куди йду.

А коли засинав, стискаючи пальцями холодний метал, я повертався в країну мого дитинства. Переді мною знову відкривалися білі, сяючі стіни того Маранагару, в мої ніздрі вдаряв запах пахучих олійок, фруктів і вуличних жаровень. Я чув музику, гонги та співи жерців різних вір, чув слова рідною мовою. Переді мною знову поставали мої близькі: мій батько, моя мати імператриця, мої брати й сестри, я бачив Аїну, Фіаллу, Тахелу та Іріссу, мого вчителя Ременя, мого провідника і друга Бруса, сина Полинника. Я знову ступав по підлогах палацу або по бруківці мого міста, під яскравим сонячним світлом, плакав у цих снах, але коли прокидався, у мене були сухі очі, і тільки на вигляд почорнілих, ущільнених мохом балок я стискав щелепи.

Коли ми отримали кошики, Бенкей був такий зворушений, що в його очах заблищали сльози.

— Надаку цієї країни кажуть нам, що настав час вирушати в дорогу, — сказав він. — Це знак. Я думаю, що твоє призначення прокинулося. Ти знову станеш Носієм Долі.

Вечорами ми обговорювали план втечі. Знову і знову, крок за кроком, одну справу, яку треба було зробити, за іншою. Ми також визначили, що це станеться в першу ніч, коли обидва місяці будуть молодими.

Ми зробили свічку з жиру, який ретельно збирали з супу, і шматка мотузки, обчислили, як швидко вона горить. Викрадали згортки білої кори, що горіла особливо легко, і яку використовували для розпалювання.

Бенкей зробив нам пастуші пращі зі шкіряних ременів, і ми зібрали запас річкових камінців.

Дні минали швидко, а підготовка заповнювала кожну нашу вільну хвилину. І не було тоді кращого видовища для нас із Бенкеєм, ніж місяці на небі, які поступово убували.

— Скоро настане час, коли певної ночі ти побачиш двері цієї вежі відчиненими, — сказав я Кальґарду. — Краще приготуйся до цього моменту. Я повідомлю тобі, перш ніж це станеться. Вже кілька тижнів ти не отримуєш отруєної їжі й знову вмієш ходити. Це буде ніч, коли ти повинен будеш довести, що стирсман залишається стирсманом, навіть коли він слабкий і хворий.

— Як… — ошелешено запитав він, насупивши брови. — Тільки Смільдрун має ключ…

— Це неважливо, — різко перебив я. — Двері будуть відчинені. Ти повинен будеш вийти та взяти дім Рососяйної у своє володіння. Це все. Я віддаю тобі свободу і твою власну долю, яку в тебе забрали. Взамін хочу того ж самого. Ми з моїм другом підемо звідси. Нас не буде, коли ти ввійдеш до своєї великої зали, щоб стати перед домочадцями. Присягнися, що ніхто не буде нас переслідувати, ані з дворища, ані з сіл у низькій долині, ніхто з твоїх близьких і ніхто з твоїх людей. Навіть тоді, якщо нам доведеться щось знищити, підпалити або когось убити. Присягни на свого надаку, якого ви називаєте Гіндом, і який охоче слухає, коли чоловіки беруть його за свідка своїх слів. Ти не будеш нас переслідувати та відмовишся від помсти за тих, хто стане на нашому шляху.

— Присягаю, — почав він, підводячись із землі, на якій сидів, але я махнув рукою.

— Не так, — сказав я. — Приклич його, як належить. Візьми медовий напій, який я вкрав. Там не більше ніж два ковтки, але лише стільки було на дні глека. Вилий трохи на долоню і приклади до землі. Другий ковток випий і підніми кулак, промовляючи ім'я Гінда, а потім скажи йому, що обіцяв і за що поручився честю. Тільки тоді я визнаю, що, йдучи, можу відчинити твою вежу.

І Кальґард присягнув переді мною, піднімаючи кулак і прикликаючи свого бога за свідка. Я не знав, чи цього буде достатньо, але ці люди шанують своїх надаку, а він говорив щиро як ніхто, і від того часу в його згаслих очах з'явилася надія.

Обидва місяці зустрілися і злилися в один, а потім і він почав зникати, як шматок сиру, до якого дісталися миші.

За тиждень до новолуння Смільдрун знову покликала мене, щоб побешкетувати на хутрах у своїй спальні, і я почувався дивно, дивлячись на її огрядне тіло. Вона все ще викликала в мене відразу, хоча я вже звик до неї та менше страждав, ніж спочатку, коли наступного дня не міг навіть дивитися в бік Росососяйної без огиди до самого себе. Однак тепер я знав, що наступного разу, коли побачу її голою, вона лежатиме в цих хутрах зі зламаним горлом або скрученим карком, і я відчував щось на кшталт жалю, особливо зважаючи на те, що, ніби передчуваючи, що станеться, вона раптом почала ставитися до мене з чимось на зразок ніжності — принаймні на свій лад.

Проте все пішло зовсім не так, як ми запланували.

У долині над струмком знову з'явилися вози купців. Важчі та міцніші, ніж зазвичай, але й купці виглядали заклопотаними та, мабуть, дуже поспішали. На продаж вони виставили лише кілька дрібниць на одному возі, з інших не зняли навіть промасленого полотна, а охоронці здавалися більш недовірливими та краще озброєними, ніж зазвичай. Вони постійно мали при собі зброю й не знімали своїх важких шоломів із захистом для шиї й носа.

Домочадці також поставилися до них насторожено: очевидно, це не був час, коли мандрували купецькі вози. До крамниці пішло лише кілька жінок із дворища під охороною своїх чоловіків та кільканадцять селян із сіл Смільдрун. Вона сама залишилася за палісадом обійстя.

Мандрівники зізналися, що вони поспішають і що залишаться в долині на дві ночі, а потім поїдуть далі.

У дворищі посилили охорону, а після заходу сонця випустили собак на зовнішні подвір'я. Нам наказали зігнати всіх коней із загону в додаткову стайню за палісадом, тим часом до новомісяччя залишилося лише три дні. Це нас непокоїло, бо наші плани виглядали дедалі гірше.

А на другий день, коли вже стемніло, ми побачили дивне сяйво на небі за нижнім перевалом. Собаки вили й гарчали, кидаючись під частоколом, і здавалося, що щось висить у повітрі. Домочадці довго стояли перед обійстям або виходили на помости нагорі частоколу, але крім дивного світла на півночі мало що можна було побачити. Деякі стверджували, що чують якийсь шум, але зрештою піднявся вітер, і почався дощ, заглушаючи всі звуки. У таборі купців жевріло лише невелике багаття, яке потім згасло, залите дощем, і запанувала цілковита тиша.

Врешті домочадці порозходилися по своїх хатах і кімнатах, і тільки собаки вили, як навіжені, а дощ шумів, омиваючи дахи.

— Ще два дні, — сказав Бенкей. — Спочатку підеш до Смільдрун і вб'єш її, коли настане година сови.

— Засув на дверях нашої халупи вже буде розхитаний, — підхопив я. — Тим часом ти підготуєш наші кошики та інші речі. Із ціпка шпигуна візьмеш мій меч. Підеш до стайні й підготуєш двох верхових коней і двох на зміну. На копита надягнеш накладки з ганчірок. Потім підеш до вежі та відкриєш замки тими своїми цвяхами. Вб'єш кожного, хто стане на твоєму шляху, а трупи сховаєш.

— У цей час ти візьмеш зі спальні та комори зброю і срібло, якщо знайдеш. Вийдеш із двору, як зазвичай, і покладеш на наші сінники в'язанки хмизу й кори, а на них — свічки. Потім зайдеш до приміщення для рабів і тихо відкриєш комору, де спить Удулай, після чого вб'єш його, а тіло принесеш до нашої халупи. Візьмеш обидва кошики й ціпок шпигуна та прокрадешся до воріт. Якщо зустрінеш собак, осліпиш їх лютоболотцем, а потім уб'єш списом з ціпка шпигуна. Вони не скавучатимуть, бо лютоболотець позбавить їх дихання.

— Ти ж приведеш коней і залишиш їх під частоколом, під прикриттям сироварні. У цей час Кальґард дошкутильгає до дворища та зайде всередину, а потім піде до великої зали. Якщо там усе ще бенкетуватимуть, тим краще. Якщо ж ні, він поставить їх на ноги, вдаривши у гонг. Вибухне великий галас. Вартовий на воротах почне цікавитися тим, що відбувається у дворищі. У цей час я підбіжу сходами, кличучи вартового по імені й кричачи, що Смільдрун за ним послала, бо сталося щось жахливе. А потім уб'ю його ножем із ціпка шпигуна.

— Я в цей час відкрию замок і зніму засув із воріт. Відчиню їх і виведу коней. Ти побіжиш за мною, і ми знову закриємо ворота, а потім увіб'ємо під них клини, які вже чекають під камінням. У цей час наша халупа і стайня вже горітимуть.

— А ми поїдемо.

— Вільні.

— Вільні. Мосукандо!

Ми потиснули один одному зап'ястя.

І в цей момент ми почули гуркіт. Важкий дерев'яний звук, ніби потужний таран ударив у ворота. Халупа була замкнена, тому я скочив на мій дорожній кошик, підтягнувся до димоходу й визирнув.

Визирнув — і побачив величезну кулю вогню. Побачив, як вона з протяжним гуркотом перетинає небо над воротами, а потім падає на середину головного подвір'я, розлітаючись на шматки й викидаючи вгору величезний стовп полум'я, схожий на гриб. Полум'я розлилося навколо, запалюючи дах стодоли та стіни сусідніх будівель, гудучи стіною жару на подвір'ї.

— Хтось вистрілив з онаґера по двору! — закричав я до Бенкея. — Це запалювальний снаряд! Двір і комора у вогні!

Бенкей вилаявся і з усієї сили вдарив по дверях. Вони затряслися, але залізний засув тримав міцно.

Ми мали його розхитати лише напередодні втечі.

Краплі запалювальної рідини падали скрізь навколо, я бачив, як на подвір'ї та стінах тліють синюваті вогники. Було чути ревіння полум'я й перші крики людей, з даху нашої хатинки почав сочитися їдкий, густий, як молоко, дим.

— Ми тут згоримо! — закричав Бенкей.

— Разом! — вигукнув я. Палаючий шматок колоди впав із даху, я розтоптав його, захлинаючись від диму. Ми стали поруч та одночасно вдарили по дверях.

— Ще раз! — закричав Бенкей. Двері затріщали, але залишалися замкненими. Ми натиснули знову, і тоді вони з гуркотом відчинилися. На диво, засув досі тримав, але ми вирвали зі стіни гаки, на яких трималися петлі. Я вискочив назовні, закашлявшись, у той час як Бенкей накинув куртку на голову і повернувся до халупи, під дах, що палав, стріляючи шматками залитої вогнем стріхи. За мить він викинув звідти мій дорожній кошик, наші ножі, а я встиг витягти палаючий і закіптюжений ціпок шпигуна лише тому, що в цей момент горіла солома з іншого боку даху.

Бенкей упав усередині, тому я заскочив до халупи, як у піч для випікання хліба, почув тріск, з яким загорілося моє волосся, схопив вивідника під пахви й витягнув на подвір'я. Хтось пробігав у світлі полум'я й клубах диму, жахливо кричачи. Усі тварини почали ревіти страшними голосами, і разом із гулом полум'я це був найжахливіший звук, який я чув у житті. Я знайшов під стайнею дерев'яне відро і хлюпнув водою на голову Бенкею, а потім ударив його кулаком у груди та кілька разів натиснув на них.

На поміст над воротами з пронизливим свистом посипався дощ стріл, вартовий заверещав, перекинувся через огорожу й гепнувся на брук подвір'я, як великий наповнений буклак.

На головному подвір'ї металися чорні силуети, хлюпаючи відрами води на стіни й дах дворища, і скидали солому гаками на жердинах.

Бенкей захрипів і з моєю допомогою припіднявся, а потім зблював.

— Уже… — важко видихнув він. — Матінко, мої коні!

— Стайня далеко, — заспокоїв я його. — Їм нічого не загрожує. Ми повинні тікати.

— Ми не зможемо… якщо хтось штурмує ворота. Нас уб'ють…

— Ми повинні звільнити Кальґарда, — сказав я, піднімаючи вивідника за руку.

— Мої відмички… залишилися всередині… я не встиг.

— Щось придумаємо, — крикнув я. — Нам більше не потрібно бути тихо.

Я простягнув Бенкею ціпок шпигуна. Він схопився за кінець, повернув і витягнув меча. Я відблокував лезо списа, і ми вирушили до самотньої й спокійної вежі, що стояла на іншому боці садиби, просто біля гірського схилу, занадто крутого, щоб хтось намагався звідти атакувати.

Домочадці впоралися з пожежею, і закіптюжене обійстя без частини даху шипіло й випускало клуби пари та диму. Посеред подвір'я все ще горіли залишки снаряда, а також купи хмизу, зірваного з даху, і дошки, які не вдалося загасити. Ми пробігли збоку, і в метушні ніхто не звернув на нас уваги. Смільдрун була вбрана лише в подерту й вимазану сажею сорочку, а також мала на собі криво одягнений панцир та шолом на голові. Хтось кинув їй меча разом із поясом, який вона схопила однією рукою.

Ми відчинили хвіртку до завулка й зачинили за собою на засув.

Озирнувшись, я побачив, як щось із величезним гуркотом вдаряє у ворота, і з нашого боку раптом виріс товстий, як дишель, спис із чотиригранним наконечником. Почувся скрегіт ланцюгів, спис затріщав і раптом відковзнув углиб дверей, чотири леза, схожі на якорі, вп'ялися у балки й розійшлися, як пелюстки квітки, а потім ворота з жахливим скрипом вигнулися та вилетіли з потужним гуркотом і тріском розбитого дерева. Я побачив, як вони від'їжджають у темряву, волочені запрягом із восьми великих коней, а потім почув дикий хор криків, і у ворота ринули люди, але я бачив лише рівну стіну щитів й куполи шоломів, що виблискували над нею.

— Що вони кричать? — запитав Бенкей.

— Ім'я того юнака, що повісився, — пояснив я. — Вони кричать: «Гарульф! Гарульф!»

Ми кинулися далі. Два пси, що вискочили на нас, були вбиті відразу, ми майже не зупинялися. Одному з них Бенкей перерубав шию, а я лише наставив спис під другого, який настромився на нього власною вагою.

В одну мить я відчув, як добре знову мати зброю. Знову став людиною, яку не так легко до чогось змусити. Ще не вийшов за палісад дому Рососяйної, а вже відчув себе вільним.

На головному подвір'ї домочадці зіштовхнулися з нападниками з такою силою, що почувся оглушливий гуркіт зіткнення щитів, деякі люди з перших рядів попадали на землю, хтось перекинувся в повітрі, вибухнув пекельний крик. У мерехтливому світлі палаючих подекуди балок металися чорні силуети.

— Бенкею, двері до вежі! — закричав я у відчаї. Але він уже стояв навколішках перед замкненими воротами, як сліпець, обмацуючи замок і завіси.

— Нігтями я цього не відкрию, — гаркнув він. — Простеж, аби мені ніхто не заважав.

Він кинувся через подвір'я і почав шарпати двері якоїсь шопи, всунув лезо ножа шпигуна в щілину біля дверей, потім навалився на них плечем, штовхнув і відчинив. Зник усередині, і я чув, як він перевертає різні предмети. Сам я стояв із мечем у руці та списом, притуленим до ближньої стіни, зіщулившись у тіні й спостерігаючи за подвір'ям. Домочадці на якусь мить затримали натиск нападників і змогли збитися в тісний гурт, виставивши перед собою стіну щитів, я чув, як метал гримить об метал, як лунає гуркіт ударів тих, хто знайшов місце, щоб замахнутися в натовпі, що напирав. Бачив спини тих, хто стояв позаду, як вони впираються всім тілом, а підошви їхніх чобіт ковзають по бруку. Моторошний бойовий крик стих, чути було лише гуркіт ударів і зрідка поодинокі крики поранених.

Бенкей повернувся з шопи, несучи оберемок якогось залізяччя, якісь цвяхи, обруч від бочки та, здається, зламаний серп, після чого звалив усе це під дверима й опустився на коліна перед замком.

Від юрби у вирі битви почали відриватися окремі фігури та мчати в наш бік або розбігатися між будівлями.

Я побачив, як завулком мчить Смільді, якого я ніколи не любив, бородатий, великий грубіян, який не пропускав нагоди врізати мені ногою, тепер переляканий як дитина. Розмахуючи мечем, він мчав просто на наше подвір'я, стогнучи від страху і бризкаючи кров'ю, що юшила з розрубаного плеча. Шматок щелепи разом із зубами звисав на шматку шкіри, чвиркаючи струменями крові. Я подумав, що цього я з великим задоволенням уб'ю, аж раптом він розкинув руки й упав на пів кроку з таким розгоном, що проїхав по бруківці. З його спини стирчала коротка сокира з широким лезом.

Із галасу долинув гучний, мов сурма, крик Смільдрун: «До вежі! Всі до вежі!», зібраний у центрі натовп почав рідшати й випльовувати поодиноких людей, що бігли в наш бік.

Я тінню підскочив до лежачого Смільді, наступив йому на спину й вирвав сокиру, а потім кинувся назад під вежу, чуючи за собою тупіт багатьох ніг і знову хрипке скандування Людей-Грифонів, які кликали свого мертвого товариша.

— Всі біжать сюди, — закричав я до Бенкея. — Поспішай!

— Затримай їх чимось, тохімоне, — прохрипів він крізь зуби. Із замкової щілини стирчало кілька цвяхів, вставлений одним кінцем розігнутий обруч від малої бочки, а Бенкей сидів боком, ніби прислухаючись до чогось у замку, й обережно рухав наїжаченими шматками заліза.

— Мені потрібен час, — сказав він, сидячи із заплющеними очима.

— Немає часу! — вигукнув я у відчаї. — Я здобув сокиру! Вирубаймо їх!

— Залиш собі ту сокиру, — люб'язно порадив він, потім кілька разів постукав держаком ножа по цвяху й обережно поворушив обручем. Домочадці вбігли на подвір'я під вежею.

— Бенкею!..

У замку щось клацнуло, двері заскрипіли й прочинилися.

Ми обидва вскочили всередину й зачинили двері в цілковитій темряві.

Наосліп їх обмацавши, я зрозумів, що тут немає засува, але залишилися гаки. Можливо, засув лежав десь поруч, але в темряві я не міг його знайти. На подвір'ї під вежею вибухнув шалений галас, хтось бив у двері, не знаючи, що вони вже відчинені, було чути тупіт, крики, скрегіт і свист заліза.

— Прикривайте мене! Відчиню! — кричала Смільдрун. — Охороняйте Сміґральда! З'їм вас живцем, якщо з його голови впаде хоча б волосина!

Знову тупіт, крики, свист сталі. Глухий звук тіла, що падає, булькотливе харчання. А потім — дзенькіт і скрип ключа в замку. І прокляття, тому що відчинений замок не можна ще більше відчинити.

Я схопився за сокиру і намацав гаки на дверях та на одвірку, намагаючись увіпхнути туди держак, коли двері раптом відчинилися, і я опинився віч-на-віч зі Смільдрун. Смільдрун без шолома, червона, блискуча від крапель крові на обличчі, з дикими вибалушеними очима й вишкіреними зубами, як в Аззіни, Пані Жнив. Не роздумуючи, я схопив її за волосся і потягнув до себе, підбивши ногу копняком. Вона впала на мене своїм великим, важким тілом, ми повалилися назад, Бенкей кинувся до дверей і потягнув їх на себе, а потім зі скрипом вставив сокиру в гаки, повністю їх блокуючи. Ззовні почулися розпачливі крики та гуркіт, хтось бив у двері, хтось стрибав на них, але вони відчинялися назовні, й це не могло допомогти.

А я відчайдушно боровся на землі в цілковитій темряві, придушений тілом Смільдрун, яка впихала мені передпліччя в горло, намагаючись вирвати другу руку, товсту й слизьку, як величезна змія. Мені не вистачало повітря. Я перевернувся і вдарив Смільдрун коліном в ребра з усієї сили, потім зумів намацати її руку і вивернув її назовні в зап'ясті, відчуваючи, що вона все ще стискає великий ключ від вежі. Мені вдалося перекинути її вивернуту руку над головою і вислизнути з-під її тіла. Вона мала впасти обличчям донизу, коли я виламував їй плече, тягнучи руку вгору, але натомість сперлася другою рукою об підлогу і, хрипко скавучачи, почала згинати вивернуту руку в лікті. Я не міг її втримати, хоча тягнув обома руками, бо вона була сильною, як ведмідь. Я копнув її в голову й вирвав ключ із пальців, потім відскочив від неї, намацав у темряві замок, вставив ключ і прокрутив. А потім вирвав його із замкової щілини.

Дракониця вже стояла на ногах. У заграві пожежі, що проникала крізь вузькі вікна нагорі, я почав щось бачити в темряві — чорні силуети, які маячили в сутінках, — тож зауважив, як Бенкей кинувся на Смільдрун і вдарив її ножем, вона завила від люті й схопила його за горло, він ударив іще раз, вона підняла його однією рукою і кинула об стіну. Я почув гуркіт, з яким він упав на підлогу, ламаючи щось дерев'яне.

Я прослизнув уздовж стіни до сходів, чув, як вона важко дихає, стоячи посеред кімнати з розкинутими руками, намагаючись намацати щось у темряві. Вона стояла на моєму шляху.

Я повернувся до дверей, схопив сокиру, що лежала на гаках, і зняв її. Вона почула скрегіт заліза й кинулася до дверей, а я спробував прослизнути до сходів. Росососяйна схопила мене за ногу, я впав на сходи, зачепивши сокирою об поручні, люто відштовхнувся ногами й кинувся вгору навкарачки. Вона знала, що ключ у мене, а я хотів відволікти її від Бенкея, тож, підвівшись на ноги, побіг нагору, аж поки не зупинився на вершині вежі — круглій кам'яній платформі, накритій дахом на товстих стовпах.

Чув, як вона тупотить, переслідуючи мене, і не знав, що робити далі. У мене були сокира і ключ. Це все.

З вершини вежі я бачив, як домочадці збилися навколо дверей, і скоцюрбленого біля них Сміґральда, якого двоє воїнів захищали своїми щитами, відчайдушно чинячи опір, усюди лежали покручені тіла, розкидана зброя й порубані щити. Під частоколом наша халупа і стайня з гуркотом палали, кидаючи руду заграву на всю околицю.

Люди-Грифони атакували домочадців групами під прикриттям щитів, але решта вже неспішно блукали подвір'ям, пили воду з цебер або сідали, щоб трохи відпочити, а потім змінити тих, хто все ще рубався з домочадцями під вежею, хтось гнався за верескливими жінками, хтось викидав через вікна дворища срібний посуд, який дзвенів на камінні.

Група купців, мабуть, була лише авангардом; можливо, саме вони привезли сюди складені машини, але нападників було набагато більше.

Смільдрун випірнула з отвору в підлозі з мечем у руці, і в її погляді відбилося заціпеніння.

— Щурку! Це ти?! — підняла брови й подивилася на мене з сокирою і ключем у другій руці. — Не бійся, малий. Просто віддай мені ключ, — сказала вона найлагідніше, як могла, простягаючи руку. — Ми впустимо наших усередину. Давай… Я нічого тобі не зроблю!..

У її голосі зазвучали лють і відчай.

— Ти ж звідси не втечеш. Ти на вежі. Ну ж бо, віддай мені ключ.

— Візьми його сама, прекрасна Смільдрун, — процідив я крізь зуби та показав їй ключ, а потім сунув його за пазуху куртки й схопив сокиру іншою рукою під навершям.

Вона похитала головою та рішуче рушила на мене, навіть не піднімаючи меча. А потім ударила недбало і дуже швидко.

Я заблокував один удар руків'ям сокири, від другого ухилився, вдарив плазом, на волосину не сягаючи її обличчя, і відскочив на інший бік вежі.

Знизу залунали крики.

Одні кричали: «Віддайте нам прокляту Смільдрун, і ми вас залишимо!», а інші: «Впусти нас, Смільдрун!» Спис пролетів просто над балюстрадою вежі й зник з іншого боку, кілька стріл просвистіли поруч, дві вп'ялися в балки даху.

Смільдрун безпорадно роззирнулася, а потім раптом стрибнула в отвір і з гуркотом збігла сходами.

— Виходь, кривава Смільдрун! Спробуй стати до битви з кимось, хто не скутий! — кричав хтось унизу. Інший знову скандував ім'я нещасного Гарульфа.

Домочадці скористалися моментом перепочинку і збилися в прикриту дахом зі щитів групу, як колонія морських рачків, виставивши назовні лише вістря списів.

За мить Рососяйна знову з'явилася на вершині вежі, волочучи перед собою закривавленого безвладного Бенкея. Він ворухнувся і слабо застогнав. Вона труснула ним, як мисливський пес впійманою здобиччю, а потім перевернула набік і притиснула лезо меча до його живота.

— Ти нікуди звідси не підеш, — сказала вона. — Але він піде. Просто вниз. Віддай мені ключ, або я розпорю йому живіт. Віддай мені ключ, і я дозволю тобі стрибнути. Зроби це, віддай мені ключ, щурку. Адже там унизу Сміґральд. Він там внизу. Ну, давай! — раптом закричала вона з люттю. — Або дивись, як я його патратиму!

— Добре! — закричав я у відчаї, бо справді не знав, що робити далі. — Пусти його, і я кину тобі ключ!

— Кинь ключ, і я його відпущу!

Я витягнув ключ із-за пазухи й виставив за балюстраду вежі.

— Відпусти його, бо кину.

Смільдрун вилаялася, а потім різко штовхнула Бенкея в мій бік. Той безвладно впав на підлогу біля її ніг.

Вона підняла меча, тому я кинув ключ їй під ноги. Вона підняла його, випросталася і затиснула руку на кованому залізі. А потім знову замахнулася мечем.

— Чому, щурку… — сказала вона із сумом у голосі. — Чому? Як ти міг… Я любила тебе. І точно випустила б.

Я міцніше стиснув сокиру.

— Я не щурик, — сказав я. — Я Стовп, син Списника, кайтохімон клану Журавля. А ти не відпускаєш нічого, на що хоч раз покладеш руку, солодка Смільдрун.

Вона раптом вищирилася в дикій посмішці.

— Смільдрун бере те, що хоче, — сказала вона. — І так буде завжди.

Раптом пролунав свист, і збоку її шиї виросло лезо меча з ціпка шпигуна. Рососяйна витріщила очі й моторошно захрипіла. Лезо ворухнулося та зникло, а з розрубаної шиї бризнула кров.

— Це я, — сказав Кальґард, що Крокує З Вогнем, тримаючи закривавленого меча. — Я повернувся додому. До свого дому.

Смільдрун обернулася до нього, все ще стікаючи кров'ю. З її широко розплющених, сповнених болю очей покотилися сльози. Кальґард із зусиллям підняв меча та знову вдарив.

Йому знадобилося аж три удари, щоб відокремити голову від тіла Смільдрун, що досі здригалося. Потім він підняв її за волосся і підійшов до балюстради.

— Смільдрун Рососяйна мертва! — хрипко закричав він. — Я Кальґард, що Крокує З Вогнем, стирсман цих людей! Припиніть битися! Що б вам не зробила моя дружина, це вже закінчилося. Це кінець правління Смільдрун!

Голова моєї небажаної коханки, моєї пані, моєї мучительки й моєї демониці водночас з огидним тріском упала на бруківку подвір'я і покотилася до ніг Людей-Грифонів, залишаючи кривавий слід.

— Нехай кинуть мечі й щити, — закричав один із Грифонів. — Тоді ми припинимо рубати!

Домочадці під вежею почали зі стукотом кидати зброю на каміння.

Кальґард обернувся до мене з блідим і блискучим від сліз обличчям.

— Я вбив свою солодку Смільдрун, кірененцю. Моє дворище пограбоване і спалене. У мене на вихованні залишився її син, який насправді не мій.

— Але тепер ти вільний, — сказав я. — Ти повернув свою долю і життя. І ще багато чого зможеш досягти.

— Ці люди тут через тебе? — запитав він, вказуючи мечем на подвір'я.

— Вони тут через Смільдрун, — відповів я. — І через те, що вона зробила. Вона обрала такий шлях. І я також маю свій, і моя доля також може повернутися до мене. Бо всі ми йдемо Під Гору на самоті. Пам'ятай, що ти обіцяв Гінду, богу воїнів.

— Пам'ятаю, — сказав він. — Візьміть, що хочете, і йдіть якнайшвидше. І ніколи не повертайтеся.

Потім нас витягли з вежі: мене й непритомного Бенкея. Нам наказали сісти на залиту кров'ю бруківку разом з іншими домочадцями, позбавленими зброї, пораненими та розгубленими. Ті, хто мав достатньо сил, просто дивилися на безвладно оголене, позбавлене панцира і безголове тіло Смільдрун, на її голову, насаджену на спис, встромлений посеред подвір'я.

Ми сиділи у світлі тремтливого полум'я й чекали. Бенкей прийшов до тями, але був настільки побитий, що ледве міг рухатися. Жінки схлипували, поранені стогнали від болю, спливаючи кров'ю на каміння і сидячих навколо. За тілом Смільдрун лежали в ряд усі вбиті домочадці, їх було дванадцять.

— Пробач мені, тохімоне. Я її недооцінив. Вона була сильною як бик.

— Вона вже мертва, — сказав я. — Ми — поки що ні. А що має бути, то буде.

Через якийсь час хтось вказав на мене кінцем меча і наказав встати. Це був стрункий воїн у лускоподібному обладунку та шкіряному порізаному плащі, який сягав до землі. Коли він зняв шолом, я побачив, що це дівчина. Та сама, якій я колись розповів історію нещасного Гарульфа.

Вона наказала мені йти з нею до головного подвір'я, де мене поставили перед правомовцем — величним чоловіком у вишитому золотом синьому плащі, з довгим золотим волоссям, зав'язаним на потилиці, і короткою бородою, який сидів із похмурим виглядом на власному сідлі, поставленому на землю, і пив найкращий мед Смільдрун з окутого сріблом рогу.

Мене запитали про ім'я, потім наказали показати клейма і пояснити, як я опинився на Землі Мореплавців і як став рабом. Потім мені довелося розповісти, як я жив у неволі у Смільдрун, і що сталося з Гарульфом й тим другим, якого називали Снакальді Сердечна Долоня.

Це тривало досить довго, після чого правомовець якийсь час обмірковував почуте, а потім встав і, розмахуючи рогом, урочисто виголосив кілька віршів, у яких було щось про належну поведінку, розсудливість, про те, що означає бути людиною, про скельних вовків і про богів. Вірші були так майстерно складені, що я мало що з них зрозумів, але воїни навколо поважно кивали головами й виглядали зворушеними. Задоволений ефектом, який справив, правомовець виголосив іще один вірш, в якому, як я зрозумів, ішлося про мистецтво варіння пива, про дірявий човен, а також про фрукти, які зберігають на зиму і про те, що деякі з них гниють, і ці слова справили ще більше враження.

Потім він оголосив, що Люди-Грифони мали повне право на помсту, але до цієї справи повернуться на найближчому вічі в їхній країні. Проте, на його думку, вони вже завдали достатньо шкоди в маєтку, а законний господар ні в чому не винен, тож він заборонив Грифонам брати більше здобичі та вбивати решту домочадців. Потім оголосив, що ми з Бенкеєм маємо отримати знак свободи й можемо піти, взявши з собою по коню, зброю з убитих та провіант на дорогу. Те саме мало стосуватися решти рабів, які відтепер могли піти, куди хотіли.

Я повернувся до Бенкея і повідомив йому новину, але він був сумним і напівпритомним, бо стверджував, що Смільдрун кілька разів ударила його головою об кам'яну стіну. Я ж думаю, що він погано почувався від того, що його заскочили зненацька, і якби не сліпий випадок, він вже був би мертвим.

Тож ми залишилися до ранку, але пішли спати до стайні. Домочадців тим часом зігнали до великої зали, де їхній колишній вождь мав їм багато розповісти. Я взяв із комори трохи запасів: сушеного й копченого м'яса, хліба та сиру, а також кілька ковдр, корм для коней та інші речі, знайшов також свій ножик для їжі й кілька дрібниць, що належали мені та Бенкею. Зі стосу зброї, знятої з убитих, мені дозволили вибрати те, що я хотів, але те, що мало цінність, вже привласнили собі Люди-Грифони. Тож я знайшов дві не надто подерті кольчуги, шоломи, які носили місцеві, два важкі, масивні мечі. Найважче було знайти щити, які ще на щось годилися, бо ці люди зазвичай роблять їх зі спеціальної деревини, обтягнутої шкірою, і швидко їх зношують. Усі, які я знайшов, були порубаними, металеві деталі були погнутими, а шкіра висіла на них клаптями. Однак я знайшов два щити, на яких принаймні ручки та металеві деталі були в хорошому стані, й вирішив, що решту ми полагодимо десь у дорозі.

Я відніс усе це до стайні, де спав Бенкей, який спочатку підлікувався глечиком пива, а потім пішов ще раз поговорити з Грифонами. Я хотів знати, що таке знак свободи, й де перебуває Удулай. Однак виявилося, що перше, що хотів зробити Кальґард, що Крокує З Вогнем, це знайти амітрая. На жаль, лікар, жрець, чи ким він там був, зник без сліду.

Вранці, коли ми з Бенкеєм вже сиділи в сідлах, Кальґард прийшов з нами попрощатися. Він приніс два залізні браслети із символом свого дому, які він дістав зі скарбниці, і оголосив, що відтепер, носячи їх, ми є вільними людьми.

— Ти звільнив мене, кірененцю, але я знаю, що це ти привів озброєних людей до мого дому, і це виглядає так, ніби ти сам його спалив. Я радо даю тобі свободу, бо знаю, що будь-хто, хто спробує тебе поневолити, закінчить як жебрак на згарищах. Я також уважаю, що ти є кимось високого роду з Півдня, бо такі вміють убивати й палити, навіть не поворухнувши пальцем, змушуючи інших робити це за них. У цій країні ми — прості люди. Ми боїмося королів, їхніх інтриг і заплутаних законів. Іди якнайдалі, бо я відчуваю, що ти — один із них.

Ми поїхали, залишивши позаду дворище Рососяйної, яке знову стало дворищем Кальґарда, що Крокує З Вогнем, от тільки з вирваними воротами, з деякими будівлями, які страхали обгорілими стовпами, що стирчали зі згарищ, зграями чорних птахів, що каркали над ним, і всюдисущими клубами диму.

Люди-Грифони сердечно прощалися з нами, дарували подарунки, коли ми проїжджали повз їхні намети й три масивні бойові машини, які вони вже починали розбирати та складати на вози.

З перевалу ми ще раз глянули на долину, яку залишали позаду, а потім спустилися кам'янистою стежкою до низької долини. Там нас також зустрів запах гару й чорні, обгорілі селянські хати, а ще — стоси розрубаних синіх тіл, забризканих кров'ю, що вже стала чорною, жінки в сльозах і каркання птахів. Ми проїхали через село, ніким не потривожені.

Ми їхали там повільно й мовчки, а коли заглибилися в ліс по дорозі вздовж струмка, каркання й запах диму ще довго тягнулися за нами.

Я відчував у собі пустку, як спорожнілий глечик.

Я досяг того, чого хотів. Наші гнобителі були переможені. Я бачив закривавлену голову Смільдрун, що лежала на кам'яному подвір'ї. Ми їхали на добрих конях, мали зброю і провіант, а також залізні браслети, що підтверджували нашу свободу, але все одно я відчував себе порожнім.

Змій ударив. Наситився і впустив отруту. А потім зник без сліду. Залишив порожню, висохлу оболонку.

Мене.

Я знав, що маю знайти своїх людей. Що маю їхати на північ, аж до моря, і знайти свою долю, яка стане порятунком для кірененців. Але це здавалося мені смішним та неможливим. Ніби стосувалося когось іншого.

Неволя змінила мене. Як хвороба, яка може точити слабкість у тілі задовго після одужання, залишаючи людину зболеною й немічною, як старець.

Ще кілька днів тому кожен міг мене копнути й наказати робити що завгодно, що спало б йому на думку. Міг висікти мене батогом або вбити. Я виносив нічний горщик Смільдрун. Їв те, що залишали собаки.

А тепер я дивився на світ із сідла, мав зброю при боці, а за мною тягнувся запах крові та обгорілих дахів.

Проте я не відчував себе собою. Я відчував себе порожньою зміїною шкірою.

Володар Тигрячого Трону, Палаючий Стяг, Господар Світу й Перший Вершник. Кайтохімон клану Журавля. Носій Долі.

Раб.

Щурик.

Розділ 7

Шпигування

«Прикмет є багато,

людям відомих,

щасливих для виру мечів;

добре вождеві

крука смолянистого

мати супутником.

(…) почути виття

вовка під ясенем;

щастя набуде,

як першим побачиш

наближення київ шолома».

Промови Реґіна

— Твій хід, — кажу і випиваю келишок його жахливого аквавіту. Крижана вежа, увінчана пучком в'юнких мацаків, обплітає мого пішака й розриває його на клоччя, а потім мстиво роз'їжджає гусеницями.

— Тура на В4, — оголошує Фйолсфінн урочисто. — Пішак побитий і моє питання… Подумаймо… Хто зараз президент США?

— Така собі Люсінда Торрез. Чи можна спитати щось більш безглузде? Там дострокові вибори ледь не щороку.

Мій чорний дракон, що виконує роль коня, дихає блакитним пломінчиком на його мацакувату вежу. Мені ця гра навіває нудьгу, але я хочу знати відповіді.

— І моє питання: як убити Ван Дікена?

— Звідки мені знати? Гадаю, що як будь-кого, тільки треба до нього підступитися.

— Він Дієвець, — кажу і пристукую жар у люльці. — Чудотворець, напівбог.

— Подумаєш, — відповідає Фйолсфінн. — Він має їсти, спати, дихати й срати. Якщо добряче вгріти його по голові, то він не встане.

— Тобто якби я в тебе зараз жбурнув стільцем…

— Звісно. Ти розніс би мені голову. Хіба що я встиг би відреагувати.

— Перетворюючи стілець на зграю птахів чи безе?

— На це потрібен час і майстерність, якої в мене немає. Простіше було б його відштовхнути.

Мій слон суне дошкою й зупиняється на незахищеному полі, із задоволенням поглядаючи на його королеву — голу німфу в короні й з батогом. Фігурка кидає батіг на землю, хапається за голову й починає кричати.

— Гарде.

Норвежець схвально прицмокує.

— Я поступаюся партією. Питай, скільки хочеш.

— Що виступає обмежувальним фактором? — я відхиляюся на спинку крісла і з полегшенням закладаю руки за голову. У мене справді немає настрою для настільних ігор. Мені тут не аж так нудно, якщо чесно.

— Тобто?

— Чого не можна зробити? Підняти гори, перенести живу жінку з Землі?

— Мабуть, ні те, ні інше. Нас обмежує уява, ми не створимо чогось, якщо не знаємо, як воно має утворитися і яким чином функціонувати, а ще доступний запас чинника «М». Він витрачається. Зникає з кожним завданням.

— Тому Ван Дікен притягує до себе, скільки може. Змушує урочища видавати примар, щоб ті лізли до нього.

— Досить неекономно, — констатує він. — Навіть якщо вони — справжні вмістилища холодного туману, вже те, що він надає їм життя й мету, багато марнує.

— Власні витрати, — кажу. — Щоб запустити токамак, також треба впустити в нього багато енергії. Окрім того, ці створіння мають певну автономію, як тварини. Дорогою вони нападають, роблять різні речі. Ба гірше, я вже знаходив урочища, де майже нічого не було. Він висмоктав їх до дна. І вже навіть ідеться не про те, скільки цього в нього, а що ніхто інший не має доступу.

— У нас є запаси, — заперечує він. — Чималі. І власні урочища.

— І йому це чудово відомо, — безжалісно кидаю я. — І він дуже охоче їх здобуде, перш ніж узятися за серйозніші справи. Можна вирахувати ефективність цього чинника? Скільки може відро цієї штуки? Або скільки потрібно магії, щоб розігнати слона до швидкості звуку?

— А без магії? Скільки для цього потрібно енергії? І в якому вигляді? Коли слон завантажений на стартову катапульту авіаносця, потрібно стільки енергії, скільки з'їдає ввімкнення запуску. Але якщо ти хочеш досягнути цього тенісною ракеткою, то значно більше. Залежить, як ти хочеш цього досягнути. У цьому замку все існує завдяки потоку лави й вулкану. Ніхто не переносив камінчик за камінчиком. Мистецтво полягало в тому, щоб задати енергії вулкана напрямок і змусити діяти відповідно до програми, це не був телекінез.

— А чим це, do ріčкі materi, було, професоре?! Іде війна! Ще й така, чоловіче, після якої випаде цей сраний мертвий сніг, і до ворожки не ходи. Що це таке? Енергія? Така безхазяйна, яка робить те, що їй велять? А може, ті довбані пісні богів, як усі говорять? Справді якісь рештки божої здатності до креації? Магічні бактерії?

— Не знаю. Я розглядаю це як бактерії, і такий підхід працює.

— Вони розмножуються, — зауважую обережно. Він махає рукою.

— Тільки за певних умов, помалу й не завжди. І схоже, це не розмноження. Жодної аналогії не слід трактувати надто дослівно. Під мікроскопом мені також не вдалося їх побачити. Але натомість вдається їх викрити. Моя черга: зняли новий сезон «Дітей мороку»?

— Боже правий, Фйолсфінне, мене тренували два роки. За цей час я навіть не міг побачитися з родиною, а теленету на очі не бачив.

— Ти одружений?

— Бував. Зараз ні. Але в мене є діти. Дорослі. І мої батьки ще живі. А ти не сумуєш за родиною?

— Не дуже. Батьки вже померли, з братом я розсварився, дітей немає, моя дружина загинула в аварії. Але мені не вистачає книжок. Таких старосвітських, тільки з текстом, з XIX по XXI століття. Особливо класики. Ну, й фільмів.

— У чому проблема? Створи собі книжку. Ти довбаний маг! Прошу дуже, я викликаю тебе, Фйолсфінне, яка твоя улюблена книжка?

— Чи я знаю… Це дурне запитання. Раз — та, раз — інша, я справді любив читати.

— А яку б зараз прочитав?

— Не знаю. «Улісса»? А може, щось із Сакі?

— Давай, бери свій чинник «М» і створюй «Улісса»!

Фйолсфінн якусь мить дивився тією своєю сюрреалістичною маскою, але важко було зчитати вираз обличчя того, в кого на голові аж до носа настромлений макет замку. По самих губах я не можу здогадатися, сміється він чи збирається розплакатися.

Він встає й веде мене сходами на антресолі, що йдуть уздовж усього його салону. Знаходить відповідне місце й бере з полиці товстий том, оправлений у шкіру. На обкладинці витиснений знак ірландської вишивки, заповнений золотом, і написи: «Джеймс Джойс. Улісс».

Я відкриваю важку оправу, заповнену чимось м'яким, і бачу чисті сторінки. Це блокнот, не книжка. Гортаю сторінки й раптом натрапляю на одне речення: «Зроду ще не бачив такої дурненької кицьки, — сказав Блум. Кішка напружено подибала, нявкаючи, навколо ніжки». А далі знову нічого. Потім іще: «Вона, забіливши какао вівсяним відваром, вивершить таким напоєм свою трапезу з недільних оселедців», а ще через кілька порожніх сторінок: «Виходь же! Виходь, богобоязливий єзуїте!». Знаходжу ще: «О, та це просто Дедал, у якого мати здохла, мов скотина! — мовив Малакай Малліґан». І: «Станцюй, Моллі, джиґу за солодку фіґу! Напилися до холєри, а теперки дружно в двері!». І Ні сіло ні впало: «За бронзою золото теж почуло цоки-скоки криці кроки».

— Я давно читав, але мені воно здавалося довшим, — кажу обережно. — Не хочеш обміняти на інший примірник?

— Так це виглядає, — сумно відповідає він. — Може, я й міг би відтворити книжку, якби знав її напам'ять і подумки написав її. Але тоді навіщо було б її створювати? Загального враження і знання змісту не достатньо. Потрібні конкретні слова, які мають опинитися на сторінці. Відповідним шрифтом, бо на мить втратиш пильність і матимеш «Невермор» рунами Зоннермана-Вайґеля.

— Усі ці книжки, вся бібліотека вгорі, — лише реквізит? Збірня нарізаних цитат із голови? — я обводжу антресолі жестом руки. Бібліотека справляє враження, тут можна було б тренуватися до велоперегонів уздовж полиць, заставлених книжками.

— Майже, — відповідає він. — Є трохи того, що мені вдалося записати: тутешні легенди, сказання, пісні й епоси. Якщо я творю книжку, водночас слухаючи, як хтось розповідає, то якось виходить, і майже без помилок, за умови, що я знаю мову. А знаю я лише мову Узбережжя Вітрил і пару слів амітрайською. У мене є кілька версій Пісні Людей, «Слово про Скульдорфа Бляшане Листя» й різні пісні скальдів, які виступають для мене. Однак земної літератури мені це не замінить.

— А звідки взялася ця цитата із «Серця пітьми»? Ти тільки це запам'ятав? До речі, корабель, коли приплив, заморозив двох добрих і шанованих людей. Але не мене. Як він мене розпізнав?

— Ти мав подумати: «Конрад». Або «Hearth of Darkness». Або: «Жах, жах, жах». Або принаймні мати чітке уявлення про земну літературу, навіть невербальне. Такий ефект «Ага!», що зчитується в ритмі мозкових хвиль, властивих людині. Довелося попітніти над цим.

— Ви — дурень, пане професоре Фйолсфінн, от що я вам скажу. Якби в мене були не такі намахані й непристосовані батьки, то я вже був би бурулькою. «Серце пітьми», боже! Ти не міг узяти щось із попкультури? «Hit ту baby in your car, shes gynecoid hey, nah nah» чи щось таке?! Щось, що знають усі? «Ласкаво просимо до Стриболенду»?! «А потім маленьке звірятко загортає соя-бургер у вощанку»?! Хто ще читає книжки з XX ст., окрім родини Драккайненів?!

— На це були свої причини. Я вважаю, що ми носимо в голові певні історії. Такі культурні топоси. Архетипи. Не знаю, ми просякнуті художніми образами. Говоримо фразами з фільмів, книжок та ігор, робимо на них алюзії. Ситуація асоціювалася з Конрадом. А цей світ витягає це з наших мізків. Пасує до цих архетипів. Тож дракар тебе знайшов і привіз, бо ти був як Віллард. Це ж разів десять екранізували, ти мусив бачити якусь версію.

— Якась юнгівська хрінотінь, — кажу гидливо. — Мало нам тут божевілля?

— А те, що з тобою трапилося одразу, в першому поселенні? Це ж була «Пісня про Беовульфа». В деталях, включно з лапою Ґренделя, прибитою над брамою і матір'ю потвор як дружиною короля.

— Та ну, — відмахуюсь я, хоча самому спало на думку те ж саме. Але це надто по-дурному. І жодної з цього користі. Не вистачало ще, щоб я мимоволі зіграв у «Макбеті» чи «Вулиці Сезам». — Це була примара урочища, вона могла виглядати як завгодно. Мабуть, хтось із тих її залишив, як таку собі живу міну. І вона геть не нагадувала Ґренделя. Добре, а фільм? Чому ти не створиш собі фільму, щоб дивитися в якійсь крижаній кулі чи щось таке? Ти можеш усе. Зведи разом Гамфрі Боґарта й Саманту Нікс у «Зоряних війнах» і зроби з цього порнуху. А в ролях другого плану хай будуть Клаудія Кардінале й Чарлі Чаплін.

— Я зовсім не можу всього. Навіть мій аквавіт — це підробка.

Він дещо мені нагадав, тож я спускаюся в салон, до каміна й шмурдяка у крижаному келишку.

— Я мушу знати властивості цього явища, Фйолсфінне. Хочу відзначити, що я рятую і твою сраку теж, тож співпрацюй, perkele! Які є обмеження? Що цей сучий син може зробити? Як цьому протидіяти? Мені треба щось конкретне: кулі вогню, що стрілятимуть із рук, чи навпаки — якесь антимагічне поле. Потрібна бойова магія. F-16! Ти можеш зробити F-16 із льоду?

— Перше обмеження — це доступна кількість чинника. «М»-фактор. Друге — це можливість порозумітися. Це щось — псевдо-розумне, у будь-якому разі інтерактивне. Якщо воно не зрозуміє, що від нього хочуть, то зробить усе навпаки або взагалі ніяк. Ван Дікен не збудує тут мосту до воріт Крижаного саду, бо стільки чинника немає в усьому світі. І не створить атомної бомби, бо холодний туман його не зрозуміє. Якщо він чітко уявить собі просто велике «бах», яке створює гриб після катастрофи, то чинник «М» неохоче, але догідливо висадить його в повітря. А третє — це Пісня Людей. Якщо ми зробимо щось, що занадто не пасуватиме до культурного коду, то воно або не спрацює, або одразу ж здохне, або обернеться проти нас, або, якщо ми обійдемо всі ці запобіжники, нашле цей сраний мертвий сніг.

— Хвилиночку, — кажу. — А є шанс, що він забагато вклав? Витворив такі вартісні дива, що цього туману йому не вистачить?

— Звісно, що є, тільки створене раз уже буде матеріальним і залишиться, хіба що його необхідно штучно підтримувати. Якщо він зробить згадані тобою віверни так, щоб магія весь час змушувала їх залишатися живими, то коли вона вичерпається, вони просто здохнуть. Якщо ж він використає туман тільки для того, щоб мутувати якихось тварин і перетворити їх на драконів, то вони далі житимуть.

— Ти ж науковець, Фйолсфінне. Підготуй мені реферат на тему механіки див. Функціонування магії. Солідний реферат, як на семінар: граничні значення, закономірності, обмеження, синтетичні алгоритми. Матеріали, гіпотези, дискусія.

— Але я — ксеноетнолог, колего. Сюди б накуреного квантового фізика зі схильністю до метафізики. Я можу описати для тебе роль магії в культурі Узбережжя Вітрил чи проаналізувати віршовий розмір Пісні Людей і навести паралелі з вікінгською чи кельтською культурою. Ти колись чув про спеціальності?

— А Ван Дікен тоді хто?

— Культурний лінгвіст і філософ. Він закінчив два факультети. Це була переважно ксенокультурознавча місія.

У мене опускаються руки.

— Я знаю одне: якщо Ван Дікен захопить Узбережжя Вітрил, а це майже стовідсотково станеться, то Крижаний сад буде його першою ціллю. І твоя баштова голова стирчатиме на палі. Але лише після того, як вичавить із тебе всю силу і все знання до останньої краплі. Я — твоя остання надія.

— У нас відверта розмова. Я просто не знаю, що робити.

— Ти, чорт забирай, король цього місця, тож краще почни знати. Він готується, ми також повинні. Ці крижані дракари… Скільки ми можемо їх зробити, як швидко, і чи в битві вони кращі за ті їхні джонки? Скільки в нас може бути традиційних кораблів, і чи можемо ми їх магічно доозброїти? Які ресурси холодного туману? Скільки його потрібно для захисту?

— По черзі: дракар — це не оптимальна конструкція. Він виник, щоб викликати в тебе асоціації з Землею. Він швидкий, але менш маневровий і універсальний, ніж вовчі кораблі. До того ж він використовує досить багато цього чинника. Для плавання, навігації й ведення бою. Кулі вогню ефективні, але цей відповідник напалму чи грецького вогню, який є в них тут, значно ефективніший.

— Драконяча олія… — я схрещую руки на стільниці, спираюся підборіддям на пальці й дивлюся на норвежця. На жаль, його маска так само позбавлена виразу. Цікаво, чи ці вежі на голові еластичні, як, наприклад, вуха, чи тверді, як роги? — Ти не знаєш технології виготовлення, так? Це купується на Узбережжі Вітрил. На вагу золота. А радше купувалося, бо зараз триває війна, й ніхто не хоче продавати драконячу олію. І ніхто не знає, як її робити. Запаси скінчаться і все — срака. Чи, може, я помиляюся?

— На жаль, ні. І справді ніхто не знає рецептури, крім тих, хто її виготовляє. Якийсь народ вище за течією Драґоріни.

— Це їхня таємниця, — погоджуюсь я із втіхою. — Посаг, який вони отримали від свого бога-коваля. Звертаю увагу, що в їхньому виконанні це не суперечить Пісні Людей. Вогнепоклонники. Ті, які зі мною співпрацюють. І ті, чиї обійстя будуть захоплені першими. Завдяки чому Ван Дікен зможе купатися в тій гидоті, хоча щось мені підказує, що він радше викупає тебе.

— А тебе ні? — він здіймає на мене заліплені льодом очниці й уся його обмежена міміка не потрібна, щоб виразити здивування.

— Думаю, що ні. Якщо я не знайду тут способу, щоб допомогти Людям Вогню, то повернуся до них. Дім Вогню я можу захищати й навіть загинути в облозі, якщо буде треба, але ставати на мури Крижаного саду в мене немає причин. Якщо ти допоможеш мені, я допоможу тобі. Це ж так просто. Вигадай щось, щоб урятувати Людей Вогню, то і я вигадаю, як рятувати твій Сад і твій зад, а до цього ти ще й отримаєш драконячу олію. Зараз я піду й ми повернемося до цієї розмови завтра. І ще одне: вичаклуй собі якийсь спортивний костюм.

— Що? Це ще для чого?

— Ми йдемо у відлюдне місце, щоб там зійтися в магічних герцях. Як у спорті. Без перетворення один одного на дерева і сніговиків. Ага… і блискавки також заборонені.

Я люблю ходити Крижаним садом. У ньому багато чарівності середньовічного старого міста і щось від парку розваг: Діснейленду, Гоґвортсу — щось у цьому дусі. Я вже знаю розташування вулиць і завулків, і зазвичай не потребую допомоги свого пташка-провідника. У вільний час я беру Ядрана за мури й галопую по острову, спочатку засипаним снігом пляжем під кручею, потім зигзагоподібною стежкою, витертою в скелі, на плато, навколо озера, по лісу й через луки на пагорбах. Думаю, що цей острів за розміром десь тридцять на вісім-дев'ять кілометрів, але всі його мешканці сидять у фортеці й далі вже не зустрінеш живої душі. Ще є кілька вартівень уздовж узбережжя з невеликими групами із Саду, але вони рідко залишають свій пост.

Окрім того, я ходжу містом і намагаюся відкрити його другий бік. Темніший, прихований і більш таємничий, той, про який Фйолсфінн не згадує. Я відчуваю, що тут щось таке є. Але передовсім намагаюсь знайти сам не знаю що, щось, що виявиться способом здолати Ван Дікена. Я знаю, що норвежець щось таке має у сховку і що на чорний день приховав не один сюрприз. Тому так на нього тисну. Він знає більше, ніж здається. Він догідливий і приязний, але щось він замислив, це точно.

А може, я нарешті стаю підозріливим?

Цього пополудня я прогулююся головною вулицею, серед кучугур снігу, відкинутих із клуатрів, і заходжу до таверн. Намагаюся вести розмови з місцевими, але вони неговіркі. Коли я заходжу, вони замовкають. Потім обмінюються кількома небагатослівними коментарями, але якщо я намагаюся дізнатися хоча би що-небудь про те, як вони сюди потрапили, або як довго вони тут живуть, вони напружуються. «Ти не тутешній», — відповідають. «Ти опинився тут випадково. Той, хто не шукав цього місця, не зрозуміє». Те, де вони жили раніше, до якого народу належали, чи мали там сім'ї — це табу. Виняток — це прибулі, які припливли до Саду ненадовго і з власної волі, отримали згоду, і їх впустили, щоб торгувати чи надавати послуги. А є й такі, хоч їх дуже небагато, і вони зазвичай не покидають маленького району біля внутрішнього порту й сидять у власних тавернах на узбіччі. Не те щоб на них хтось нападав чи виганяв із корчем, але вони не хочуть. Бояться Саду, бояться його мешканців, а передовсім бояться пісень богів. «Тут аж смердить Пісенниками і їхньою роботою», — сказав мені один із них. «А Люди Вулкану дивні. Добре з ними торгувати, але я не залишуся тут ані на хвилину довше, ніж буде треба. І не знаю, чи коли-небудь приїду знову. Усі знають, що половина з них — це Пробуджені, яким Пісенник надав людської форми». Інший же не зносить самого граду: «Це наче жити в печері. Людина повинна мати власну халупу, свої дерева й землю, а з веранди бачити море і свій човен — так, як у нас. Тут усі сидять у кам'яних покоях, один біля одного, як хробаки. Ще й випорожнюються в якусь дірку в камінні, а поруч у кожного власне джерело. Від цього тільки хвороби й зараза ширяться. Усі зачинені між камінням. У мене так кролі живуть, як вони тут».

Я ходжу вулицями, роззираюся, прислухаюся до розмов і шукаю потенційних інформаторів. Шукаю замкнені двері й місць під охороною.

Мені тільки не подобається, що на мене з карнизів озираються кам'яні ґарґуйлі.

Мої люди чекають у визначеному місці — у таверні у «У Кракена» над внутрішнім портом, у серці Ластадії, купецькому районі для приїжджих. Вони роблять те саме, що і я — шпигують. Точніше, шукають своїх: Людей Вогню із команди Ґрунальді та його кузина. Поки що безрезультатно.

Сильфана щирить зуби в драконячій усмішці, дещо демонстративній, яка означає, що вона або дується, бо я не звертаю на неї достатньо уваги, або щось задумала, або вже хильнула. У неї великі зуби як на мешканку Узбережжя, майже як людські, але рівні й білі. Ще й ці виразні брови й вузький, як вістря, випуклий ніс. Точнісінько мій тип, тільки ж я при виконанні. Тож опираюся рештками сил. Не хочу прив'язуватися, кохати, голубити й зітхати. Не під час операції, бо пропаду. Зрештою, мені вже двічі снилася Дейрдре Малліґан. І я не знаю, що це означає. В мене не вистачає сил на такі муки. Ґрунальді й Варфніра ще немає. Вони пішли на Кам'яний Ринок — у торгові ряди, це хороше місце, бо там найохочіше бувають звичайні жителі фортеці. Вони заходять через вхідну вежу, роззираються серед заморських товарів і повертаються додому, брамою, через яку приїжджі також можуть пройти, але чомусь не хочуть.

— Я міг лише розпитувати, — каже Спалле, підсовуючи мені глек. Ми сидимо за бічним столом у чомусь на кшталт кабінету, відділеному від галасливої зали рядом товстих стовпів. — Я живу досить далеко від Ґрунальді й тих людей знав не так добре, щоб тепер упізнати. Тільки от тут ніхто не хоче про це говорити. Коли я згадую, де хто жив у Землі Вогню і як його звали, мені відповідають казна-що і йдуть.

— Я розмовляла з однією дівою. Ще цілком молодою і небридкою як на Грифонку. Вона мені сказала, що якби мусила повернутися в ту задрипану халупу на болотах, де колись жила із дурнем, що смердів, як нифлінґ, то пішла б й утопилася в морі. І ще — що колись була кимось іншим, але та інша померла. Тільки от щоб мені це сказати, вона відтягнула мене в якийсь закуток і шепотіла у вухо, ніби боялася, що хтось почує. Може, в цьому справа? Може, тут їм живеться краще, і тому вони не хочуть, щоби хтось їх забирав?

— Тільки чому? — кажу. — Має бути так, як розповідав Ґрунальді. Пісенник дурить їм голови, і через це Сад здається їм найчудовішим місцем на світі. Тут непогано і тут, мабуть, можна цілком комфортно жити, я не помітив, щоб як король він був якимось особливим прищем на дупі, але ж у цих людей були рідні, дім, предки, рідна земля. І вони не хочуть про це пам'ятати. Гадаю, що всі, хто живе тут постійно, пройшли через те, що й люди Ґрунальді. Магічний сад, частування, все просочене піснями богів. А потім залишаються вже назавжди.

— Інакше ніхто не схотів би тут жити, — додає Спалле. — Тут можна бути купцем або ремісником. Ходити тільки уздовж кам'яних мурів і дихати смородом інших. Не знаю, як можна почуватися вільною людиною в такому місці. Це добре, коли приходить війна. Тоді варто мати кам'яний мур, щоби сцяти з нього на тих, хто взяв тебе в облогу, й насміхатися з їхніх зусиль. Але лише тоді.

Я махаю рукою до помічника корчмаря. На ньому біла сорочка і шкіряний жилет, але крій з XIX ст., ніби це частина комплекту з сюртуком, але тиснений тутешніми кривулястими взорами. Повний дурдом.

Я роблю жест родом із фентезі, який завжди хотів зробити — з брязкотом кидаю на стіл дві срібні різани й цитую:

— Принось ще пива і ще, поки я не скажу «досить». Це з якоїсь гри про винищувача чудовиськ, уже не пам'ятаю, з якої.

На столі з'являється черговий глек, під кришкою навіть плуганиться якась нещасна піна, і з'являється запах, що віддалено нагадує хміль, тільки більше схожий на живицю. Це досі не «Karlovaćko» і не «Kruśovickie», однак треба визнати, що пиво в граді норвежця краще, ніж деінде.

Я набиваю трубку і вкотре вирішую обшукати Кам'яний Ринок з метою відкопати таки аналог тютюну. Просто не втрачаю надії, так мене вчили.

Ґрунальді протискаються крізь натовп і суне до нашого столу, я бачу його крізь ароматичну хмару диму, який випускаю з відчуттям великого блаженства. Одразу за ним іде Варфнір, добре помітний у своєму вишиваному плащі, срібній пов'язці на доглянутому волоссі та з виразом обличчя молодого принца, якого застукали в борделі.

— Є в них тут якась гаряча поливка? — питає Останнє Слово, всідаючись на лавку. — Ми промерзли до кісток.

Я знову махаю офіціанту, вирішуючи, що за першої ж нагоди скажу Фйолсфінну, щоби прийняв ухвалу про винайдення меню. Добре мати доступ до влади.

— Є новини, — оголошує Ґрунальді невиразно між однією зачерпнутою з глиняної миски ложкою і другою. — Ми знайшли одного. Третього стирсмана нашої виправи. Горлейфа Дощового Коня. Тільки тепер його звуть Полин, і він, здається, несповна розуму. Носить каптан із вишитим деревом і вважає себе великим мудрагелем. Дере носа, але ми його переконали, й він сюди прийде. Однак лише після того, як на вежах ударить п'ять дзвонів, бо до цього в його руках доля всього світу.

— Дуже добре, — хвалю я друга. — Може, ми нарешті щось дізнаємося. Спалле?

— Кораблі тепер уже не припливають, — повідомляє він. — Наш, здається, був останнім. Тільки якісь шнеки ще ловлять за кращої погоди. Але в цьому закритому порті для купців велика тиснява. Багато кораблів, зокрема частина ще з товаром. Кілька разів на день відчиняються ворота, і нові кораблі запливають у підземний канал усередину гори. Везуть переважно зерно в бочках, живих корів, свиней, куте залізо і шкури. Всяке таке. І деревину. Дуже багато деревини балками. Думаю, що там усередині якесь зерносховище, а може, кузні й корабельні. До цих каналів не дають підійти, але зсередини чути дзвін заліза і стуки молотів, що відлунюють десь іздалеку.

— Браво, Спалле, — кажу. — Як ти про це довідався?

— Найнявся розвантажувати бочки й мішки та цілий день їх носив за сім грошів міддю.

— Це значить, що він все ж готується оборонятися.

— І ще одне. Сьогодні в порту знайшли вбиту людину.

— Звична річ у Ластадії. Де багато мореплавців, там часом у розпал сварки когось убивають. Через повію, кості або трунок.

— Під тавернами. Але цей був задушений якимось тонким ремінцем, а потім його труп обмотали ланцюгом і вкинули у воду. Тільки він заплутався в якорі одного з тих кораблів, і так його знайшли.

— Чи тут не діє такий акт про ненапад, як під час осіннього ярмарку в Зміїній Горлянці? — питаю я, бо відчуваю, як наростає тривога.

— Не в Ластадії. Не знаю, як у місті. Вбитих знаходять після бійок, але поки це стосується чужих, вартові особливо цим не переймаються. Звична річ. Якщо зловлять крадія, то забирають його до правомовця, але якщо моряки б'ються між собою, то їх розганяють тільки, якщо на них натраплять. Але вони не знали, ким був цей задушений муж, бо хтось здер із нього одяг, а потім він кілька днів полежав у воді, й ним зайнялися риби. Їх це дуже збентежило.

— У портах відбуваються різні речі, особливо в таких, як цей, — каже Ґрунальді. — Але ми маємо бути спритнішими, ніж інші, і тому я думаю про цього Червеня. Не знаю, чи він зміг би сюди приплисти через зимовий шторм, не маючи крижаного корабля, як у нас, але мені й так це не подобається.

Я вирішую поговорити з Фйолсфінном. Прибуття Червеня — це лише гіпотеза, але в певному сенсі вона може стати для норвежця шоком і змусити його краще співпрацювати.

Якийсь час ми п'ємо пиво й теревенимо, і не відбувається нічого суттєвого.

Ґрунальдів земляк з'являється нескоро, коли я вже задумуюся, чи не винайти гральні карти. Він протискається між лавками, ігнорує Останнє Слово, який йому киває, але підходить до нашого столика й сідає збоку. Він високий, як на місцевого, зараз на ньому немає форми — туніки з візерунком дерева, лише звичайний каптан і хутряний плащ, який він кидає поруч, а також полотняна капуза, якої не знімає, тож його гостре худорляве обличчя увесь час сховане в каптурі. Чомусь він мені скидається на монаха.

— Ніт'їсефні — це чужоземець дуже здалека, — представляє мене Ґрунальді. — Він прибув у наші землі, щоб знищити Дієвців, які тут геть пустилися берега, а ми йому допомагаємо. Але це не про твого короля, можеш сісти назад. Ульф щодня балакає з тим Фйолсфінном, і вони разом п'ють сивуху, їдять оселедців і теревенять. Ідеться про короля Зміїв на ім'я Аакен, який саме зараз тримає в облозі наші землі, а потім хоче напасти й на це твоє місто. Ми дружньо налаштовані. Зверни увагу, я сиджу за цим самим столом і п'ю пиво, хоча твої люди вбили багатьох моїх друзів і рідних. Але я розумію, що ми всі вчаділи від пісень богів, тож я не уб'ю тебе, Горлейфе, чи, як ти нині кажеш себе називати, Полине, бо ти — несповна розуму. Однак маєш зрозуміти, що є вороги, що загрожують і нам, і вам, і тому ми нині на одному боці.

— Ніхто з вас цього не зрозуміє, — озивається помалу Полин. — Але тут, у Саду, кожен із нас ніби народився знову. Тому ми носимо інші імена. Крижаний сад дав нам нове життя й показав дива, яких досі не бачили людські очі. Ми не змогли б знову сидіти в дерев'яних будах у Землі Вогню після того, що ми побачили. Тому якщо ви прибули забрати нас додому, то знай, що ніхто з нас цього не хоче. Щодо тих, із ким ми колись були пов'язані й споріднені, то скажіть їм, що ми померли. Нехай поставлять жалобні камені, оплачуть нас, поділяться спадком і почнуть жити з нуля — так, наче нас не було. Адже так буде найкраще для всіх. Бо ж для Землі Вогню і справ, що діються на Узбережжі Вітрил, ми насправді померли. Я вже давно чую, що ви ходите містом і докучаєте людям, випитуючи про давні справи. Припиніть. Жарновець — чоловік, якого ти колись називав Скафальді Мовчазний Вітер, — велів передати тобі відшкодування за всіх убитих під мурами того літа. Це п'ять золотих ґвіхтів на кожного мужа, якого ми тоді вбили. Завези їх у Землю Вогню і віддай там родинам тих, хто загинув. Тоді в битві померло двадцятеро людей одразу і дванадцятеро потім, від ран, попри те, що ми їх лікували. П'ятеро видужали, із них двоє вирішили залишитися в Саду, а троє попливли додому минулого року на торговому кораблі Людей-Коней. Гроші тобі принесуть туди, де ти зараз живеш у фортеці, і на цьому кінець справам, які є між нами. Це тринадцять дюжин ґвіхтів, і це величезна сума. Правомовець каже, що це чесна плата, зважаючи на те, що ви хотіли пограбувати це місто, і ми могли б нічого не платити.

— Ми не про це хочемо поговорити, — відповідає Ґрунальді. — Про те, що ви хочете відпетляти нещасними п'ятьма ґвіхтами за життя таких шанованих мужів, поговоримо пізніше. Поки наша земля стоїть у вогні, Змії підходять до воріт Дому Вогню, як вовки, а коли зійдуть сніги, вони точно вдарять. З ними буде божевільний Дієвець, який перетворює дітей на залізні чудовиська, насилає блискавки й оживляє привидів холодного туману, тож може так статися, що не буде кому завезти твої гроші й твої слова.

— Тоді я не розумію, чого ви хочете.

— Можливо, в місті з'явилася дуже небезпечна людина. Шпигун із Півдня на ім'я Червінь. Це амітрай. Дієвець і вбивця. Він уміє змінювати лице й робити так, щоб на ньому з'являлися червоні знаки, тому потім ніхто не може його впізнати. Він знається на отрутах і магічних травах. Може осліпити, дмухнувши, або вбити скляним стилетом з отрутою жароточиці. Ми мали з ним справу, і я думаю, що він дістався сюди. Ми говоримо тобі, бо тільки тебе знаємо.

— Звідки ти можеш це знати? — різко питає він.

— Я не купець, — відповідаю. — Я прибув сюди через те, що відбувається у світі. Ти маєш знати, що цей Червінь, імовірно, прибув убити твого короля. Ти зрозумів? Він уб'є Фйолсфінна. Я його попереджу, але ти, мабуть, теж повинен щось зробити.

Він нахиляється в мій бік.

— Я скажу, кому треба, а якщо хтось такий з'явиться поза районами для чужих, ми одразу ж його побачимо. Єдине, що він може, це сидіти в Ластадії або в Кавернах, де живуть ті, хто боїться стати мешканцями, але отримали притулок. Там багато тих, кого змінили пісні богів і урочища в далеких краях, чужоземців і знедолених. Ми в Каверни не спускаємося, і вони звідти не виходять. Він може ховатися там, але йому буде нелегко зайти в місто.

— Чому ти приховуєш лице в каптурі? — питаю.

— Мені було б соромно, якби мене хтось побачив в убогій таверні в Ластадії, між чужоземців. Багато з нас, хто прибув тоді на човнах як морські грабіжники, потім стали Вартовими Саду і навіть вступили у Братство Дерева.

— Ви вартові?

— Можна так сказати, чужоземцю. Окрім цього я небагато можу тобі розповісти. Але Брати Дерева — це найстрашніші воїни, яких бачив світ. Ми боронитимемо Сад і не боїмося заради нього померти. Більше не питай.

— Пий, Горлейфе, — зненацька оголошує Ґрунальді, наливаючи йому повний кухоль. — Коли король Зміїв спалить Узбережжя й рушить сюди тисячами кораблів, ми, можливо, стоятимемо на цих мурах плече до плеча. Припинімо свари.

Горлейф-Полин довго не протестує, потім ми сидимо, як групка друзів, плескаючи одне одного по спині й щедро розливаючи пиво. В олов'яних кухлях не видно вмісту, тож ми ледь пригублюємо, наливаючи при цьому Горлейфу по вінця, а потім купуємо ще морського меду з прянощами. А коли він не дивиться, кілька разів доливаємо йому вісімдесятипроцентної ракії з фляги.

Ефект видно десь через годину. Я небагато можу прочитати в химерних горіхових очах вартового, але Ґрунальді нахиляється до нього, щоб цокнутися кухлями, а потім дивиться на мене і злегка киває головою.

— Я багато подорожував світом і не чув про таких страшних воїнів, як Брати Дерева. Наскільки мені відомо, ніхто про них не чув. Найстрашніші — це ніндзя або загрозливі апачі, не кажучи вже про американських морпіхів. Це їх люди бояться і драпають з поля бою, щойно їх побачивши. Але про вас ніхто не чув, і тому мені здається, що ти вас перехвалюєш, — роблю я спробу. Примітивно, але не завадить перевірити.

Горлейф цілить у мене пальцем, і кінець цього пальця коливається між одним моїм оком і другим, наче ніяк не може обрати.

— Ти… як тебе там… ти не знаєш, що кажеш. Про нас не розповідають за пивом… ми не стаємо до битв. Ми хапаєм вождіф-ф. І немає битф-ф-ф. Ми — господарі нотчі-і-і. Але тс-с-с…

Він не говорить більше нічого, але в мене починає вимальовуватися картинка. Поки що гіпотеза.

— Легко так триндіти, коли сидиш за мурами фортеці.

Він заперечно хитає пальцем, але я не знаю, чи він не хоче говорити, чи просто не погоджується. Ґрунальді тягнеться за глеком, щоб йому долити, але він зупиняє його рухом руки. Зараз чолов'яга ступає по лезу ножа — дуже легко передозувати, й інформатор завалиться за три секунди. Я змінюю тему:

— Я бачив уже багато міст, подорожуючи світом. Скажи мені, чим Сад відрізняється від них усіх? Є й більші та краще захищені.

Він поволі простягає руку в мій бік, ніби хоче схопити мене за сорочку, але не дотягується через стільницю.

— Брате… Сат тхакий один… немає іншого такого місця. Тут кожен може бути вільним… розумієш? У мене були діти-и-и… колись… — він показує рукою десь біля землі, а його очі стають скляними. — Одного забрала фороба. Розумієш?! Розумієш це?! Тхакий малий. У Саду є знахарі… Вони вміють лікувати миштецтвом з усього світу й піснями богів. У нас була лише шептуха. Її пісні були до сраки. Помер мій Горґальді… А якби був тут, то не помер би. Другого вбили. А тут він був би жив. Жибий. Бо тут не фбивають просто для розвахи. І моя мала Ільва, її викрали, як було їй лише дванайцять зим… Тому ми будемо бурунити. Розумієш?! І тутешки я не боюся. Бо… — він нахиляється в мій бік, — я бачиф, куди потраплю, як помру заради Сату. І я можу туди іноді піти, бо так в Сату є. І там є Горґальді, і мій Горлунд, і моя Ільва, і я можу піти й побачити. Бо тут пісня бохів є насправді. Не сплять на урочишшах, а лікують і воюють, і помагають. І є цей друхий Сат, в який ми всі йдемо. Не на Океан Вогню, битися добре й похано, і не на луги Долини Сну. Не в землю ставати землею, як амітраї. А в Сат, де є сонце і фрухти, і дівчата, і всі, і Горґальді, і Горлунд, і Ільва. Тому ніхто нас не подолає, Братіф Дерева, бо ми не боїмося смерці.

Після цього він засинає. Голова опадає йому на плечі, й стає зрозуміло, що від нього ми вже нічого не доб'ємося. Але я вже знаю, що мені треба.

— От же сучий син… — бурмочу. — Він таки знайшов свою казочку, і це зовсім не «Серце пітьми».

— Він марив, — стверджує Спалле. — Стільки хорошого пива змарновано.

— Знайди якихось вартових і скажи, що важлива людина з Братства Дерева трохи перебрала «У Кракена», і треба довести її додому.

— Ми теж повертаємося?

— Ні. Ми йдемо в район для змінених піснями, чужоземців і чужих. Ідемо в Каверни.

— Що ти йому долив? Я ніколи не бачив, щоб хтось так швидко напивався.

— Домашньої ракії. З мого краю. У нас це п'ють для задоволення.

Розділ 8

Наша скорботна пані

Бо тебе немає…

Вранці у вікно новий день зазирає.

І серце зітхає,

Бо на вулицях морок і тінь зникають,

А тебе немає.

Посеред ночі прокидаюся від сну,

Щойно тебе згадаю.

Години як секунди проминуть,

Тебе ж бо тут немає.

Всі ніжні слова розтануть без сліду,

Мене ти уже не згадаєш,

Уже не згадаєш.

Сьогодні на станції, наче дитя, заплачу й в нікуди поїду,

Бо тебе немає

Бо тебе немає

Бо тебе немає

Там, де у світлі ліхтарів ніч, наче молодик,

Заколисаю.

Все те, що після тебе не забути, всі твої сліди,

Заколисаю.

У коліщатках дзигаря хвилини течуть

Вони чекають

Години смутку, що їх треба пережить, перебуть,

Вони чекають.

Життя таке, що є речі, які мають свої закони, незважаючи ні на що. Це молодість, свобода і весна. Я був молодим, повернув собі свободу, а навколо мене прокидався новий світ. Дерева випускали листя, із землі проростала молода трава, хмари розходилися і світило сонце. У світі існує сила, що завжди приносить новий початок. Із попелища проростають квіти, від пня відростає молоде деревце, а замерзла мертва земля стає родючим ґрунтом, готовим до плуга. Шрами заживають і перетворюються на нове тіло. Зламана розпачем людина одного дня витирає сльози, підносить голову і знову бачить, що світить сонце. Рани гояться.

Навіть ті, які залишають батоги та кайдани, хоча такі рани затягуються набагато довше, ніж нанесені лезом.

Рано чи пізно виявляється, що кожен наступний день — це ще один витягнутий із сувою чистий аркуш паперу, який можна заповнити заново, оживляючи слова, яких раніше не існувало. А те, що сталося раніше, вже сховалося в прочитаному і згорнутому сувої, і можна починати спочатку.

Багато днів потому ми подорожували через ліси й долини, серед сірих гір, що височіли над нами, і я згадую це як один із найкращих періодів у моєму житті. Я весь час хвилювався за Снопа і Н'Деле, але не мав уявлення, де їх шукати. Ми мали дістатися на північ, тому обирали дорогу, яка дозволяла туди прямувати. Ми плутали, пробивалися крізь ліс та губилися, але завжди намагалися рухатися на північ.

Навколо нас панувала лісова тиша — така, що насправді не є тишею, просто в ній немає голосів інших людей. Були натомість співи птахів, плескіт води, шум вітру і нічні поклики тварин. Ми подорожували від ранку до пізнього пообіддя, а потім знаходили місце для нічного відпочинку. Все це приносило мені радість. І неспішна подорож верхи, і черпання води зі струмка, і ловля риби й птахів, аби приготувати їжу. І вогнище, що горіло вечорами, та яке ми підтримували до ранку, щоб відлякувати нічних звірів. Коржі, спечені на камінні, порскання коней, розмови, що ми зрідка вели стишеним голосом, тужливий спів кістяної сопілки, яку врешті-решт вирізав собі Бенкей. Все це не варте розповіді, але робити це було справді варто.

Це було життя вільної людини, яка подорожує. І на той момент не потрібно було турбуватися ні про що інше, крім трави й залишків м'яса для коней, їжі для себе, вогню та води, постелі й даху з гілок або накриття під час дощу.

Дні в дорозі приходили й минали, схожі один на одного, і я вже не міг сказати, скільки часу ми подорожуємо.

Гадаю, це тривало довго. Сонце світило все довше і яскравіше, ліс навколо нас ставав дедалі зеленішим, а дні — теплішими.

Ми нечасто зустрічали людей. Кілька разів бачили пастухів, іноді — когось, хто полював на іншому боці долини, кілька разів натрапляли на покинуті хатини. У цій країні існують якісь тракти, але ми їх не знали. Намагалися йти на північ, але в горах це не так просто. Коли на шляху з'являється вершина, болото, прірва чи ущелина, доводиться шукати іншу дорогу, і ти просто не здогадуєшся, що за найближчим пагорбом пролягає зручний шлях.

Тож я думаю, що ми, мабуть, сильно петляли, але не могли нічого з цим удіяти. Найкраще було б їхати трактом уздовж річки, але такого шляху ми не знайшли. Ми брели через ліс, підіймалися на перевали, знаходили стежки й губили їх, на роздоріжжях повертали так, аби шлях вів максимально на північ. І врешті-решт зовсім заблукали. Наші запаси майже повністю вичерпалися, а ми пробивалися крізь ліс між скелями або через гірські стежки, маючи відчуття, що постійно ходимо по колу. Нам доводилося часто зупинятися на тривалий час, щоби поповнити запаси. Бенкей майстрував хитромудрі пастки з мотузок, загострених кілків і пружних гілок, плів саки з лози, які ми встановлювали у струмку, ми також зробили собі луки й іноді по кілька днів кружляли навколо табору, намагаючись упіймати, підстрелити або зловити хоча б щось, що літає, повзає або плаває і має на собі м'ясо. Проте це не завжди вдавалося. Ми не знали місцевих тварин, які мали інші звички, ніж ті, до яких ми звикли, і кілька разів після поїдання якоїсь істоти ми важко хворіли або ж самі ледь не ставали здобиччю.

Але переважно ми голодували.

Кілька разів натрапляли на поселення, обгороджені палісадом із загострених стовпів, але лише в одному з них нам запропонували гостину, і ми найнялися на кілька днів на роботу, в обмін на що нам дали трохи запасів для подальшої дороги. Ці люди були простими, спершу боялися нас і мало що знали про світ, тож і ми не могли багато від них дізнатися.

Утім, про цю подорож можу сказати одне. Вона була для мене, як відсвіжна ванна або здоровий сон. Я знову ставав самим собою, і, можливо, був собою більше, ніж будь-коли. Я подорожував. А ліси й гори навколо мене, холодне нічне повітря і денна спека змивали з мене рабство, як гірський водоспад змиває з подорожнього піт, бруд і засохлу грязюку. Я був вільною людиною, що прямує на північ, назустріч морю і своєму власному призначенню, бо саме так я вирішив.

Це було для мене добре.

Хоча це не змінює того факту, що ми заблукали й блукали по горах різними стежками, зазвичай далеко від людських поселень. Саме так одного дня ми потрапили до Долини Нашої Скорботної Пані.

Лише тому, що знайшли гірський тракт, який повів нас на північ, тоді як дорога річищем потоку вела на схід. Насправді якби ми нею пішли, то обійшли б усе гірське пасмо і знайшли місце, де цей вузький струмок впадав в ущелину, якою текла річка. А потім залишалося б іти по рівнині за її течією, і за неповний тиждень ми дісталися б до гирла й досягли мети.

Ми ж уперто рухалися на північ, тож кілька днів підіймалися на високий, скелястий перевал, ведучи коней під вуздечки, а врешті-решт зупинилися на вершині й глянули вниз — на долину, оточену горами, де протікав струмок, розливаючись внизу в подовжене озеро, оточене лісами, пагорбами та полями. Особливо не замислюючись, ми спустилися в долину, прагнучи напитися холодної води зі струмка, відпочити, наловити риби або щось уполювати.

Спершу я не помітив нічого дивного. Що глибше ми спускалися, з кожним кроком по кам'янистій стежці ставало ніби темніше. День був прекрасним і сонячним, але тут, у долині між гірськими хребтами, лежала тінь і здіймався туман. Я не звернув на це уваги, переконаний, що це просто водяний пил, здійнятий гуркотливим водоспадом унизу, і тінь гірського хребта. Тим часом мене вже охоплював вічний смуток цієї долини. Що глибше я спускався, тримаючи коня за вуздечку, то важче ставало на серці. З кожним кроком до мене поверталося все погане, що зі мною трапилося, а слід визнати, що моє життя до цього не було занадто безтурботним. Я не бачив ані дерев, ані скель, ані струмка, лише довгу низку облич тих, хто покинув мене, залишивши на самоті. У мене більше не було ні дому, ні міста, ні країни, і скрізь я був чужинцем. Зазвичай людині вдається відкинути такі думки, зосередити свій розум на тому, що вона робить, і що її оточує. Кожне з нас несе в собі чорні думки, але намагається тримати їх на прив'язі, як диких звірів, бо інакше жити неможливо. Однак там, у долині, це було зовсім нелегко. Там чітко відчувалося, що все, що ми робимо, марне, що кожен із нас прямує просто в темряву, і нічого не має значення. Є лише смуток, страх і жах.

Коли ми спустилися на дно, обоє вже майже не мали сил, аби напоїти коней і самим утамувати спрагу. Бенкей сів на камінь, сперся руками об коліна й дивився поперед себе з нерухомим обличчям, а мені хотілося згорнутися десь у клубок і так залишитися.

— За цією долиною буде наступна, — сказав після довгої паузи вивідник. — Така сама, як ця. А потім — іще одна. Ми будемо йти через цей проклятий край без кінця, аж поки не опинимось на пустому березі моря, щоб просто сісти на піску й дивитися в похмурий безкрай. Все моє життя виглядає саме так. Я завжди прямую до мети, лише щоб переконатися, що її там немає.

Я не відповів йому, хоча хотів сказати, що навіть не знаю своєї мети. Але це було б марно. Навіщо нам розмовляти? Кожен занурений у власні думки, у все те, що зрозумів і побачив, і що залишається закритим для інших. Я встромив меч у пісок перед собою й дивився на лезо, розмірковуючи, чи не завершити все це тут і зараз. У цій долині чи в іншій, зараз чи за десять або п'ятдесят років — яка різниця? Кілька хвилин болю, а потім — усе одно неминуча темрява. Я лише заощадив би собі зайвих і марних зусиль. Ми сиділи так деякий час, мовчали й дивились поперед себе. Мені навіть не спадало на думку, що те, що я відчуваю, якось ненормально, бо я мав відчуття, що бачу все чітко і ясно, наче щойно зрозумів своє життя. Вчинити щось, навіть просто зробити наступний крок, здавалося мені зусиллям понад сили й позбавленим сенсу. Ми сиділи.

Бенкей дістав свою сопілку й почав грати тужливу мелодію, яку я часто чув, коли він був втомленим або пригніченим. Раптом він урвав гру і якийсь час дивився перед собою, а потім почав грати зовсім іншу пісню. Наче навмисне. Це була весела пісенька про козла, який закохався в красиву кобилу. Її весела мелодія тоді здавалася мені дисонансом серед сумного плюскоту струмка та похмурих скель і дерев навколо.

Бенкей грав без кінця, наче сам себе змушував до цього, дедалі голосніше.

А потім устав, підійшов до мене і раптом штовхнув у плече, перекинувши мене на землю.

Я розгнівано схопився на ноги, але він далі стояв переді мною і грав.

— Танцюй, тохімоне, — сказав він, на мить відриваючи сопілку від губ. — Прокинься і танцюй. Думай про хороші речі, які траплялися у твоєму житті. Згадай про красивих жінок, яких ти мав у своєму палаці, про пальмове вино, яке випив, про друзів і родичів. Танцюй!

— Залиш мене, дурню, — відповів я гнівно. — Хіба є щось більш марне і дурне, ніж танець?

Проте він зненацька копнув мого меча так, що той полетів у кущі на березі струмка, і продовжував грати, тримаючи сопілку однією рукою, а другою витягнув свою зброю.

— Танцюй, — повторив він знову. — Танцюй, бо я тебе вб'ю. Мені також хочеться плакати або померти, і тому ми повинні танцювати. Те, що з нами відбувається, ненормально. Танцюй, тохімоне!

І знову приклав сопілку до губ, а потім почав притупцювати ногами й підстрибувати на місці, махаючи мечем так близько від моєї голови, що мені довелося ухилитися.

— Дуже добре! — закричав він. — Танцюй! Танцюй і співай про козлика!

Лезо знову засвистіло, і я ледве встиг відскочити назад. Бенкей ударив униз, і мені довелося прибрати ногу, інакше він би її розрубав.

— Прекрасно! Тепер інша! — закричав він і змахнув мечем.

Хоч-не-хоч, я врешті-решт почав танцювати, думаючи, що він збожеволів, а він грав цю прокляту мелодію. Я співав і підстрибував, він підстрибував і грав, а наші коні з подивом спостерігали за цим видовищем. Ми танцювали дуже довго, аж поки обидва не почали хитатися, обливаючись потом.

І раптом все минуло. Я все ще відчував пригніченість, але почав якось прокидатися і розуміти, що Бенкей має рацію, тому підстрибував, як мавпа, та волав, викрикуючи цю дурну пісеньку похмурим гірським вершинам, туману й струмку, а смуток відступав від мене.

Врешті ми обидва перестали стрибати. Я сів на купину трави, а Бенкей сховав свою сопілку і вмив обличчя водою з потоку.

Тепер ми були в змозі взятися до звичайних табірних робіт. Розсідлати та зв'язати коней, назбирати дров для вогнища. Бенкей узяв лук і довгі стріли, після чого увійшов у струмок, бродячи водою з наконечником, зануреним під поверхню. Йому вдалося вполювати три великі рибини, які ми почистили й засмажили на патичках.

Увесь цей час я почувався дивно, але більше не відчував пригніченості, натомість чув тривожні шурхоти серед листя, наче шепіт і шемріт. Проте я не бачив ані тварин, ані людей. Це почалося, коли ми взялися за оброблення рибин. Коли їхня кров змішалася з водою, а сплутані нутрощі попливли за течією, раптом пролунав жаский крик птахів, які різко злетіли в небо, листя зашуміло, наче здійнявся вітер, і мені здалося, що земля затремтіла.

Я подумав, що, можливо, ми натрапили на урочище. Але рослини були звичайнісінькими, я не знайшов слідів мертвих тварин або речей, які змінювали б природу, або чогось, що свідчило б про наявність у цій місцевості загубленого імені бога.

Ми, зрештою, рушили далі за течією потоку і там стали табором. Проте дерева й кущі продовжували гойдатися навколо нашого вогнища та гравійного пляжу на березі, ніби їх розхитував вітер, хоча навколо надалі було спокійно. Десятки разів хтось із нас вставав і з мечем у руці обшукував гілки, але нічого не знаходив.

Запали сутінки, а ми все ще чули шепіт і шелест. Час від часу ми замовкали й прислухалися. Кілька разів навіть обережно гукали, але нам відповідала лише тиша.

— Тобі не здається, що ти чуєш якісь слова? — запитав Бенкей.

— Мені здається, що я чую, як шепочуть «кров, кров!» мовою Узбережжя, — зізнався я.

— Я чую те саме. Але іноді також чую «смерть». Кілька разів, коли я заходив у кущі з палаючим смолоскипом в одній руці й мечем в іншій, щось мале проскочило між стеблами й гілками, щось із тріпотінням злетіло в темряву, ледь не торкнувшись мого обличчя.

Напевно, нічний гризун, міль або кажан.

Проте я все одно чув шепотіння.

За спиною.

У темряві. Там, куди я не дивився.

Коні форкали й перелякано іржали, ми мусили їх прив'язати, щоб вони не втекли в долину.

Ми майже не спали тієї ночі, по черзі вартуючи й по черзі лягаючи в панцирах та з мечем у руці. Коли надходила моя черга, я сидів, підкидаючи дрова у вогонь, і дивився в морок, за безпечне коло теплого, помаранчевого світла, де стояла густа, як завіса, темрява, звідки долинали шепіт і хихикання. Ці хихикання здавалися мені найбільш зловісними, бо звучали так, ніби це бавилися діти, але діти абсолютно злі й, безумовно, небезпечні. Не знав, звідки в мене беруться такі думки, але я давно вже так не боявся.

Іноді, коли вогонь трохи пригасав, я бачив, як у темряві світяться чиїсь очі. Вони палали тьмяним зеленкуватим світлом, іноді відбивали червоний блиск вогню і пригасали. Втім, ніхто на нас не нападав, лише кілька разів із кущів випав маленький камінчик, який котився по гравію або впадав у воду.

Шелести, хихикання і шепіт. І так до ранку.

Я думав, що краще було б почути ричання диких звірів. Краще б щось кинулося на нас із кущів, я волів би витягнути меча й битися. Натомість мені довелося стояти на варті зі спітнілими пальцями, стискаючи руків'я меча, напруженому як струна і втомленому.

Бенкей змінив мене пізно вночі, але я засинав лише на хвилину і прокидався від шелесту листя, хихикання або тріпотіння крил, як дитина, що вперше ночує поза домом.

Прокинувся на світанку, коли небо вже сіріло. В долині, оточеній гірськими хребтами, не було видно ні світанку, ні сходу сонця — лише смолиста темрява поступалася сірості.

Ми знову спробували вполювати якихось риб, але всі вони зникли, хоча попереднього дня ми бачили, як вони снували між каменями та стояли в кришталевій воді розливів потоку буквально на кожному кроці. Зникли й птахи. Ми не змогли знайти ні змії, ні равлика, ні взагалі нічого, що можна було б з'їсти.

Проте ми все ще чули навколо шелести й шепіт.

Ми швидко вирушили в дорогу, прагнучи залишити долину. Нас чекала довга подорож донизу, де простягалися ліси й луки, потім уздовж струмка широкою рівниною, у напрямку затягнутих туманом вершин на півночі, де нам слід було знайти якийсь перевал. Долина була великою, і ми сумнівалися, що зможемо покинути її за один день. Серед скель і лісів одна верства іноді — це відстань, яку можна долати днями, якщо місцевість важка, доводиться петляти або продиратися крізь перешкоди.

Тут ми знайшли стежку, що звивалася крізь ліс поблизу струмка, тому мали йти швидко, але цього не відбувалося. Коли ми бачили її згори, вона запрошувала до подорожі, тим більше, що вела на північ. Коли ж ми рушили нею, дорогу почали перегороджувати болота, скелі й повалені дерева, хоча я міг присягнутися, що раніше нічого такого на ній не було. До того ж з-за гірських вершин спустився туман і затопив долину, наче каламутна вода. Ми пробивалися крізь туман, серед покручених гілок дерев, які виглядали так, ніби спліталися навмисне, щоб нас зупинити, або простягали до нас галуззя, покручене, як хижі пазурі.

Ми все одно йшли далі. Вперед. На північ.

Мабуть, на північ. Сонця не було видно, з усіх боків нас оточували кущі, а стежка звивалася серед боліт, скель і вкритих грибами та мохом повалених стовбурів.

У лісовій напівтемряві я бачив світлисті очі, що люто на нас дивилися, кілька разів бачив обличчя жінки в хащах, але коли підходив ближче, воно зникало, перетворюючись на тінь серед зелені. Ми знову чули шепіт, знову щось із шелестом пробігало серед листя, знову якісь тіні з'являлися й зникали.

Ми пробивалися вперед, ведучи коней за собою, з мечами в руках; попри прохолодний день, вкриті потом і налякані. Обидва відчували, що ми вже давно не йдемо на північ, а петляємо серед гілок, купин зелені та скель, блукаючи в багнюці, і, здається, загубили шлях.

В якийсь момент нам вдалося вийти на невелику галявину на березі струмка, оточену папороттю й колючими кущами.

— Відпочиньмо й напоїмо коней, — сказав я хрипким голосом, а Бенкей лише кивнув. Його обличчя під шоломом було блідим від утоми й напруги, а примружені очі постійно ковзали по кущах.

— Я сам часто так лякав ворогів, — тихо сказав він. — Ці крики, шепіт і шурхіт потрібні для того, щоб ми ані на мить не могли перепочити, щоб постійно чекали нападу. Щоб обшукували зарості й знаходили лише тіні та листя. Але нападуть вони лише тоді, коли ми повністю втратимо сили й не зможемо оборонятися.

Ми розсідлали та прив'язали коней, дозволили їм напитися, а потім самі сіли на березі струмка, щоб відпочити. І тоді почули плач.

Тихий, але відчайдушний плач маленької дівчинки, який часом нагадував голосіння. Ми глянули один на одного, Бенкей показав мовою знаків вивідників «засідка», і ми обережно витягли мечі.

І тоді ми її побачили.

Вона сиділа на камені посеред струмка, повернувшись до нас спиною, схиливши голову, і плакала тихо, але відчайдушно. Маленька дівчинка, мені по пояс, не вища, на камені, де, я міг би присягнутися, ще мить тому нікого не було. Вона скоцюрбилася там, серед шуму води на скелях, і заносилася плачем, тримаючи щось біля грудей. Дівчинка була гола, лише на голові мала якусь накидку з тонкого зеленого мусліну, що вже перетворилася на лахміття, схожою розірваною матерією були обмотані її гомілки та стопи.

Бенкей знаками показав: «Прикривай мене!», тож я встромив меча в землю і дістав лук. Я вдивлявся в густу зелень і гілки, що звисали над струмком на іншому боці, поки вивідник ховав меча в піхви й обережно входив у воду.

— Не бійся, дитино, — повільно сказав він мовою Узбережжя. — Ми мандрівники, що загубили шлях. Ми не завдамо тобі шкоди.

Бенкей ступав обережно, але все більше занурювався у воду, аж поки вона не сягнула йому вище пояса. Від каменя з дівчинкою його відділяла заводь струмка, в прозорій воді було добре видно гравійне, тверде дно, але воно опускалося досить глибоко.

— Я лише перенесу тебе на берег, — сказав він. — Не треба мене боятися. Якщо хочеш, я відведу тебе до твоїх, а вони покажуть нам, як вийти з долини. Я не зроблю тобі нічого поганого.

Він обійшов найбільшу глибину, стаючи на більші камені, а потім обережно простягнув руку і торкнувся плеча дівчинки. Я тримав на мушці всю околицю, час від часу щось рухалося серед листя, але мені так і не вдалося нічого видивитися.

Дитина різко обернулася, і Бенкей з криком відскочив. Дівчинка мала випуклі, страшні очі, обведені світлим колом, як у риби, — вони були налиті кров'ю й світилися. З її рота стирчали ряди кривих, гачкоподібних зубів — гострих, як риб'ячі кістки. Те, що я прийняв за подертий муслін, розгорнулося навколо її голови, як каптур отруйної степової ящірки, і виявилося пошарпаними плавниками з гострими шипами. В руках вона тримала відрізану риб'ячу голову — мабуть, залишки нашої вечері. І вона не була такою маленькою дівчинкою, як мені здалося, бо побачив її груди, вимазані риб'ячою кров'ю. Округлі груди зрілої жінки, дитяче обличчя і зріст та щелепи морського чудовиська.

Вона стрибнула йому прямо в обличчя, відштовхнувшись ногами від каменю, мов жаба, Бенкей блискавично ухилився і впав у воду, а мої пальці відпустили тятиву. Стріла свиснула над спиною дівчинки кудись у кущі, але наконечник залишив криваву рану поперек її спини. Вона впала у воду, я побачив, як розкриваються плавники на її ступнях, і вона подолала десять кроків, що нас відділяли, буквально за мить, я ледве встиг накласти ще одну стрілу. Однак коли вона вискочила зі струмка просто переді мною, з вищиреними зубами та розпростертими навколо голови плавниками, то опинилася просто перед наконечником, спрямованим їй межи очі.

Істота видала з себе жалюгідний, пронизливий вереск, який буквально пробив мені вуха, як кістяна голка, після чого стрибнула назад, вигинаючи тіло, та блискавично попливла, як змія, звиваючись між камінням.

Коли її крик стих, на мить запанувала цілковита тиша. Листя перестало шелестіти, вщух шепіт серед кущів і коренів. Заспокоївся вітер. Уся долина завмерла. А потім я відчув, як земля задрижала. Кілька каменів із гуркотом покотилися зі скель, десь глибоко під нами пролунав низький гуркіт. І одразу ж стих, і повернулися дратівливі звуки, шепіт і хихотіння. Вони долинали звідусіль і звучали ще зловісніше.

Бенкей відштовхнувся від скелі, швидко пливучи й розбризкуючи воду різкими рухами рук. Я побачив, як із-під каменів випливають довгасті тіні, як вони звідусіль сунуть, звиваючись, у його бік. Їх було не дуже добре видно крізь хвилі, але я бачив силуети, схожі на людські, з руками, складеними вздовж тулуба, і стопами з тонкими плавниками, що м'яко рухалися. Я один раз вистрілив, безнадійно промазавши повз ціль, що миготіла в товщі води, наче тінь, потім наклав стрілу, дивлячись, як темні фігури сунуть по дну, збираючись у місці, де відчайдушно хлюпаючись, плив Бенкей, і я нічого не міг вдіяти.

Вода вибухнула біля берега бризками піни, вивідник відчайдушно кинувся на мілину, вхопився за камені й підтягнув ноги, потім перекинувся на спину, витягнув ножа і потужно вдарив, викинувши в повітря істоту, яка з відчайдушним вереском плюхнулась у воду. Я кинув лук і, тримаючи в руці меча, схопив друга за комір, відтягуючи його від зрадливого берега, але все вже скінчилося.

Струмок плив спокійно, з плюскотом, з товщі води зникли темні фігури, і нас знову оточували тільки кущі й листя.

Бенкей стікав кров'ю з кількох довгих порізів на грудях і ногах, до того ж гострі ікла вирвали два шматки плоті з його стегна та лівого передпліччя. Я допоміг йому обмотати рани шматками тканини, але пов'язки миттєво просочилися кров'ю.

Гілки колихалися, ліс огортав шелест і шепіт. Звуки оточували нас з усіх боків, куди не глянь, усюди серед листя щось рухалося.

— Ми не можемо залишатися тут, але і йти далі теж не можемо, — сказав Бенкей. — У цих хащах нас одразу зловлять. Найкраще було б пробитися верхи, але це вдасться, тільки коли ми вийдемо на відкриті луки. Затягни пов'язку міцніше, побачимо, чи я зможу стояти.

Він підвівся і зробив кілька кроків, накульгуючи й кривлячись, але сказав, що могло бути й гірше. В кущах навколо галявини щось наближалося з різних боків, ми бачили, як гойдаються гілки, але не могли розгледіти, що це було. Зрештою, ми стали спинами один до одного, на зігнутих ногах, з мечами, піднятими до плечей і спрямованими вперед, крутячись на місці й чекаючи на напад.

— Принаймні, ми помремо вільними, — сказав Бенкей. — Так, як личить кірененцям. Для мене честь загинути поруч із тобою, тохімоне.

— Ти також аміртай, — відповів я. — І то такий, яким би пишався мій батько. Бенкей, я… — я замовк. Бо щось спало мені на думку, і на мить я перестав прощатися з життям. Я подивився на коней, що рвалися з прив'язі й іржали від страху. — Я дурень, Бенкею! Ми поїдемо струмком! Він мілкий! Наші коні зможуть його подолати!

Він подивився на мене із сумнівом.

— Усе одно, — сказав він. — Краще така можливість, ніж жодної.

За мить ми вже були в сідлах і, об'їхавши глибоку заводь, галопом мчали мілкою водою серед каменів. Коні спотикалися на кожному кроці, але їх гнав власний страх. Коли я озирнувся через плече, то побачив, що на галявині з'являються дивні фігури: не то люди, не то звірі, закутані в химерні плащі, з оленячими рогами на головах.

А потім був лише шалений чвал серед фонтанів пінистої води та вкритих мохом скель, що стирчали з неї. Коні іржали від люті та страху, шкірячи зуби, а ми гнали за течією, видаючи бойові крики. У будь-який момент могло стати глибше або один з коней міг втратити рівновагу серед каменів, і це був би кінець, але якийсь час нам вдавалося рватися вперед у шалених перегонах. Шепотіння, шелест, хихотіння й крики серед листя оточували нас, як лавина, але все ще залишалися на кілька кроків позаду. А потім ми побачили, як між гілками починає просвічувати сірий блиск, що вони ростуть все рідше, і стало зрозуміло, що відкрита місцевість зовсім поруч, на відстані витягнутої руки, і там ніхто не зможе нас зупинити.

Нам майже вдалося вирватися.

Свобода маячила перед нами сірим відблиском на відстані не більше ста кроків, пробивалася крізь гілки та листя. Залита блакитнуватим світлом відкрита місцевість під сірим, сумним небом. Потрібно було лише заохотити коней до подальшого бігу, подолати ще трохи валунів, ухилитися від чергових гілок і мчати далі. На північ.

Але поперек струмка лежав стовбур величезного дерева, а обабіч простягалася галявина. І на нас уже чекали.

Їх було багато, і вони виглядали страхітливо. Щоб це описати, мені довелося б зупинитися і розповідати про кожного окремо. Про оголені тіла, вкриті візерунками, кольоровою лускою, квітами або пір'ям. Про тріпотливі крила, як у нічних метеликів, але великі, як поли пустельного плаща. Про звірині кінцівки, прекрасні дівочі обличчя з очима бестій та іклами під солодкими губами.

Такий опис зайняв би багато часу, але для нас це була лише мить, коли ми зупинили коней перед стовбуром, що лежав у нас на дорозі, й почали галопом носитися по галявині, шукаючи виходу з пастки.

Я бачив, як із гілок звисають шкірясті мішки, які я прийняв за гнізда якихось комах, а вони розгорнулися в перетинчасті крила, відкривши обличчя дітей, що висіли догори ногами, з волоссям, повним сміття й сухого листя. Істоти хихотіли, показуючи гострі зуби, крила розпростиралися, я бачив пазурі на дивних стопах, що трималися за гілку, бачив дівчат із ногами, вкритими плямистою шерстю, і зі звивистими хвостами. Бачив обличчя, які були водночас людськими й нагадували морди леопардів або рептилій. Бачив шипи, дзьоби та дивовижні очі. Усі ці істоти верещали різними голосами, а ми металися між ними, розмахуючи мечами й ухиляючись від пазурів, щелеп і ударів списів. До нас тягнулися руки й загнуті жадібні пальці, наші коні, хропучи, ставали дибки. Навколо нас літали істоти — маленькі, як долоня, з тріпотливими крилами в смузі тьмяного світла, ніби їх супроводжували рої світлячків. По гілках шугали немовлята з великими дикими очима, що мали лише кілька пар рук, якими швидко чіплялися за гілки.

Було багато руху, криків і хаосу, тож так сталося, що, метаючись на розтанцьованих конях, ми перевертали й розштовхували цих істот, але не вбили жодної, а їм не вдалося скинути нас із сідел.

— Прориваємося силою! — закричав я до Бенкея. — Поруч із цим стовбуром є стежка! Вмістимося обоє! Тільки б уперед!

Бенкей ухилився й захистився передпліччям, а потім ударив навідліг, скидаючи на землю істоту, яка стрибнула на нього з дерева. Вона перекотилася по траві з пронизливим писком, кінь вивідника став дибки.

І тоді ми побачили, що на стежці, якою ми мали прориватися, стоїть чоловік. Великий, із широким торсом, вкритим татуюваннями, як у кебірийця. Спершу я подумав, що це вершник, але потім побачив, що цей чоловік має кінські задні ноги та круп, з якого виростає людський тулуб, а на його скронях ростуть закручені роги, як у величезного барана.

— Він нас не зупинить, — гаркнув Бенкей, піднімаючи меча. — Нема мови.

Але тоді істота піднесла до рота коротку товсту сопілку й почала грати, перебираючи пальцями. Полинула дивна музика, якої я ніколи раніше не чув. Мелодія була одночасно жвавою й надзвичайно сумною, складеною на чужий спосіб, і хоча я чув пісні багатьох народів, ніхто не грав нічого бодай трохи схожого.

Коли він почав грати, звуки його сопілки ледве пробивалися крізь гамір, але незабаром крики натовпу дивних створінь навколо нас поступово затихли, а істоти завмерли, дивлячись перед собою. Ми теж застигли, не знаючи, що відбувається, і що робити.

Створіння відступили, але все ще стояли навколо нас колом, а потім почали відходити в хащі. Спочатку зникали найменші, потім — наступні. Вони робили кілька кроків назад, раптом зливалися із зеленню, а їхні тіла зненацька перетворювалися на листя, візерунки тіней і світла, кору і гілки. Істота грала далі, раз у раз монотонно повторюючи свою мелодію. Вона складалася з двох частин, що чергувалися, одна з яких була повільнішою і більш ритмічною, а друга — жвавішою, але звучала жахливо сумно, і я відчував, як у моє серце проникають смуток і відчай.

Бенкей вільною рукою дістав свою кістяну сопілку й теж почав грати, наслідуючи мелодію тієї істоти. Спочатку тихо і боязко, але після кількох повторень зрозумів, що може зіграти без помилок, тож почав грати дедалі голосніше.

Нарешті людина-кінь із баранячою головою й дивно деформованим обличчям відняла від рота свій інструмент, але жестом наказала Бенкею грати далі. Галявина вже була пустою, навколо ще подекуди колихалося листя.

— Не переставай грати, потворо, — сказав дивним голосом чоловік із рогами. Це був звук, схожий на скрипіння гілок і стукотіння сухих кісток, але його можна було зрозуміти, він говорив мовою Узбережжя. — Киньте зброю на землю і злізайте з коней. Рухайтеся дуже повільно й обережно. Дикі діти стають сонними, але якщо відчують вашу кров, знову впадуть у червоний шал, і тоді я їх більше не присплю. Робіть те, що я кажу, якщо хочете жити далі. Залиште коней і зброю.

— Він каже, щоб ти кинув зброю на землю, — сказав я до Бенкея.

— Я зрозумів, — відповів він невиразно, тримаючи сопілку біля рота. — Я розумію, що він каже, але не хочу цього робити. Ніхто мене більше не ув'язнить.

— Ніхто нікого не ув'язнює в Долині Нашої Скорботної Пані, — оголосив рогатий. — Але Пані через вашу зброю починає бачити кошмари. Вона дивиться на вас уві сні очима диких дітей. Боїться чудовиськ зі світу за горами, який пожерли урочища та війни богів. Вона або вб'є вас, або візьме під опіку й дозволить вижити в долині. Вибирайте самі. Я відвертаюся і йду стежкою. Ідіть за мною або залишайтеся тут, і нехай кошмари Скорботної Пані з вами розберуться.

Він відвернувся, показавши нам широкі плечі, вкриті татуюваннями, і знову підніс до рота свій інструмент.

Ми злізли з коней, тим часом серед листя знову залунало шепотіння. Ми неохоче відклали зброю, зняли сумки й пішли за рогатим чоловіком. Наші коні розштовхали нас, погнали вперед, а незабаром — зникли.

Бенкей відняв сопілку від рота й вилаявся, а потім знову почав грати.

Ми вийшли на луку під відкрите небо, побачили узгір'я, оточене пагорбами, та струмок, що ліниво тік серед трав. Ми з полегшенням залишили позаду густий ліс, але тепер не мали зброї, окрім ножів вивідника і мого шпигунського кийка, а наших коней ніде не було видно.

Чоловік-кінь чекав на нас, далі граючи, а коли ми підійшли, він відвернувся і пішов далі, а музика линула за ним, сумна і спокійна.

Так ми спустилися на дно долини, де серед садів і невисоких пагорбів стояли невеликі хатини, вкриті очеретом. Усі фруктові дерева в цей час квітли, паркани й стіни хат теж тонули у квітах, і я пам'ятаю, як навколо нас кружляли пелюстки в подмухах вітру. Попереду йшов рогатий, дмухаючи у свою сопілку і дивно ступаючи, і я не знав, чи то він танцював, чи то мусив так ходити, маючи кінські кінцівки замість людських ніг.

Я помітив, що хатини тут інші, ніж зазвичай будували люди Узбережжя. Стіни були сплетені з лози й висушеної глини, втиснутої між шарами плетінки. Хатини були безладно розкидані, без будь-якого земляного валу або частоколу навколо них.

Раптом я почув крик, і в повітрі свиснув маленький камінь, який боляче вдарив мене в плече. А потім — іще один. Я озирнувся й побачив групку дітей, які розбігалися серед фруктових дерев, хихикаючи. Вони виглядали дивно. Були більше схожими на людей, ніж ті, що оточували нас у лісі, але я також помітив дивні очі, звірячі вуха та крильця.

Бенкей вилаявся й різко обернувся, підняв камінь, який у нього кинули, і зважив його в руці.

— Кинь це, дурню! — закричав рогатий. — Ніколи не смій завдавати найменшої шкоди дитині в Долині Нашої Скорботної Пані! Навіть не думай про це, якщо не хочеш накликати на себе диких дітей!

— Я не збирався нікому завдавати шкоди, — сердито сказав Бенкей. — Я хотів лише відплатити тим самим. Якщо це діти, як ти кажеш, то як ти хочеш їх навчити поважати інших людей, якщо дозволяєш їм безкарно завдавати шкоди? Як покажеш, що інші теж страждають, коли в них кидаються камінням?

— Даючи їм більше любові, — відповіло створіння і знову почало грати. Діти хихикали й кидали в нас ще більше каміння, бігаючи навколо. Один особливо влучний кидок вдарив чоловіка в лоба. Камінь був невеликим, але все ж виступило трохи крові. Кентавр скривився, потираючи лоба, але розтягнув губи у зболілій посмішці, виглядаючи так, ніби ось-ось заплаче.

— Вони зрозуміють, — повторив він. — Потрібно лише більше любові.

— Ґільєрмо знайшов чудовиськ! Ідуть чудовиська! — раптом пролунав крик.

— Що означає «Ґільєрмо»? — запитав Бенкей.

— Це моє ім'я, яке мені дала Скорботна Пані. Воно прийшло до мене уві сні. До того, як світ поглинули урочища, мене звали інакше. Не пам'ятаю, як.

Він на мить зупинився.

— Це було погане ім'я. Неправильне. В ньому була жорстокість і кров, а Пані це ненавидить. Тепер мене звати Ґільєрмо. Так краще.

— Але що це означає?

— Це означає мене. Мовою, якою снить Наша Скорботна Пані.

Ми зайшли між хатин, проходячи повз людей, зайнятих своїми справами: хтось ніс кошик з овочами, хтось товк у дерев'яній ступці зварену пасолю, хтось присів біля грядки, обережно видаляючи бур'яни, які перекладав до кошика зі свіжою землею. Ці люди виглядали дивно, ніби їх схрестили з тваринами. У деяких були вуха, як у волів, інші мали плямисте хутро на спині, дивні очі та обличчя, у багатьох були лускаті крила — брудні й обірвані, які явно не могли їх підняти. Вони також одягалися не так, як мешканці Узбережжя. В них не було ні штанів, ні каптанів, ні взуття на зав'язках. Багато хто ходив голим або в покриттях зі сплетеної трави чи якогось плюща, або в простих сорочках з грубого полотна. Ніхто не мав зброї, навіть звичайного ножа. Взагалі нічого при собі не мали. Всі вони рухалися велично й повільно, ніби були хворими, і майже не розмовляли. Всюди панувала тиша. Коли ми проходили повз, вони мовчки й сумно дивилися на нас, а потім відверталися і знову поверталися до своїх справ, або просто дивилися перед собою, якщо нічого не робили. Поведінка цих людей турбувала мене більше, ніж їхні дивні обличчя й тіла. Я надивився на мешканців Узбережжя і знав, що вони — хворі, сумні чи втомлені, — завжди буквально переповнені життям. Якщо вони сміялися, то до сліз, якщо злилися, то одразу ж кидалися одне на одного. Якщо їм не було чого робити, вони відразу ж починали грати, співати, пити й розповідати історії. Якщо ж вони втомлювалися або справді хворіли, то просто лягали спати, де б не були. Коли були сумними, то пили або деякий час плакали. Я ніколи не бачив, аби хтось так сидів і дивився скляними очима перед собою чи ходив без жодної мети.

Тільки одна людина звернула на нас більше уваги, ніж інші. Це була жінка — літня, але ще не стара. Вона була вкрита зеленим листям, проте я не міг зрозуміти, чи вона сплела з нього одяг, чи листя росло просто з її шкіри. Вона піднялася з грядки й подивилася на нас сумно, як усі тут.

— Ґільєрмо, Ґільєрмо… — пробурмотіла вона. — Хіба тобі недостатньо, що наша Пані повинна оплакувати весь світ, хіба вона мусить ридати ще й за тобою? Чому ти знову забрав чудовиськ у диких дітей і знову хочеш її непокоїти? Вони приносять із собою запах крові й насильства, хіба ти цього не бачиш? Це чудовиська, і нічого цього не змінить. Вони не стануть людьми.

В неї був змучений голос, але вона не гнівалася, а радше звучала так, ніби нарікала уві сні.

— Нас стає все менше, Кончіто, — відповів рогатий. — Дорослих стає все менше. Ти ж знаєш.

Жінка похитала головою, нахилилася до своїх листків і тихо заплакала, длубаючись у грядці, й більше на нас не дивилася.

Рогатий, який називав себе Ґільєрмо, показав нам хатину — таку ж, як інші: з плетених стін і глини, вкриту очеретяним дахом, оточену овочевими городами. Двері висіли на мотузкових петлях, замкнені лише на дерев'яний засув.

Всередині хатина була дуже вбогою, викопаною в землі, яку потім щільно утрамбували, до рівня пояса, а в низькому проході, крізь який треба було протискатися майже навпочіпки, був виліплений твердий глинистий поріг, аби дощова вода не заливалася всередину. З такої ж глини було зроблено підвищення, яке служило за ліжко й було застелене прогнилим матрацом з очерету. Посередині, в обкладеній сухою глиною й камінням заглибині, було місце для вогнища, кілька глечиків і різні речі, що висіли на палицях, встромлених у стіни поперек приміщення. Це все. Хатина більше нагадувала примітивний хлів, аніж людське житло. Думаю, якби тваринам було потрібне вогнище, ліжко і глечики, вони побудували б щось схоже.

Ми мовчки втиснулися всередину, Бенкей роззирнувся і скривив губи. Нам було тісно, але ми сіли під стінами, спостерігаючи, як Ґільєрмо, стогнучи, витягає оберемок хмизу, ламає гілки, складаючи багаття, і намагається висікти вогонь двома шматками кременя. Бенкей мовчки забрав у нього кору з трутом і швидко розпалив вогонь своїм військовим кресалом, а потім роздмухав його. Рогатий прийняв кору з вдячністю, і незабаром приміщення наповнилося димом, який просочувався крізь отвори під кроквами.

Ґільєрмо зняв із гака кривий глиняний горщик і поставив на вогонь, зняв кришку, понюхав уміст, помішав дерев'яною ложкою, потім присів у дивній позі й почав масажувати ногу, потім — другу.

— Мої кістки постійно болять, — пояснив він. — Важко ходити. Але стояти ще важче.

— Дякуємо за допомогу, — сказав я. — Але не хочемо завдавати клопоту. Ми бачимо, що ти не купаєшся в розкошах. Єдине, чого ми бажаємо, це зловити наших коней і вибратися з долини. Ми потрапили сюди випадково, а перед нами довгий шлях. Просто покажи нам, як звідси вибратися.

Ґільєрмо дістав з кошика глиняну миску й ложку.

— Сподіваюся, у вас є якісь ложки, — сказав Ґільєрмо. — Миску можемо поділити. Це правда, зараз передновок, але Наша Скорботна Пані дає нам достатньо їжі. У нас є багато благословінь. Вистачає тогорічних коренеплодів і горіхів, ще є пасоля й цибуля. Є ще борошно. Чого ще треба? Ми витримаємо до того часу, коли Скорботна Пані благословить гриби та врожаї. Потім з'являться фрукти та стручки свіжої пасолі, зелень та інші речі. Ківці почнуть давати молоко.

З казанка почала підійматися пара.

— Покажеш нам вихід із долини? — запитав Бенкей. — Ми не хочемо затримуватися й об'їдати тебе. На жаль, нам не вдалося нічого вполювати, і ми не можемо віддячити тобі. Рибу ми з'їли ще вчора.

Істота кинула миску й нажахано відповзла до стіни, а потім видала із себе кістлявий тріск. Якусь мить він не міг говорити, лише тремтів, дивлячись на нас.

— Бідні чудовиська… Ви не можете більше кривдити жодних істот. Це їхні скарги та страждання привели до вас диких дітей. Вам потрібно зрозуміти багато речей, якщо хочете залишитися в долині під опікою Скорботної Пані. Навіть одна крапля крові викликає божевілля.

— Послухай, — сказав я. — Ми зовсім не хочемо тут залишатися. Нам не потрібні твої риби, твоя зелень або гриби. Ми загубили шлях і хочемо повернутися на нього. Нам потрібно рухатися на північ.

— Ви не розумієте, — трохи заспокоївшись, сказав людинокінь і почав наливати каламутний суп у миску. — За горами світ, який пожерли урочища. Ви не можете там жити. Там тільки пожежі, смерть і насильство. Якби ви не потрапили до Долини Нашої Скорботної Пані, ви б уже загинули. Люди стали чудовиськами, бестії урочищ змішалися з ними. Там ллється кров і коїться насильство. Тільки ця долина може дати вам притулок перед війною богів. До того, як прийшла Скорботна Пані й узяла нас під свою опіку, боги билися над нашими селами. Живий вогонь падав із неба і спалював частоколи. Жінка з Вогню і Чоловік із Мороку боролися та знищували всіх, хто ставав їм на шляху. Люди намагалися їм опиратися й гинули, як мурахи в пожежі. Це тривало, поки Скорботна Пані не змогла більше витримувати насильства й болю і не почала кричати. Тоді небо розкололося, земля піднялася, долина замкнулася, а нові боги відступили.

Він на мить замовк.

— Вона зараз спить. Спить і плаче над світом. Вона взяла під опіку всю долину, але з неї не можна вийти. Зло, яке потрапляє сюди, стає здобиччю диких дітей. Скорботна Пані створила їх із тих, хто загинув у війні богів. Вона дала їм нове життя, але тепер вони голодні й розгнівані. Вони прокидаються, коли вона починає бачити кошмари. Вам потрібно звернутися по опіку Пані або загинути. Якщо Пані вкаже на вас диким дітям, або ви викличете її кошмар, ніхто не відчинить вам двері. Для вас не буде порятунку. Але Пані турботлива. Їжте суп, поки гарячий, і не турбуйтеся. Я відчуваю, що у вас є не тільки зло. Вам потрібно відкинути насильство і злість, а Пані дасть вам нові тіла, нові імена й опіку.

Ми обидва замовкли, не знаючи, що сказати. Я відчув, як у мене стисло горло, бо це означало нове рабство, а я знав, що більше ніколи цього не витримаю. Бенкей із непроникним виразом обличчя занурив ложку в суп, що пахнув гнилими бульбами та льохом. Він був не набагато гіршим, ніж те, що ми їли в рабстві у Рососяйної, але мені важко було змусити себе його проковтнути й зовсім не через смак.

— Вам доведеться запам'ятати багато речей, — сказав рогатий Ґільєрмо, відклавши ложку і випрямившись. — Перш за все те, чим є насильство. Це зло, яке передусім не має доступу до долини Скорботної Пані. Це проливання крові будь-якої істоти й завдавання болю, але також різкі слова, грізний погляд, насильницькі думки. Вам доведеться навчитися розпізнавати насильство в усіх його проявах. Бо насильство — це не тільки вдарити когось, аби щось забрати, але також підняти руку на того, хто вдарив нас або когось іншого. Не тільки забрати, але й не дозволити забрати. Це також підняти руку на захист іншого, бо це додає нове насильство до того, що вже коїться. Насильством є також статевий акт між чоловіком і жінкою, гучний сміх або шалена радість. Насильство — це вбити тварину, щоб з'їсти її, але також зрубати живе дерево. Це будь-який шум, крик або сміх. Усе, що порушує спокій і смуток. Світ страшний, його наповнюють пожежі, насилля й біль, тому не можна голосно сміятися, бо той, хто сміється, не переймається насильством, що коїться всюди навколо. У всій долині має панувати повний спокій, щоб не порушити сон Скорботної Пані, яка спить і плаче над світом. Насильство — це також бажання і прагнення досягти цього бажання. Насильство — це володіти й цінувати речі. Це тужити й дивитися на горизонт, бо насильство — це також те, що до нього веде: бажання подорожувати, пригоди, прагнення чогось. Добрими є спокій, серйозність і сльози. Сльози чисті і є найкращим подарунком для Скорботної Пані. Бо плакати разом із нею над жахіттями світу — це приносити їй полегшення. Наступна важлива річ — це молитва, яку вам доведеться вивчити. Вона чужою мовою, і спочатку вам буде важко повторити хоча б одне слово, але вам доведеться навчитися співати цю молитву без жодної помилки. Бо іноді зло світу проникає через гори та вривається в сон Скорботної Пані, і тоді її серце починає кровоточити, її дикі діти впадають у червоний шал, а її кошмари стають реальністю. Єдине, що може її заспокоїти, — це молитва. Ви чули, як я її грав, а тепер вам доведеться навчитися її співати. Треба співати, щоб Скорботну Пані знову огорнула блакить. Щоб червінь відійшла.

Він замовк, і з його горла знову вирвався кістлявий тріск. Істота подивилася на нас, пильних і мовчазних, а тоді заспівала. Це була та сама дивна мелодія, яку людинокінь грав раніше, а слова звучали так чужо, що спочатку я взагалі не міг їх розрізнити. Це були дивні звуки, які не нагадували жодної мови й сипалися один за одним, однак потім мені довелося вивчити їх напам'ять, і я досі їх пам'ятаю.

Ноу en ті ventana brilla el sol

Y el corazón

Se pone triste contemplando la ciudad

Porque te vas

Como cada noche desperté

Pensando en ti

Y en mi reloj todas las horas vi pasar

Porque te vas

Todas las promesas de mi amor se irdn contigo

Me olvidarás

Me olvidarás

Junto a la estación hoy lloraré igual que un nino

Porque te vas

Porque te vas

Porque te vas

Він замовк і дивився на нас дивними горіховими очима тварини.

— Це ще не вся молитва, але ви повинні знати її так добре, щоб заспівати навіть уві сні. Вам буде важко, тому що ми вчимося цього з дитинства.

— Ким є ця Скорботна Пані? — нарешті запитав я, щоби хоч щось сказати. Я зовсім не розраховував, що він зможе відповісти щось розумне.

— Ми про це не питаємо. Це одна з нових богів і богинь, які прийшли, щоб звільнити нас від насильства й відвернути від шляху зла. Це Дитина Зірок, богиня, що плаче над світом. Вона вчить нас, як повернутися до чистих істот, таких як тварини. Без жадібності й насильства. Вона мріє про спокій і оточує нас турботою. Вона годує, одягає і тулить до лона. Нічого більше не потрібно знати, — і знову скрипучий клекіт.

— Це вона дає вам тіла тварин?

— Допомагає нам повернутися до чистих істот лісу і лугів. Дає нам справжні тіла так само, як дає справжні імена. Коли ви відвідаєте Вежу Скорботного Сну, то станете перед дзеркалом і самі зрозумієте. Світ поза долиною перетворив вас на монстрів. На мертвих істот із заліза й каменю, а розлиті по світу урочища змінили також ваші очі, тому ви не бачите, що з вами сталося. Там, перед дзеркалом, ви побачите правду. Ходімо, знайдемо вам якийсь дім.

Ми вийшли з його халупи під квітучі фруктові дерева і грядки, між жалюгідні хатини, що стояли навколо, і меланхолійних істот, які були людьми, але не зовсім.

— Та, з краю, — сказав Ґільєрмо, вказуючи флейтою. — Це хатина Хуліо. Бідолаха вже її не потребує. Дах трохи просів, його потрібно підняти й покрити соломою, та поза цим вона ще досить добра, треба лише додати глини в стіни. Яма — там, на березі струмка, а очерет росте за тими скелями на березі болота. Щойно влаштуєтесь, приходьте на те поле, потрібно переносити бур'яни й садити їх подалі від полів. Так. Їх не треба знищувати, насильство — це погано.

Туман трохи піднявся й почало просвічувати бліде сонце, завдяки чому можна було бачити щось далі, ніж на пару кроків, і ми змогли роззирнутися. Одночасно глянули вздовж долини й обидва вражено завмерли. Над лісом височіла фортеця. Висока, з кількома гострими вежами, що стриміли до небес. Вона не була якоюсь величезною, але нависала над долиною; ба більше, її побудувала не рука людини.

Фортеця була величезним деревом, а радше — багатьма деревами, сплетеними вузлуватими стовбурами, які зрослися й закрутилися разом, утворюючи вежі, сходи й донжони. Внизу все покривало безліч ліан, а далі підносилися лише переплетені стовбури й вигнуті на всі боки гілки з листям.

— Це Вежа Скорботного Сну. Наша Пані спить там усередині. Ви підете до неї, щоб стати перед дзеркалом і вступити в її сон, аби вона могла вимарити для вас нові тіла й оточити турботою. Але ще не зараз.

— Це дерево, — пробелькотів Бенкей.

— Так. Коли урочища тріснули й примари залили світ за горами, коли настала війна богів, там було селище. В ньому жили люди, які знали лише насильство, вогонь і залізо. Селище, де зустрілися Жінка з Вогню і Чоловік із Мороку. Де точилася битва й лилася кров. І там росло священне дерево, під коріння якого заповзла Наша Скорботна Пані, вражена насильством, кров'ю і гнівом. Там вона заснула від жаху й почала кричати в цьому сні від кривди долини, а дерево пробудилося від її крику й оточило її, утворивши вежу. Так це було.

— А коли це сталося? — запитав я.

— Давно… Я не пам'ятаю того, що було раніше… Погано пам'ятаю. Минули роки, так. Може, два, а може — двадцять. Хто знає? Час у тумані пливе дивно — хто за ним встигне?

Нарешті він пішов, а ми залишилися самі в зруйнованій хатині з просівшим дахом, з плетеними стінами, набитими висохлою і потрісканою глиною.

Бенкей роззирнувся і смикнув за одну з жердин, що зміцнювали крокви.

— Цим хатинам не більше двох-трьох років, — заявив він. — Немає нових і немає старіших. Ніхто тут нічого не ремонтував, а такі жалюгідні хатини розсипалися б після третьої справжньої зими.

— Полагодьмо дах, — сказав я. Він глянув на мене зі здивуванням.

— Ми ж тут не житимемо, а цієї ночі не повинно бути дощу. Навіть ночувати тут не хочеться. Адже це урочище, повне божевільних, які в ньому мешкають.

— Однак у лісі, повному скажених роіго, ми не виживемо. Ми також маємо спіймати коней, — відповів я. — І вивчити цю прокляту пісню. Без цього ми не зможемо прорватися крізь долину. Привиди знову нас оточать. Ми можемо їх відлякати, лише співаючи.

Тож ми полагодили дах і стіни, але не надто старалися. Сама думка про те, що нам доведеться залишатися тут довше одного чи двох днів, викликала в нас обох огиду. Однак нам потрібно було щось їсти, навіть якщо це мали бути зогнилі та здерев'янілі бульби, тому ми пішли працювати на поле, яке нам вказав Ґільєрмо.

Хтось із вовчою шерстю на спині й шиї вказав нам кошики з землею, в які ми мали обережно переносити вирвані роздвоєною палицею бур'яни, а потім акуратно висипати їх на лузі неподалік, проте інші уникали нас і явно боялися навіть дивитися в наш бік. Надвечір хтось без слова залишив нам зламаний кошик, в якому лежала жменя зморшкуватих і покручених овочів та жменя висохлих зерен пасолі.

Ми повернулися до своєї жалюгідної халупи, щоб зварити водянистий суп, що пахнув пліснявою й землею.

З настанням сутінок усі жителі долини поспішно почали ховатися у своїх хатинах, ми чули, як вони замикають двері й підпирають їх ізсередини, як зі скрипом зачиняють віконниці. Усередині де-не-де ледь світилися каганці.

Ми поїли супу й сиділи у напівтемряві, ощадливо підкидаючи дров у вогонь. Ззовні настала ніч, а з нею знову з'явилися шепотіння й шелестіння, щось дряпало плетені стіни й видлубувало засохлу глину з-поміж шарів плетеного пруття.

Бенкей намагався грати почуту мелодію, але вона була такою дивною й чужою, що він одразу збився, і туди вкралися знайомі ноти зі степів саураґарської провінції.

Він гидко вилаявся і глянув на свою сопілку.

— Це не ті звуки, — заявив він. — Мені потрібно зробити іншу флейту, яка буде правильно налаштована. Інакше я не знаю, чи ми зможемо відлякати цих надаку.

— Сумніваюся, що це надаку, — відповів я. — Вони так не поводяться. Не сидять постійно серед людей і не замикають їх у долинах. Їм не дозволено. Вони приходять і йдуть, іноді спонукають своїх прихильників до чогось. Вони радше гравці, що сидять над дошкою, а не пішаки. Це духи-стихії, а не живі істоти, які сплять або плачуть. Думаю, що ця Скорботна Пані — це Дієвиця. Справжня, жива Дієвиця, яка збожеволіла від сили урочища.

Тієї першої ночі в Долині Нашої Скорботної Пані мене мучили кошмари — так само, як і кожної наступної.

А потім настали порожні, сірі дні, коли ми працювали в полі, намагалися знайти наших коней або вчилися пісні під наглядом Ґільєрмо. Я не знаю, скільки це тривало. Життя там було як у сні або як у гарячці.

Я пам'ятаю окремі речі, які робив, але не знаю, яка була раніше, а яка пізніше. Я плів якийсь кошик, носив глину. Снував між хатинами й мені здавалося, що мешканці долини виглядають цілком нормально. Пам'ятаю, як вбивав собі в голову дивні слова сумної пісні. Мені здається, що я сидів на похилому схилі гірської луки, пильнуючи, щоб ніхто мене не помітив, бо сумні погляди поза долину могли занепокоїти Пані, а навколо мене сходило й заходило сонце, на небі хмари пливли так швидко, як клапті піни на водах струмка. Я також пам'ятаю туман. Побачивши нас, люди шипіли «монстри» й ховалися по домівках. Пам'ятаю, що я почувався як хворий, а на додачу весь час був пригніченим і вічно втомленим. Діти кидали в нас камінням і паличками, а ми виявляли до них більше турботи.

Пам'ятаю маленьких дівчаток у брудних білих сукнях, з вінками квітів у волоссі, які тихим хором співали пісню й заспокоювали сон Пані. Іноді вночі ми чули тупіт і хрипке іржання коней, брязкіт заліза і крики. Ми знали, що не можна відчиняти дверей, і що іноді вранці хтось зникав. Пам'ятаю багато змішаних речей. Не знаю тільки, як довго це тривало.

Настав день, коли ми заспівали й заграли пісню для Скорботної Пані без жодної помилки, від «Ой єн мі вентана брій ель соль» до останнього «порке те вас», і, хоча Бенкей мало не зламав пальці на отворах сопілки, а я мало не вивихнув щелепи й не проковтнув язика, це прозвучало як треба.

Тоді ми глянули один на одного і сказали собі: «завтра». Ми вийшли на світанку, ледве над горами посіріло небо.

Ми рушили на північ. Обійшли здалеку дерево, що утворило вежу, де спала Скорботна Пані, та йшли далі, пробираючись через ліс і підіймаючись на пагорби. Коли ми починали чути навколо шепоти й шелестіння серед листя, ми обидва починали співати. Так, як треба: тихо й мелодійно, приглушеними голосами. Потім Бенкей грав, я співав, шурхотіння затихало, а ми могли йти далі.

Ми йшли дуже довго звивистою стежкою через густий ліс, не бачачи ані сонця, ані неба.

Увесь час на північ.

Я знаю це. Я дістав із наплічника Бруса «око півночі» й тримав його на долоні. Ми йшли на північ.

А по обіді вийшли з лісу й не побачили гірського схилу чи якихось перевалів.

Взагалі не побачили гір.

Тільки Долину Нашої Скорботної Пані з того боку, з якого ми побачили її першого дня, коли Ґільєрмо вивів нас із лісу.

Ми повернулися назад і вирішили йти в інший бік, аби піднятися на той перевал, яким увійшли до долини.

Тепер ми йшли на південь.

Я знаю це, бо тримав «око півночі» на долоні, й ми йшли у протилежному напрямку до того, який вказувала його зіниця.

Але шлях не вів угору.

І я пам'ятаю, що коли ми вийшли просто на хатини, темні й замкнені, приспані в сутінках обриси, я все ще тримав «око» в долоні. А на краю села стояв Ґільєрмо, спершись об стовп, бо кінські ноги йому відмовляли, й чекав на нас — чорна фігура в синюватих сутінках.

Пізніше я спостерігав, як зіниця повільно обертається, ніби північ була всюди.

Тоді я впав на коліна перед однією з дерев'яних статуй Нашої Скорботної Пані й приніс їй у дар сльози. Але я не плакав над світом чи над насильством. Я плакав тому, що вона взагалі сюди зійшла і взяла цю долину у володіння. Я плакав, бо народився, і бо вона народилася. Але це не мало значення, бо сльози були чистими, і кожна була найкращим подарунком для Пані.

Потім ми ще кілька разів удень і вночі намагалися вийти з проклятої долини, але щоразу блукали та зрештою виходили просто на село, а Ґільєрмо стояв там зі своєю дудкою і чекав на нас.

— Долина замкнена, — сказав він. — Інакше зло влилося б сюди, як хвиля. Тільки іноді трапляється, що якісь самотні мандрівники знайдуть перевал і спустяться з нього, а тоді натраплять на диких дітей. Але той, хто раз сюди потрапив, не може повернутися до проклятого світу урочищ. Так уже є. Якщо піти надто далеко, завжди повертаєшся на те саме місце. Втім, навіщо вам повертатися за гори, де на вас нічого не чекає, крім насильства й нещастя?

А потім плинув час. І немає сенсу втомлювати вас розповіддю про жалюгідну хатину, яку ми повільно ремонтували, про роботу в полі, про водянистий суп, який був єдиною нагородою за ці зусилля. Щодня світанок був таким самим туманним, як і попередній, кожного дня ми робили майже те саме. Ніхто тут нікого не бив і не примушував силою, але так чи інакше ми знову були рабами, тільки тепер нас утримувала Долина й Скорботна Пані, і ніхто тут не був вільним.

Багато разів ми намагалися вибратися за гори й завжди з таким самим результатом.

Ми знову потрапляли до села й зачиняли криві двері проклятої хатини. А потім дні тягнулися один за одним. Сонце сходило і заходило. Іноді Пані снився кошмар, і тоді потрібно було тікати до хатини, зачиняти двері, запалювати свічку та співати її пісню, поки вона не заспокоювалася.

Крім цього, були тільки бульби, зерно, фрукти й овочі. І земля — або суха й запорошена, або болотиста. І наступні дні. Багато днів. Десь там був світ. Правління Праматері душило Амітрай, недобитки кірененців блукали пустками, голодуючи й тікаючи від армії, хтось, можливо, ґвалтував Воду, Сніп і Н'Деле сиділи, чекаючи на березі моря, моє славетне призначення, моя доля, призначена мені Відаючими, чекала десь там і не могла дочекатися мене, а я носив на поле гній у відрах.

Світ десь там боровся, і його доля чекала на вирішення, а ми застрягли, ув'язнені серед туманів і полів, де панував спокій. І нічого більше. Сірий, похмурий безпечний спокій.

Ми були впевнені в одному — що не хочемо йти до вежі й ставати перед Скорботною Пані. Ніхто з нас не хотів отримати нове ім'я, нове тіло й відтоді ходити на хистких копитах і тріскаючих від болю ногах тварини, не призначених для того, щоб носити людський тулуб або носити роги чи тягати за собою вічно потріскані й скривавлені, ні до чого не придатні крила.

Ми не хотіли, але сталося інакше. Ніхто не мусив нас тягти або заманювати до Вежі Скорботного Сну, ми самі побігли туди разом з усіма.

Причиною був кошмар. Там, у долині, у всіх були жахливі сни. Не знаю, чи це були сни Скорботної Пані, чи мої власні, але щоразу, заплющуючи очі, я бачив палаючий Маранагар, смерть моїх близьких, лабіринти Червоної Вежі, але також дивні суворі будівлі з червоних прямокутних каменів і залізних монстрів, що носилися навколо, стіни, повні вікон, що тяглися нескінченно, і я відчував себе маленькою, беззахисною істотою. Так було щоночі, але я до цього звик. У долині жилося так, ніби нічого не існувало раніше й нічого потім, ніби я був трохи п'яним і водночас сумним.

Однієї ночі, однак, до мене прийшов інший сон, і я знаю, що його бачили всі мешканці долини. Я бачив ліс у сутінках — такий, як ріс тут, на Землі Мореплавців. Ліс, оповитий вечірніми туманами, з якого почали вибігати тварини. Я пам'ятав, що в такий спосіб насувався холодний туман, а з ним виходили з урочищ роіго, але мене в цьому сні не було. Тільки мій погляд ширяв над землею — так само, як тоді, коли мені снився привид, що йшов моїм слідом. Я бачив також поселення, оточене валом і палісадом, до якого бігли люди. Хтось кинув кошик, з якого сипалася руква, хтось схопив під пахву дитину в сльозах, вили собаки. Всі стрімголов мчали до брами. Якась жінка впала на слизькій дорозі з укладених брусів, хтось, пробігаючи, поставив її на ноги та, перекинувши її руку через шию, потягнув за собою. З осади чулося виття рогів. Я хотів бігти разом із ними, опинитися в безпеці під захистом валів і міцних воріт, але я був тільки поглядом.

З лісу виплив туман, а за ним — вершники. Спочатку я думав, що наближаються потвори з урочища, бо вони виглядали як монстри, але незабаром я побачив, що це коні та люди, проте одягнені в дивні обладунки з почорнілого заліза. Через щілини в кованих залізних мордах драконів, в очницях і між зубами проглядалися людські очі й роти. Те, що я прийняв за крила, були древками з чорними й червоними розірваними прапорцями, що стирчали в них за спинами.

Вони стали в ряд і видали дивний шиплячий звук, як великі змії, в той час, як за брамою з гуркотом пересували потужні засуви. Їх було небагато, можливо, гон, і якби я був собою, подумав би, що жителі фортеці впораються без труднощів, але в цьому сні я хотів кричати й плакати.

З-поміж дерев вийшло ще кілька піхотинців, які несли між собою на жердинах великі глиняні посудини, прикрашені звивистими зміями. Я бачив, що змії звивалися також на їхніх плечах і обличчях. За ними з хрускотом заліза з'явилися дивні, приземкуваті істоти, трохи схожі на крабів, а трохи — на броньованих безголових птахів. Вони підняли горщик і рушили прямо до фортеці, не звертаючи уваги на стріли, що сипалися з частоколу, з брязкотом відскакуючи від їхніх панцирів. Істоти поставили горщик біля самої брами й повернулися до вершників. Один із них зліз із коня, віддав комусь важку сокиру, а потім відчепив від пояса довгу ремінну пращу. Помістив у мішок снаряд — залізну кулю, розкрутив пращу над головою, все швидше і швидше. Змахнув ременем, снаряд засвистів у повітрі й з тріском розбив горщик, який розколовся на кілька шматків і випустив хмару сірого густого диму. Я не розумів, що бачу, але пам'ятаю, що був смертельно наляканий і не знав, чому. Дим осів на землю сріблястим нальотом, як іній, а потім болото почало рухатися, здійматися хвилями й лопатися бульбашками, а потім земля здійнялася та піднялася, набувши форми незграбного велетня, фактично нестабільного шматка багновиння, з ледь помітною головою на могутніх ногах і з потужними руками, які схопилися за браму й проникли в неї. Люди в осаді стріляли в монстра з луків, кидали камінням і сокирами, але снаряди врізалися в земляне тіло, не завдаючи йому шкоди. Колоди заскрипіли й почали гнутися, а потім із величезним гуркотом тріснули й ворота розлетілися разом з істотою, яка розпалася на всі боки болотом і зникла.

Вершники піднесли зброю, видали дикий крик, схожий на гавкіт, щось на кшталт «Ааах-кен! Ааах-кен!», і кинулися просто в зяючу вирву брами.

Потім я побачив внутрішній двір фортеці, і все було скінчено. Колоди, забризкані кров'ю, понівечені тіла, жахливий крик жінок і дітей. Голоси здіймалися аж до неба, і я теж кричав. Ще я бачив зв'язаного чоловіка й одного з нападників, як він дивився на нещасного крізь отвори в черепі чудовиська, яке було на його шоломі. Я почув, як він тихим, витонченим голосом запитав: «Де Долина Скорботної Пані?», а потім підняв невелику металеву фляжку і вилив трохи рідини під ноги зв'язаного, і як ця рідина почала диміти, а потім раптово спалахнула.

Чоловік у драконячій броні знову поставив питання, знову підніс фляжку, і я закричав, ніби сам горів.

Я прокинувся, почувши власний крик, а також крик Бенкея і, здається, всіх істот у поселенні. А потім ми бігли до вежі один поперед одного, спотикаючись і падаючи, серед стогонів, плачу й тріпотіння крил, просто у відкриті ворота зі сплетених коренів, потім по дерев'яних сходах, через коридори серед колон зі стовбурів і плетених візерунків із гілок.

А ще пізніше ми стояли у великій залі й хором співали пісню. Тоді я вперше побачив Скорботну Пані.

Вона здіймалася у великій округлій залі, відділеній від нас решіткою у вигляді листя й квітів, за кришталевими шибками. Величезний стовбур дерева з плетивом коренів, що утворювали щось на кшталт великої драпірованої спідниці, обплітав її до пояса, корені обвивали її талію і груди. Стовбур виглядав так, як повинен виглядати стовбур старого дерева, але водночас здавався м'яким, гойдався й колихався на всі боки, мов справжня тканина, поскрипуючи при цьому, як дерево. Жінка, велика, з дивним, чужим обличчям, позначеним стражданням, оточена хмарою скуйовдженого волосся, повільно гойдалася, розкинувши руки, а навколо неї літали дикі діти — не більші за долоню, — тріпочучи крилами й тягнучи за собою смуги світлистого пилу.

Ми співали. Повільно, тихими голосами, без кінця. А потім поволі все заспокоїлося, кришталеві шибки, крізь які ми бачили Пані, почали вкриватися сріблястими пластинами й раптом стали дзеркальною поверхнею. Я побачив у ній натовп красивих, тендітних істот, огорнутих райдужними крилами, наче пелюстками квітів, а між ними — двох огидних залізних чудовиськ — Бенкея і себе. Колючих і зубатих драконів, схожих на вершників із мого сну. Бенкей застогнав і закрив обличчя руками, а я зрозумів, що це Скорботна Пані нас побачила, і тепер ми станемо частиною її сну. Крізь туманні шибки я ще встиг помітити, як Пані перестає рухатися й повільно опускає голову. Кошмар закінчився.

До долини повернувся спокій. Порожній, безглуздий, туманний спокій хворобливого сну, який затоплював нас, як літня, каламутна вода. Дні минали, і час плинув. Думаю, що він плинув за межами долини. Там наставало літо, минали дні й тижні, але тут ми проживали той самий невиразний, туманний день без початку й кінця, длубаючись у землі й безцільно блукаючи в напівсні.

Час затоплював нас, і мені здавалося, що ми починаємо змінюватися. Стаємо схожими на сонних, приглушених істот, які блукали разом із нами по долині.

Однак після того, як Пані подивилася на мене через дзеркало, мої сни змінилися. Я почав бачити те, що бачила вона. Іноді я плив по долині серед листя, диких дітей, що бавилися у квітах або танцювали на поверхні спокійної води, наче вона була дзеркалом у тумані світного пилу і смутної, тихої музики. Іноді, однак, приходив кошмар, і тоді я був загубленою наляканою дівчинкою, яку переслідували чудовиська зі слизького м'яса, з набряклими членами, великими, як гілки дерева; земля тріскалася, і з неї виростали стікаючі слизом губи, що мене поглинали, зусібіч на мене бризкала густа, слизька рідина, мене обліплювали якісь членистоногі жуки, з темряви простягалися товсті руки, які вдиралися в кожен закуток тіла.

Тоді я прокидався з криком і знав, що ми повинні співати й заколисувати Пані, перш ніж її кошмари проникнуть у долину.

І завжди в цих снах до мене поверталася печера. Чорна печера на схилі гори, печера, в якій мешкав величезний сліпий змій. Ця печера лякала мене найбільше, і я не знав, чому.

А однієї ночі у снах раптом щось змінилося. Я побачив звичайного чоловіка в просторих чорних штанах і сірій куртці з вишитими круглими знаками на грудях та рукавах, із ножем біля пояса. Чоловік був худим, із коротким рудим волоссям і випуклим носом, схожим на дзьоб птаха, і я його звідкись знав. Він з'явився серед дерев, що звивалися, як мацаки, і грибів, що блищали від слизу і стирчали із землі, як колони, а за його спиною я бачив печеру сліпого змія. «Вже час, Стовпе! — сказав чоловік. — Поглянь на небо, Стовпе, і прокинься!» А потім він відвернувся й увійшов до печери, яка мене так лякала.

Наступного ранку я справді прокинувся. Не так, як зазвичай. Наче прокинувся насправді. Я побачив Бенкея, який безцільно блукав, щось бурмочучи собі під ніс. Я побачив, що на його плечах виростають маленькі чорні пір'їнки. Я схопив його за плечі й потрусив, але він глянув на мене без виразу, взяв роздвоєну палицю, яку ми використовували як сапу, і пішов на поле. Я не хотів, і ніхто не звернув на мене уваги.

Я пройшов через поселення і дивився, наче бачив його вперше. Відчував сморід бруду і відходів, бачив жалюгідні дахи й калік, що спотикалися на своїх химерних кінцівках, з кошлатим волоссям, повним голок і сміття, дивився на гнійні виразки там, де з їхніх спин росли пошматовані крила, та на покручені вузлуваті пальці й губи, покалічені гострими, звірячими іклами. В долині діти переставали дорослішати, тому вони залишалися назавжди маленькими злісними істотами, які бігали без догляду. Досі я їх уникав, а тепер побачив, що в них божевільні обличчя й вони вкриті шаром бруду, їхні численні ранки гниють, а в очах ховається голод.

Потім я піднявся на схил гори, минаючи поля та гай, так високо, як тільки міг, і сів там, дивлячись на північ.

Це виглядало як туга, що веде до насильства, тому я відразу ж привернув до себе увагу диких дітей. Вони прилетіли нізвідки, двоє чи троє, з тих найменших, схожих на комах. Я дивився на їхні голі дитячі тіла, трохи більші за долоню чоловіка, й думав, що жодна істота не може літати на таких маленьких і тендітних крильцях. Ледве це спало мені на думку, одне з них справді з глухим плюскотом впало на землю та видало здивований крик болю. Я їх не боявся, бо бачив десятки разів. Я заспівав пісню, і ще одне заснуло в повітрі, а останнє метнулося вниз по схилу у важкому, кривому польоті й заплуталося в гілках дерева нижче.

А я сидів так у траві, і поступово до мене доходило, ким я є.

Ближче до вечора я побачив щось дивовижне. Спочатку подумав, що це сонце заходить, але воно світило нормально, пробиваючись крізь легкий туман. Я схопився на ноги й затамувавши подих дивився, як по небу летить сліпуча маленька плямка вогню, тягнучи за собою струмінь білого диму. Це трохи нагадувало сигнальну стрілу, але було так високо, що ніхто не побачив би з такої відстані жодної стріли, навіть якби мав очі сокола. Хмара у вигляді прямої лінії перетнула все небо, вказуючи точно на північ, а іскра, що її тягнула, змінила колір на червоний і згасла. Залишився лише хвіст, як у повітряного змія, що почав обриватися й розвіюватися, а потім десь далеко на півночі в небі розцвіло щось, що нагадувало квітку, але було таким маленьким, що швидко зникло, хоч я напружував зір, аж поки очі не почали пекти, й не виступили сльози.

Я відчував, що весь тремчу й негайно мушу щось зробити. Мене охопили дрижаки, і раптом я повернувся до себе. В одну мить.

Я стояв так, дивився, як пасмо диму вказує на північ, і раптом сказав: «Я Стовп, син Списника. Тохімон клану Журавля».

А потім спустився вниз.

Хатина була порожньою, коли я почав пакувати свої речі. В нас були сідельні сумки й дорожній кошик. Спочатку я підігрів трохи води з попелом, а потім поніс її в мисці до струмка, де зняв із себе обірване лахміття й вимився. Потім знайшов у кошику пов'язку, сорочку й штани, які невідомо чому колись здавалися мені брудними, і які я збирався випрати, але про це забув. Я надів на голову свій похідний капелюх і взяв до рук палицю шпигуна, спакував у кошик два смолоскипи, висушений ковечий сир та глинюватий хліб. Ніж вивідника повісив на пояс під курткою, а потім сів, бавлячись старою дудкою, яку колись вирізав Бенкей, коли ми мандрували як вільні люди, і чекав. Коли він повернувся, я підніс її до вуст і почав грати.

Вперше за довгий час у повітрі зазвучали інші звуки, ніж пісня для Пані. Я заграв мелодію про козла, який закохався в кобилу. Бенкей застиг у дверях, упустивши кошик, з якого висипалися овочі, і дивився на мене.

— Бенкей Хабзаґал, — сказав я кірененською різким голосом командира. — Донкацу, аскаро! Танцюй, солдате!

Він стояв з відкритим ротом і нічого не говорив.

— Танцюй! — крикнув я і встав, продовжуючи грати.

Він не встиг відскочити, коли я копнув його в ногу, а потім у другу. Потім я тупнув ногою по підлозі, а він ледве встиг прибрати стопу.

— Не можна… Насильство… — простогнав він, коли я тупнув знову.

— Танцюй! — крикнув я знову і знову штурхнув Бенкея.

Після кількох ударів він прикрився рукою і вдарив мене основою долоні по підборіддю. Я ледь ухилився, бо він міг би вбити мені сопілку в горло, а він стояв і здивовано дивився на свою руку, складену у «волову щелепу».

— Танцюй! — гаркнув я вчетверте і підсік його розмашистим копняком, змушуючи підстрибнути.

А потім ми кинулися один на одного. Він вибив у мене сопілку, я вдарив його під коліно, але він відсмикнув ногу і вдарив мене краєм долоні в горло, я ледве встиг заблокувати його зап'ясток та вдарити його ліктем у скроню. Він ухилився й кинув мене через стегно просто на підставку з палиць, на якій сушилися миски. Я покотився, розваливши наш убогий скарб, і підсік Бенкея копняком.

Ми довго боролися, розносячи примітивну хатину на друзки, поки нарешті не вибилися з сил. Він викручував мені руку, я другою тримав його за горло, і ми обидва хрипіли.

— Тохімоне… — прогарчав він.

— Бенкею Хабзаґале, вивіднику, — видихнув я. — Ми звідси йдемо. В тебе є трохи часу, щоб зібрати свої речі. Я бачив вогонь на небі. Він вказував на узбережжя. Я бачив імператора уві сні. Досить цього. Ми йдемо з долини.

Я вийшов назовні, сів і чекав. Дівчина з ногами оленя кинула відро, побачивши мене, і почала кричати, а потім втекла, роблячи довгі стрибки.

Бенкей вийшов із хатини. Він повиривав дрібне пір'я з плечей, і тепер із ран сочилася кров, але він привів себе до ладу настільки, наскільки це було можливо.

Ми рушили.

Між хатинами, через сад, гілки якого згиналися під вагою майже дозрілих плодів. Істоти, що працювали в полі й блукали селом, зупинялися й дивилися на нас зі здивуванням. А ми йшли в напрямку вежі.

— Ми знову заблукаємо і знову потрапимо в те саме місце, — сказав Бенкей. — Ми вже багато разів пробували.

— Тепер я знаю, що робити, — відповів я. — Сни Скорботної Пані мені підказали.

Не знаю, чому я вважав, що цього разу в нас вийде. Просто відчував це.

Я зрозумів, із чим маю справу. Насправді вся долина була звичайним урочищем. Нею правила Дієвиця, яка могла бути дуже небезпечною, але ця Дієвиця не знала, що робить. Вона перебувала в дивному стані чи то сну, чи то божевілля, й багато чого з того, що тут відбувалося, було просто маренням, яке вона наділила життям. Ним не керувала ані сконцентрована воля Дієвиці, ані потужна, хижа сила на кшталт волі до помсти того, хто помирає в урочищі. Ним керувала сонна божевільна думка, що була то тут, то там.

Попри це, дикі діти могли бути небезпечними, як небезпечною може бути отрута навіть мертвої скорпениці.

Стежка звивалася, ніби хотіла відігнати нас від вежі, кущі сплітали свої гілки на нашому шляху, і тоді ми грали пісню, а я весь час думав про вежу і прямий шлях до неї. Наполегливо, ніби борючись зі страхом Пані та її кошмаром. І я думаю, що був сильнішим, бо вже не спав.

Бенкей натомість бліднув, його руки трусилися, я бачив, як він озирається, нервово стріляючи очима навсібіч.

— Грай, — сказав я йому. — Думай тільки про сопілку і звуки. Ні про що інше.

Вежа височіла на галявині заплутаним клубком товстих, наче бочки, гілок, які виростали з потрісканої землі, утворюючи стіни, високі башти, сходи й балюстради, обвиті квітучим червоним плющем із колючими стеблами й листям. Усюди стояв солодкий задушливий запах.

Ми обійшли вежу й просто за нею зайшли в хатці. Всюди навколо я бачив диких дітей, як вони стрибають по гілках, перелітають між деревами, чув, як ті великі, схожі на тварин, зі злими блискучими очима, проштовхуються крізь чагарники, але їхні шепіт і крики вже не мали для мене більшого значення, ніж щебет птахів. Я звик до них.

Бенкей грав, а я думав про стежку, що веде на схил через луки й дедалі нижчі хвойні кущі, потім усе вище і крутіше, серед скель. Я думав про це наполегливо, пробираючись крізь ліс, ніби намагався створити цю стежку самою думкою, ніби сам був Дієвцем.

І врешті-решт чагарники розступилися, й ми вийшли на гірську луку, вкриту короткою травою і травами, та підіймалися все вище. Бенкей продовжував грати, але мусив зупинятися, щоб перепочити та віддихатися. Дикі діти виходили за нами з лісу, але якось неохоче, і що вище ми підіймалися, то більше їх залишалося позаду.

А потім ми побачили печеру. Вузьку чорну тріщину у вертикальній світло-сірій скелі, що врізалася в схил. Просто перед печерою я побачив майже плаский виступ, засипаний білим гравієм і камінням дивовижних форм. Звідти смерділо й долинало віддалене плюскотіння води.

Бенкей перестав грати, опустив руки й дивився на печеру, мов загіпнотизований.

— Ми не можемо туди ввійти, — сказав він спокійно. — Там живе зло.

— Зло й божевілля живуть у цій долині. Тут, де правлять божевільні марення, людей перетворюють на кастрованих звірів, а виразки та гниюче тіло прикривають квітами. Тут мертвих кидають на компост, Бенкею, а потім удобрюють ними поля. Це у вежі живе чудовисько, Бенкею, а не в цій печері. Відчуваєш подмух? Це перехід до нормального світу. Тому вона так його боїться.

Він подивився на мене.

— Ми вивідники, Бенкею, — нагадав я йому. — Ми аскарі армії Кіренену, пам'ятаєш? Пам'ятаєш, солдате?!

— Моссу кандо, — відповів він.

Я подав йому кінець палиці шпигуна. Якусь мить він дивився на неї з ваганням, а потім простягнув тремтячу руку, повернув руків'я й вивільнив меча.

Ми зійшли на скельний виступ між білим камінням і гравієм та побачили, що стоїмо на купі кісток. Дрібних кісток пальців, більших уламків тазів і кругли розбитих черепів.

— Це залишки тих, кого спіймали дикі діти, — зробив я висновок. — Можливо, тих, хто жив тут раніше й загинув у битві. Щось, про що вона не хоче думати чи пам'ятати. Нас не зупинять кілька старих кісток. Ходімо. Побачимо більше її кошмарів, а потім перейдемо на інший бік.

Вхід до печери був вузьким і вологим. Ми проштовхнулися в темряву, в крижаний подмух, що пахнув пліснявою і трохи сіркою, я висік вогонь, запалив смолоскипи, і ми рушили.

Спочатку я почув шепіт. Інший, ніж шепотіння диких дітей у чагарниках. Це були голоси, складені з плюскоту крапель і відлуння. Голоси, що кликали.

«Пасіонаріє… — долинуло до мене. — Знову граєшся сама з собою, Пасіонаріє?», «Кожен тебе скривдить, Пасіонаріє, кожен із них. Кожен розірве тебе і розштовхає, ти будеш стікати кров'ю, Пасіонаріє», «Вони заберуть твоє „я“, Пасіонаріє», «Знову хочеш обпектися? Хочеш знову плакати?»

«Знову будеш сама, Пасіонаріє. Будеш стікати кров'ю в темряві».

«Завжди сама, Пасіонаріє, знову буде так, як завжди, коли не слухаєш, Пасіонаріє».

— Ти це чув? — запитав Бенкей десь позаду мене. Звук наших кроків по камінню відбивався від склепіння, вдалині з різким звуком падали краплі.

— Це ілюзія, — відповів я. — Те саме, що її сни, які переслідували нас щоночі.

Ми йшли далі в мерехтливій пітьмі, серед дивних форм, утворених вологою скелею, як синьо-рожеві нарости, крапання води й відлуння, що скаче повсюди. Наші смолоскипи шипіли, полум'я тріпотіло, а ми рухалися вперед.

— Як на ілюзію, — сказав Бенкей, — смердить зовсім по-справжньому.

У повітрі дійсно висів важкий сморід, як від козла, брудного тіла і трохи від протухлого сиру.

— Це Дієвиця, — відповів я. — Її марення смердять, можуть завдати болю й мають свою вагу.

Ми зробили ще кілька кроків, і раптом тісний коридор розступився, а ми побачили велику печеру, дно якої повністю заповнювало тіло величезного змія, згорнутого в клубок, як звій мотузок. Він був товстим, як стовбур — потрібні були б двоє чоловіків, аби його обхопити, хоча я не знаю, хто при здоровому глузді захотів би це робити.

Змій підняв величезну гладку голову без очей, вертикальна паща розкрилася, і показався слизький червоний язик, що затріпотів у повітрі.

«Ти пахнеш інакше, Пасіонаріє… Але ти нарешті прийшла?» — пролунало під стелею.

— Сліпий змій, — прошепотів Бенкей. — Це буде нелегко. Схоже, це взагалі не найкращий день.

Змій високо піднявся над підлогою печери, за головою настовбурчився колючий каптур. Ми стояли на вузькому виступі біля входу. Бенкей підняв руку й показав «в обидва боки». Ми розбіглися, він підніс меча, а я звільнив лезо списа. Виступ по моєму боці закінчився, далі був ліс гострих утворень і великий валун, а потім тріщина в скелі. Я кинув туди факел, він загудів у повітрі й покотився по скелі, сиплючи іскрами, але не згас.

Я кинув спис услід за ним і стрибнув, особливо не роздумуючи, над десятками кам'яних шипів, що стирчали зі скелі, знаючи, що якщо хоч на мить завагаюся, ніколи цього не зроблю.

Я впав на валун, послизнувся і перекотився по ньому, а змій блискавичним рухом звився в мій бік і підніс тіло.

«Нарешті… — засичав він. — Ти не можеш вічно тікати, Пасіонаріє».

Слизький язик завтовшки з мою долоню знову висунувся з пащі, а потім розділився навпіл, показуючи жовтувате жало, схоже на лезо кинджала. Голова відкинулася назад на вигнутій шиї, а я намацав свій спис, знаючи, що не встигну виставити його вперед.

І в цей момент мене оглушив звук сопілки. Потужний у цій печері, ніби грав велетень, що випльовував роздираючі звуки колискової для Скорботної Пані. Змій звився на місці й кинувся в той бік, звідки долинала музика. Бенкей, усе ще граючи, стрибнув у тріщину в скелі, з якої ми прийшли. Голова чудовиська встромилася в отвір коридору, навколо посипалися шматки скелі, але музика все ще звучала. Сліпий змій відповз назад і знову вдарив, і щоразу відколювалися уламки, і голова глибше врізалася в отвір, поки не проникла в нього й не почала просуватися коридором, звідки досі долинали звуки сопілки Бенкея.

Голова й частина тіла проштовхувалися вглиб коридору, але решта досі лежала в слизьких клубках на дні печери, рухаючись і звиваючись. Я зробив єдине, що міг — підняв спис і вдарив у випуклий бік, що ковзав поруч зі мною, як борт човна. Рух тіла мало не вирвав спис із моєї руки, але лезо розпорювало товсту шкіру і звинне, як щупальце кальмара, тіло. Я чув жахливий рик із глибини коридору, але чудовисько не могло розвернутися в тісноті, тільки рухалося вперед, розриваючи себе навпіл об мій спис. Я все ще чув звук сопілки з глибини, а потім крик Бенкея: «Повернися за мною, тохімоне!» — зовсім чітко, ніби він був просто за стіною, а його голос ще довго вібрував під стелею.

Тіло змія просувалося в тріщину все швидше, бризкаючи кров'ю з рани, що тяглася за лезом, аж до звуженого кінця, який вже не зник в коридорі, а безвладно звисав, стирчачи на добрі вісім ліктів, і не рухався. І коли я заходив у наступний коридор, мені здалося, що я весь час чую прокляту колискову:

Porque te vas… Porque te vas…

Porque te vas…

Я брів крізь звивисті коридори й знову чув шепіт, але відповідав йому прокльонами. Орієнтувався на подмух повітря й тріпотіння полум'я мого факела, і через якийсь час знову натрапив на печеру, де стояла чорна вода, а за стіною плюскотів струмок. Мені здавалося, що це означає, що він мусить виходити на поверхню, хоча це була неправда, бо струмки можуть текти глибоко під землею і їм не обов'язково поспішати до світу під зірками й небом.

Я вибирав дорогу, з якої тягнуло холодним повітрям, і просувався вперед.

Це тривало дуже довго. Коли йдеш у невідомість, у темряві, а що гірше, під землею, все триває дуже довго.

Потім, однак, я потрапив у печеру, з якої не бачив жодного виходу, зате знову почув шипляче шепотіння, але інше, ніж голос сліпого змія. Щось біле рухалося в щілинах скелі, вислизало звідти, де падало світло факела, і ховалося в тіні. Проте я весь час чув у голові звук сопілки, на якій грав мій останній товариш, і мене переповнював гнів. Я склав спис навпіл та одним рухом сховав його вздовж дорожнього кошика, а потім дістав ніж вивідника й переклав у ліву руку факел. У печері було надто мало місця, щоб користуватися списом.

Я не боявся, та коли раптом побачив мерехтливу набряклу білу голову без очей, прозору, як тіло морського створіння, і з лискучими, як сталь, зубами, я закричав і відскочив. Вони з'являлися звідусіль, шиплячи: «Ти боялася болю, Пасіонаріє?», «Ми чекали на тебе так довго», «Ти вбила нас, Пасіонаріє». Вони мали набряклі тулуби, короткі, викривлені кінцівки й великі голови, що шкірилися цими залізними, ніби викуваними ковалем зубами; вони рухалися, наче пливли в повітрі у хмарах якихось рожевих частинок.

Це тривало лише мить, а потім мій гнів вибухнув. Пам'ятаю крик, пронизливий писк роіго, удари ножа й шипіння полум'я факела. Я рубав, бив і колов, впав у таку лють, що втиснувся у вузький прохід за останнім скигливим чудовиськом, буквально у тріщину. А потім вивалився з іншого боку на скелі, на дно чергової печери, але в мене більше не було факела. Я лежав у моторошній темряві, відчуваючи холод, і не міг рухатися від утоми. Привиди зникли, я чув лише шум води. Спробував намацати в непроглядній чорноті факел і відчув, що проводжу рукою по якихось вологих лишайниках або, можливо, по моху — такому, що може рости в печерах. Я не знайшов факела, але побачив, що в моторошній темряві печери щось мерехтить, якісь точки, ніби іскри, можливо, світлячки або світні гриби, які, кажуть, бувають глибоко під землею. Я знав, що як не знайду факел, на мене тут чекає смерть. За мить я знову відчув подмух холодного повітря, раптом мене осяяло сіре світло, і на стелі печери я побачив два палаючі кола, що нагадували блискучі мідяки. А потім почув віддалений гавкіт собаки. І нарешті зрозумів, що дивлюся на місяці, надворі ніч, а я вийшов з печери й лежу на вологому моху серед каміння.

Тієї ночі я не спав, тільки сидів, дивився вперед і чекав, коли зійде сонце. А коли воно нарешті зійшло, я зміг побачити схил гори, ліс і річку, що спокійно звивалася серед пагорбів. Уперше за довгий час я побачив ясний ранок із блакитним небом і золотим сонцем, я також побачив, що вздовж річки пролягає шлях, а далеко за пагорбами, ледве видиме, мерехтить море, як дорожнє дзеркало з полірованої сталі.

Я зібрав свої речі й рушив униз, відчуваючи себе дивно, бо хоча й звільнився і міг іти до своєї долі, але на кожному кроці згадував Бенкея та обіцяв йому, що повернуся до проклятої долини, хоча від самої думки про це в мене терпла спина.

Дорога виявилася настільки звичайною, що я не припускав, що в країні, званій Узбережжям Вітрил, таке взагалі можливо.

Того ж дня по обіді мене обігнав двоколісний віз, на якому сидів одноокий карлик у широкому капелюсі. Спочатку він запропонував мені купити у нього чарівні предмети, якими він торгував.

Продовжуючи йти й щомиті готовий звільнити лезо списа, я сказав йому, що бачив уже чимало і що тримаюся від Дієвців та урочищ якнайдалі. Однак віз надалі поскрипував поруч зі мною, а старий запитав, чи в такому разі я не маю якихось чарівних речей на продаж. Я сказав, що відповідь буде такою самою, і що краще б він їхав своєю дорогою.

Тоді він запропонував мені місце на козлах, бо, за його словами, йому набридла самотня мандрівка, і він охоче подорожував би далі в товаристві чужоземця, який є розсудливим чоловіком і сторониться речей, що є заразою цього світу. Я запитав, чому тоді він сам ними торгує, а він відповів, що для того, щоб від них позбутися.

Я сів на його візок, який покотився шляхом уздовж річки.

Чоловік той представився як Тінь Ворона чи якось так і розділив зі мною трапезу, а я мав відчуття, що у світі немає нічого кращого за копчене м'ясо, сир і свіжий хліб.

Уперше за дуже довгий час я спав глибоко й не бачив жодних кошмарів.

Наступного дня прокинувся, коли сонце вже стояло високо, лежачи на ковдрі біля згаслого вогнища, а від візка і старого не лишилося й сліду. Я відразу ж переглянув усі речі, які мав у кошику і за пазухою, але виявилося, що він нічого не вкрав. Натомість я знайшов чистий шматок тканини, в який було загорнуто ковечу кишку, набиту нарізаним на шматки копченим і сушеним м'ясом, — так, як зазвичай готували провізію в подорож люди Узбережжя: буханець хліба та цибулину. Я зрозумів, що у світі можна зустріти й добрих людей, які не цікавляться урочищами й не прагнуть пограбувати, поневолити або вбити кожного, кого бачать. Звичайних людей, які їдять сир, подорожують на візках, запряжених онаґерами, торгують і не мають нічого спільного з іменами богів.

Я роздмухав жар, а потім поснідав, дивлячись на річку й намагаючись ні про що не думати, особливо про Бенкея. А також про Снопа і Н'Деле.

Я сумнівався, що коли-небудь ще їх зустріну, думав про вогненну стрілу, яка перетнула небо — як передбачали мої видіння, — і вперше мені спало на думку, що, можливо, моя доля все ж таки десь існує.

Я закінчив їсти, а те, що залишилося, спакував до кошика й почув скрип весел. Із розпачем подумав, що як на Носія Долі, в мене виняткові труднощі з тим, аби зробити бодай кілька кроків, не вскочивши в чергову халепу.

Човен з'явився з-за вигину річки, він був довгим, зі складеною щоглою й рухався завдяки рядам весел із бортів, але не виглядав як галера. Чоловік, що стояв на носі, з цибулиною в одній руці й рогом в іншій, щось крикнув, і весла зупинилися, а човен поплив за течією. Я помітив, що ніхто на борту не тримає батога, але все одно кісточки моєї руки, що стискала палицю шпигуна, побіліли.

— Гей, хлопче! — крикнув чоловік. — Пливемо до гирла! Ти б не найнявся на весла за пів марки міддю? Легка робота, пливемо за течією.

— За цілу марку, — закричав я. — Або за пів марки та їжу до миски.

— Пів марки та їжу, — відгукнувся він.

І таким чином, нарешті, банально і без пригод, я дістався до морського узбережжя, а потім — ще далі, хоча це також не вся історія.

Розділ 9

Спляча принцеса

Хейд її звали,

як входила в хату,

відьма-віщунка,

мудра із посохом;

чари творила, як тільки могла,

чари на розпач,

радість робила

злостивим жінкам.

Пророцтво Вьольви

Град невеликий, тож Каверни не так важко знайти. Раз ми питаємо дорогу, потім долаємо криві вулички та сходи, зрештою дістаємося під чималий барбакан, який називають в'їзною вежею. Ковані герси підняті, й можна вільно проходити, немає навіть охорони, тільки над порталом брами сидять два залізні, схожі на драконів ґарґуйлі, що сканують перехожих очицями, в яких дрімає рубіновий блиск, і часом пирхають вогнем. Вони крутяться на своїх карнизах, іноді тріпочуть крилами, і цього досить, щоб справити враження, але я підозрюю, що це декорація.

Каверни знаходяться на найнижчому рівні граду, притиснені до муру греблі над рибацьким портом і до скелястої стіни, в якій витесані портали, арки й колонади, наче це Петра. Темні отвори ведуть углиб гори, мабуть, це ті знамениті каверни, від яких походить назва району. Можливо, йдеться про якісь склади в печерах, а може — про систему цистерн. Район невеликий, це видовжена площа й мішанина завулків навколо. Будівлі тут ані гірші, ані менш старанно збудовані, ніж деінде, може, лише трохи нижчі, мало яка кам'яниця має більш ніж три поверхи, а все ж тут витає специфічна атмосфера гетто. Може, бо тут панує тиснява, значно більша, ніж в інших частинах міста. Попри морок і дрібний сніг, що сипле з неба, в підтіннях чимало яток і людей. Може, не прямо натовп, але близько того. Жителі тут дуже різношерсті. Частина з них — це просто чужоземці, вони вирізняються зростом, небуденним вбранням і багатьма відтінками шкіри, але частина — це істоти, перетворені на химерні створіння, яких важко віднести до людського роду. На цій планеті я вже бачив усяке, але через таке скупчення чудасій в одному місці очам аж боляче дивитися. Тут є мутації, які, вочевидь, робилися умисне, але не зовсім вдалися, а є й цілком випадкові, що виглядають як сліди хвороб чи химерних схрещень людей і рослин, комах чи морських створінь.

Ось карлик веде на повідці дуже високу голу дівчину, порослу русявим хутром із чорними зигзагоподібними смужками, гострими вухами пантери, в'юнким хвостом і гострими, як стилети, пазурами. У дівчини котяче око, що палає золотом, але тільки одне, бо друге затягнуте більмом, у неї три пари грудей, що ближче до живота, то менших, і набір гострих зубів, які вона постійно щирить. Вони минають типа, який сидить, закутаний у подерте вилиняле хутро, й виглядає, як шматок коралового рифа, наче на ньому виросли цілі колонії морських раків. У натовпі я бачу лисого чоловіка, в якого з напівкожуха стирчить чотири руки, верхня пара м'язиста й могутня, нижня — худорлява й викручена. Дівчата з укритою візерунками із дрібною лускою шкірою, які виглядають, як людиноподібні удави, стоять групкою під якоюсь освітленою таверною й чіпляються до перехожих, наче повії, і може, саме повіями і є.

Над цим усім витає дух тимчасовості й біди впереміш з атмосферою східного базару. Товари, які розкладають на рядні або просто на притоптаному снігу, вбогі й часто ручної роботи. Якісь ходаки й постоли найрізноманітніших форм, якісь елементи гардероба, якісь криві меблі.

Мури рясніють написами різними мовами й абетками, на готичних конструкціях бракує як не краббів, то пінаклів, трапляються вікна з розбитими кришталевими шибками, які замінили риб'ячими мембранами чи полотняним ганчір'ям із мішків. На вулиці в снігу валяються відходи. Та попри це Каверни здаються живішими за інші частини міста.

Ми протискаємося крізь натовп і зрештою опиняємося в якійсь таверні. Тут тиснява й галас, але ми знаходимо місце на краю якоїсь лави. Пиво тут інше, ніби екзотичне на смак і пахне пряником, а подають його в посуді, схожому на тикви. В кутку я помічаю групку людей, які курять одну трубку, що нагадує дерев'яну трубу, всередині щось булькотить, але дим так напханий алкалоїдами, що його можна було б різати й продавати в закутках Боготи. Їх я навіть не чіпаю. По-перше, я не цього шукаю, а по-друге, в них непритомні розфокусовані погляди й із ними неможливо говорити.

— Так легко ми його не знайдемо, — каже Ґрунальді. — Але він може знайти нас, і це мені геть не подобається.

— Знаю, — пояснюю я. — Тут справа не лише в Червені. Щось мені підказує, що в такому місці можна вивідати найбільше.

І справді невдовзі хтось до нас підсідає, але зазвичай це люди, які хочуть щось продати, купити чи обміняти. Найчастіше щось із нашого одягу, при цьому шаленим успіхом користується плащ Варфніра, який хочуть обміняти то на капоту з блискучого хутра, від погляду на який на думку спадає якийсь морський ссавець, то на накидку, що виглядає, наче безформна купа мертвих щурів з лапками й пласкими мішечками випотрошених мордочок. Пропозиції відхиляються. Тип із химерно деформованим обличчям, що нагадує крокодила, пропонує нам дешевий нічліг, якийсь пристойно вдягнений добродій із короткою сивою борідкою та стягненим срібною пов'язкою волоссям, п'яний як чіп, сто разів перед нами вибачається і благає дозволити йому подивитися в очі Сильфани, бо вони «як зірочки». Добродій досить милий, тож ми йому дозволяємо, однак не дізнаємося від нього нічого на якусь із важливих тем, зате багато про те, яка гарна наша воїтелька, і які ми щасливчики. Після вісімдесятого запевнення, що її очі — як зірочки, ми зрештою переходимо в інший заклад.

Заходимо в інші таверни, вештаємося вулицями. Мене штовхає незрозумілий інстинкт. Щось шукаю і маю передчуття, що я вже близько. Якийсь слід, може, вирішальна зустріч? Мені здається, що не в Червені справа. Є лише докучлива непевна інтуїція, враження, що щось важливе ховається на відстані простягнутої руки, але я цього не помічаю. Це відчуття таке сильне, що в мене трясуться руки, я не можу всидіти на місці, тільки вештаюся всюди й зазираю в різні закутки.

Щось не так, і мені здається, що це в мене під носом.

Тільки я нічого не бачу.

В якійсь таверні до нас підсідає великий тип, іще один утікач з острова доктора Моро. З його лисої голови стирчать якісь нарости, наче акулячі плавці, розташовані рядами, мов зубці пилки, що додає йому драконячого вигляду, одна його рука наче зсохлася й тепер схожа на мавпячу, але з потворними, як бритви, пазурами; він тримає її біля грудей і прикриває плащем. Коли він розтуляє вуста, видно великі ікла, яких не посоромився б і павіан.

Зуби калічать йому губи і язик, через що говорить він невиразно та ще й шепелявить.

— Це ви — ті Дієвці, які билися з нашими в порту й майже вбили майстра Фйолсфінна, а потім раптом стали друзями? Всі про це говорять.

— Це ми, — сухо відповідає Варфнір.

— Я — Платан. Я мав стати Братом Дерева, але виявилось, що я не гідний, Сад мене скалічив і відштовхнув… Я розумію… Я терплячий… Чекаю, поки майстер Фйолсфінн винайде ліки. Але ви мусите це йому від мене передати! Мусите йому сказати, що я, Платан, не боюся й благаю його про ще один шанс. Я мушу ще раз зайти в Сад. Мушу його побачити. І ще скажіть Фйолсфінну, що погані справи починають коїтися тут, у Кавернах. З'являються дивні люди, які в корчмах розповідають про амітрайську богиню або про короля Зміїв. Ті, кого відштовхнуло Крижане Дерево, починають обурюватися, не хочуть чекати ліків. Нападають на людей, скаженіють. Фйолсфінн дав їм дім у Кавернах і хоче знайти для них ліки, але вони хочуть бути потворами. Тому кажуть, що підуть до короля Зміїв, бо він приймає всіх і всім дозволяє бути як звірі. Кажуть, що якщо Сад зробив із них звіра, то так вони тепер і житимуть. Скажіть Фйолсфінну. Я, Платан, не хочу бути звіром. Я став химерою, але й далі хочу служити Саду. Скажіть йому.

— Скажемо, — відповідаю. — Скажемо обов'язково. Платане, де можна зустріти Зневажених Деревом?

— Не ходіть туди! Це там, де ми живемо, на вулиці Бондарів та біля Вартівні. У них свої таверни, але навіть не потикайтеся туди. Навіть вартові їх оминають.

— Мене звуть Ульф Ніт'їсефні. Я живу в місті нагорі, бо я — гість Фйолсфінна, і я поговорю з ним про тебе. Але я хочу, щоб ти вивідав, хто розповідає про короля Зміїв і про ту богиню. Запам'ятай нас усіх, хто тут сидить. Від завтра щодня, коли проб'є шість дзвонів, хтось із нас сидітиме в таверні «В Оселедця», першій у Кавернах за в'їзною вежею, на вулиці, яку називають Блаватною. Як прийдеш, то отримаєш різану і скажеш, якщо про щось довідаєшся. Зараз я дам тобі марку сріблом. З'ясуй, хто підбурює людей, як він виглядає та де буває. А особливо видивляйся невисокого амітрая… — тут я описую Червеня найкраще, як умію, сподіваючись негайної реакції, але очі Платана — немов блакитні корунди: нічого не виражають, але дивляться уважно.

Мені здається, що на його примарному обличчі химери я бачу тінь надії.

Невдовзі після цього ми виходимо. Я ніби й дізнався, що хотів, але мені досі не сидиться. Велика тривога й незрозуміле передчуття. Може, це вже в мене невроз?

Ми кружляємо засніженими вулицями, обережно зазираючи за межі забороненого простору, де живуть Зневажені Деревом.

— Там його не буде, — каже Сильфана. — Якщо там живуть самі химери, то йому було б важко там заховатися. Думаю, що він радше сидить десь поміж купців…

Але я зупиняюсь, як укопаний. Відчуваю, як мій хребет перетворився на стовп льоду, сироти пронизують усе моє тіло, як після сплеску гіперадреналіну.

— Тихо! — кричу.

— Але що…

— Усі тихо! Ні пари з вуст!

Вони застигають із виразом подивування на обличчях, а я прислухаюся.

Десь далеко хтось наспівує. Приглушеним голосом, але чисто. Мугикає щось, що абсолютно не пасує до цього місця і здається мені бентежно, дошкульно знайомим.

Якийсь час я стою зі зведеною в попереджувальному жесті рукою, але вже нічого не чути.

— Це десь там, — кажу й чую, що в мене змінився голос. — Бігом!

Вони ні про що не питають, і ми галопом кидаємося в плутанину майже порожніх вуличок поруч із вулицею Бондарів.

Ми перестрибуємо якісь бочки й двоколісний віз, спертий об стіну, заглядаємо в завулки. Я поправляю під курткою ножа. Чути якісь віддалені верески, тупіт, але нічого більше. Дратівна мелодія стихає.

А потім раптом я знову застигаю з рукою вгорі, бо знову чую.

І впізнаю без жодних сумнівів, з таким відчуттям, наче моє серце вибухнуло. «Вигодовування круків». Карлос Саура. Балада з фільму. Стара іспанська пісня. Якій вже понад сто років. Яка прожила вже довше, ніж сам фільм. Існують записи різних версій, одна навіть цілком свіжа.

Пісня.

Із Землі.

Я знову кидаюся бігти, мої люди за — мною. Вилітаємо на окружну вулицю, що тягнеться навколо муру греблі, зовсім порожню. Вікна тут темні й мертві, тільки звідкілясь звіддалік долинає голос, що виразно співає іспанською. По колу те саме.

А потім тупіт, брязкіт і крик.

І пісня лунає з темного завулка.

Ми шикуємося й заходимо — я попереду, Варфнір і Ґрунальді по боках, Спалле й Сильфана позаду страхують.

Я чую, як вони з тихим брязкотом виймають мечі, а в мене лише ніж під пахвою. Свої три мечі, серед яких і мій досконалий «Нордланд», я не взяв із собою в місто. Крижаний сад здавався безпечним місцем.

Завулок закінчується невеличким гранчастим подвір'ям, оточеним квадратом готичних мурів. Я бачу недоладні спини чотирьох Зневажених Деревом. В одного з них складені ангельські крила, в іншого — зад і ноги оленя, третій вайлувато звивається на землі, стискаючи руки на власній шиї, між його пальців порскає кров.

А під стіною я помічаю хлопця, якому менш ніж двадцять, без сумніву, місцевого, худого й жилавого, із видовженим обличчям та яскраво-рудим волоссям, одягненого в зношені штани й коротку куртку, трохи схожі на китайські. Він тримає двометрову палицю — може, для мандрівників. Стоїть нахилений, на широко розставлених ногах. Під його стопами лежить якась каска, схожа на корковий шолом. Хлопець стоїть нерухомо й чекає на якийсь рух тих інших.

І співає іспанською.

Це все триває долю секунди, поки я сканую ситуацію й викликаю Цифрал, яка з'являється в сяйві веселкових іскор, як завжди, дратуючи своєю кітчевістю.

* * *

Зневажені почули їхні кроки й моментально обернулися, загрозливо позираючи з-під деформованих лобів. Драккайнен примирливо здійняв руки, Варфнір і Ґрунальді підійшли ближче до нього з боків. Спалле із Сильфаною розвернулися до виходу з вулички з витягнутими мечами.

— Це стільки вас проти одного хлопця, Брати Дерева? Облиште дитину.

— Ми не служимо Дереву, — відповів оленеподібний мутант. — Це не ваша справа. Хіба що вам не терпиться на той світ.

Заміс тривав менше секунди. Просто все закрутилося, наче хтось сповільнив стоп-кадр.

Ангел розправив крила, не даючи змоги щось побачити, й кинувся на Драккайнена, виставивши вперед жахливе заокруглене вістря, схоже на єгипетський бойовий серп, двоє інших стрибнули на Варфніра з Ґрунальді, брязнули мечі, хлопець зі свистом махнув своєю палицею, на кінці якої з'явилося тонке лезо. Драккайнен вивернувся поворотом праворуч, пропустивши серп уздовж своєї руки, перехопив зап'ястя ангела й різко обернувся в інший бік, виконуючи на мутанті прийом коте-гаеші. Химера зробила сальто в повітрі й гепнулася об брук, Драккайнен рубонув її здобутим серпом і перескочив до іншого — того, чиє обличчя було вкрите шипами. Ґрунальді відбив швидкий удар на горло, який був таким потужним, що його кинуло на стіну. Вуко перекинув серп в іншу руку, вийняв ножа й жбурнув у суперника Останнього Слова, після чого ухилився від замашного удару шипастого, рубонув його в ахіллове сухожилля, чим звалив його на землю, і в стрибку розпоров йому бік грудної клітини. Варфнір наскрізь простромив свого супротивника, відштовхнув його копняком, звільняючи вістря, навскіс перерубав йому шию та стрибнув на того, з яким досі боровся Ґрунальді.

Ангел тим часом підібгав ноги та встав, допомагаючи собі крилами; повалений Варфніром також напружився й повернувсь у вертикальне положення, тримаючись за стіну; шпичастий, ігноруючи розрубані ребра, широку рану в боці, з якої стирчали клоччя легень, і нефункціональну ногу, почав спинатися на рівні.

— Погані справи, — сказав Вуко. — Покажи мені пісні.

— Нічого немає, — застогнала Цифрал налякано. — У них це всередині! Закорковане в організмі.

— Закорковане що? Проскануй мені цю кров!

— Є! — пискнула вона. — І навіть досить багато.

Драккайнен обернувся й відхилився назад, уникаючи скісного удару, після чого копняком зламав шпичастому коліно й рубонув по зап'ястку і сухожиллю. А потім відкинув серпа, присів й обома руками зачерпнув повиту парою кров із калюжі, а з нею — перетворений на руду каламуть сніг.

— Perkele lamitaa! — крикнув він і викинув руки в бік противника, бачачи перед очима молекули води, розпад хімічних зв'язків та об'єднання в молекули високо реактивних блакитних атомів водню в оточенні газів кисню, насиченого енергією.

Щось зблиснуло, шипастий гепнувся навзнак із палаючим обличчям, із його рани в боці ринув вогонь. Драккайнен обернувся до решти, а в кожній його руці з тріскотом танцював пломінь.

— Ну, давай, почваро, — просичав. — Make ту day, шмаркото.

Бахнуло. З його долоні вистрілили струмені вогню. Один зі Зневажених покотився по бруківці, як палаючий смолоскип, ангел пересунувся по стіні, видаючи жаский писк і намагаючись загасити пожежу, що жбухала з його рани, як із сопла ракетного двигуна. Безрезультатно. Кожна крапля його крові одразу ж вибухала, як газолін, і запалювала інші.

Оленеподібний чкурнув у бік виходу з вулички, як болід. Варфнір і Ґрунальді одночасно відступили зі шляху й ударили його по ногах, а потім так само одночасно гупнули по грудній клітці та, схопивши за роги, притягнули до Драккайнена й кинули до його ніг.

Він нахилився й зачерпнув більше снігу з кров'ю.

— Жери це! Kusipää!

А потім, важко дихаючи, Вуко відвернувся й поглянув на хлопця, який не відкладав своєї палиці й дивився на них широко розплющеними очима.

Вуко струсив блакитні вогники з пальців, витер долоні чистим снігом і знайшов свій ніж.

— Ти співав, хлопче. Hablas espańol, muchacho?

Юнак зморщив брови, але нічого не сказав і не опустив палиці, яку тримав обома руками, вільно, самими кулаками, повернувши її під пахвою вістрям назад. Його погляд стрибав по них, спрямований приблизно на середину фігури.

— Звідки ти знаєш цю пісню? — запитав Вуко. А потім, напруживши пам'ять і розум, запитав іще раз кострубатою амітрайською.

— Це молитва, що відлякує демонів і присипляє Скорботну Пані. Може, ти бував у її долині? — відповів хлопець тією ж мовою.

— Я погано говорити амітрайська, — дуже виразно й натужно вимовив Драккайнен. — Знаєш мова мореплавців? Звідки знаєш пісня? Страшенно важливо.

Юнак трохи виструнчився й підняв спис, дуже повільно поставив його вертикально на брук і повторив те саме мовою Узбережжя Вітрил.

— Я не знав, що ти так любиш музику, — прохрипів Ґрунальді, а потім зняв свою шкіряну шапочку й витер спітніле чоло.

— Хлопче, хто така ця Скорботна Пані? Ти її бачив.

Він кивнув головою.

— Бачив один раз. Що між вами спільного? Ти — Пісенник? Щойно ти спалив Зневажених Деревом.

— Я прибув сюди, щоб забрати її додому. Її та кількох інших.

— Забрати додому? Куди?

— Далеко, — відказав Драккайнен, невідомо чому переконаний, що відбувається щось напрочуд важливе. — До країни, яка знаходиться дуже далеко звідси. Туди, звідки вони родом. Ти знаєш, де ця Пані? Зміг би мене туди відвести?

Хлопець випустив палицю, а потім сповз по стіні й так навприсядки завмер.

— Ти упав разом із зіркою? — запитав натужно. — З огненною зіркою, що летіла з неба наприкінці літа минулого року? На узбережжя?

Драккайнен проковтнув слину.

— Так. Я упав із зіркою. Чому ти плачеш?

— Я подолав дуже далекий шлях, щоб із тобою зустрітися, — глухо кинув хлопець. — Багато хто загинув, щоб я сюди дістався. Я — Носій Долі, і гадаю, що маю чимало тобі розповісти. Від цього залежить доля незліченної кількості людей. Так, я знаю, як потрапити в її долину, й відведу тебе туди, але спершу ти мусиш вислухати все, що я хочу сказати, а це може бути довга оповідь.

— Думаю, в нас є трохи часу, — мовив Драккайнен обережно. — Ходімо з нами. Тобі треба помитися, щось поїсти й охолонути. Там, де ми живемо, безпечно, а ти поселишся там із нами.

— Хто це? — запитала Сильфана.

— Не знаю. Але здається, що те, що знає цей хлопець, це найважливіша у світі інформація. Він іде з нами, і з його голови не повинна впасти навіть волосинка, хай навіть доведеться відбиватися від усіх оглашенних у Кавернах.

— Я давно тут живу, — озвався хлопець і підняв із землі свою каску. — І сам ходжу цим районом. Не треба за мене переживати. Я — Стовп, син Списника. Тут мене звуть Ф'ялар Кам'яний Вогонь.

— Треба. Ти дуже цінний, — твердо відповів Драккайнен.

— Там, де я живу, всі мої речі. Я хочу їх забрати, а потім охоче піду з вами.

Вони пішли разом із ним у кам'яничку, де в досить великій, освітленій газовими лампами залі, поділеній перегородками на менші келії, Стовп знайшов свою, із плетеною циновкою на підлозі й чи то з кошем, чи то з наплічником, що стояв поруч. Вони мовчки дивилися, як він збирався методичними ощадливими рухами, тільки Сильфана допомогла йому, скрутивши циновку і знявши одяг, що сушився на мотузку. Останньою річчю, яку він спакував, була залізна куля завбільшки з велику сливу. Він старанно її загорнув і поклав зверху під кришкою.

* * *

Хлопець чудово знає, що таке ванна, кран також не викликає в нього жодних труднощів. Спалле йде вниз, у місце, яке справді важко назвати інакше, ніж «рецепція», і замовляє вечерю. Її приносять через пів години, але Стовп досі сидить у ванній, з якої чути плюскіт води — здається, в Кавернах він нечасто мав доступ до такої розкоші. Може, варто також додати, що він ледь уникнув смерті, а такий досвід чомусь дуже втомлює.

Урешті він виходить, переодягнений у пошарпаний, але чистий одяг, і сідає за стіл, узявши власне наряддя. Люди Вогню користуються лише ножами, а їдять зазвичай пальцями, хіба що мають справу із супом — тоді, звісно, беруть ложки. У Стовпа ж є спеціальний ножик із роздвоєним кінцем, який він дуже вправно використовує як виделку, а також щось на кшталт широкого пінцета, яким він послуговується як паличками. Ми сидимо навколо столу, я впихаю в себе якісь шматки через стиснуте горло, але мені кортить струсонути хлопцем і витрясти з нього все, що мені треба, але я ж обіцяв вислухати його історію. У цьому світі оповіді — це святе. Як фільм, театр і книжка в одному флаконі. У нас оповіді вже не викликають такого захвату. Ми ними просякнуті, ми їх об'їлися та втратили до них інтерес. Ми ними дихаємо й говоримо.

Тож я чекаю. Домовленість є домовленість. У готелі Фйолсфінна все ж готують значно краще, ніж у тавернах.

Мої люди дивляться на те, як Стовп оперує наряддям, наче це виступ ілюзіоніста. Сильфана раптом пригадує, що вона сестра стирсмана, тому тримає м'ясо пучками пальців, закриває рота, коли жує, ще і якомога непомітніше витирає жирні руки об сукню. Трушний Версаль.

Щоби згаяти час, ми коротко розповідаємо йому, хто ми та що плануємо зробити. Він слухає уважно й часом киває головою. Видається навдивовижу серйозним як на свій вік. На ньому багато дрібних шрамів, тож думаю, що він чимало пройшов. У ньому є щось особливе, це не звичайний пацан.

Стовп зрештою витирає вуста серветкою, виструнчується за столом, а потім витягає з-за пазухи маленьку трубку з чашею з якогось зеленуватого каменя і пласким мундштуком, схожу на мініатюру індіанської люльки миру. Я кам'янію від подиву, коли він виймає також мішечок із м'якої шкіри й розшнуровує його.

Я витягаю свій «Дублін» і кладу на стіл. Хлопець злегка підіймає брови й питає, чи хочу я його бакхуну, а я хочу його міцно обійняти й розумію, що це сама доля звела нас разом.

Я нюхаю, розтираю в пальцях. Листя світле й широко порізане. Запахом трохи нагадує тютюн берклі, але є в ньому й солодкі нотки арабського тютюну для кальяну, а також якісь пряні липкі домішки. Я дуже обережно підкурюю дрібку, й на моїх губах з'являється усмішка. Це не зовсім тютюн, звісно, що ні, але щось дуже схоже. Достатньо схоже, щоб я міг би на цій планеті жити.

Приношу хлопцю запалену тріску, якою підпалюю камін. Стовп опадає на спинку стільця, якийсь час пихкає, блукаючи по нас очима, а потім починає говорити.

Оповідь триває до пізньої ночі, коли ми змушуємо себе лягти спати, а одразу ж після сніданку хлопець продовжує розповідати. Говорить складно, старанно добирає слова, тож я намагаюся не перебивати й не ставити запитань, принаймні поки він не закінчить. Йому часто бракує слів мовою Узбережжя, тоді він переходить на амітрайську, мені доводиться допомагати й перекладати, і це триває довго, але принаймні виявляється, що моя пам'ять починає розблоковуватися, і я пригадую дедалі більше слів.

Коли він закінчує на тому, як сів на човен, що мав висадити його біля гирла, натомість не надто брутально, але все ж насильно привіз його прямо до Крижаного саду, я не можу всидіти на місці. Всі йдуть відіспатися після чергової сесії, але я залишаюся за столом, мені треба багато чого обдумати. Ситуація, як на мою думку, до вчора була просто складною, а тепер перетворилася на пекельну китайську головоломку. Тепер це рок-фестиваль на мінному полі. Ще я думаю про цього дивного дітвака, який за неповні два роки встиг побувати імператором — володарем світу, полководцем, волоцюгою, рабом, портовим робітником, жерцем, шпигуном, членом конвою каравану і бозна-ким іще. У нього було п'ять імен, його десятки разів намагалися вбити найрізноманітнішими способами, він протистояв потворам, Дієвцям, убивцям, воякам — і досі живий. До того ж він — повноправний наступник імператорського трону, що також може бути важливим.

Канарка знаходить Фйолсфінна в теплиці. Під кришталевим дахом тягнуться ряди якихось розсад, король сидить за базальтовим столом і незадоволено розглядає маленьку фіолетову бульбу, яку тримає дерев'яними щипцями. За звичайних умов мене б зацікавило, що він робить, але не сьогодні. Він знову почав запускати сиву бороду, яка перетворює його на якогось сюрреалістичного короля Ліра.

— Фрейхофф в Амітраї, — кажу, не церемонячись. — Захопила владу в найбільшій імперії на континенті й проводить там соціальні експерименти глобального масштабу. Проти нас ще й щось на кшталт Монгольської чи Китайської імперії, що перевертає світ догори дриґом, не лише Ван Дікен. Я локалізував також Пасіонарно Калло. Вона відносно недалеко, в горах південніше Пустки Тривоги, тільки збожеволіла. Впала в якусь магічну кататонію й контролює всю долину. Розстановка сил трохи змінюється, професоре Фйолсфінне, і що б ти не казав, проблеми у нас спільні.

— Амітрай дуже далеко, — відповідає він трохи невпевнено. — Вони сюди не дійдуть.

— Твої колеги не переймаються такими дурницями, як те, наскільки це можливо чи раціонально. Вони боги, чи не так? Проблема не в тому, що вони зроблять, а в тому, що намагатимуться. А як тобі здається, що саме? В цій ситуації конфронтація між цими двома — неминуча. Дві інші сили: Калло, яка перетворилася на депресивну богиню в комі, а також ми в цьому твоєму базальтовому Діснейленді, стали частиною гри. Чимось, що ті двоє намагатимуться поглинути. Йдеться про запаси пісень богів. Те, у порівнянні з чим збагачений уран має не більшу цінність, ніж фруктові желейки.

— Секундочку… Звідки ти все це…

— Я — професіонал. І в мене є свої методи. Я знаю значно більше, ніж тобі здається. Зокрема те, що шпигуни цих двох уже в тебе в місті. Схоже, вони стирчать переважно в Кавернах, але це лише так здається. Це не ті люди, які лякаються драконів над брамою чи пісень богів. Вони вже підбурюють твоїх мутантів, і якщо все піде гладко, тут буде бунт. Що ти зробиш? Пошлеш військо вгомонити Каверни? Напередодні війни? Концепція пасивного сидіння в фортеці здається мені зараз абсолютно сумнівною.

— Мутанти знайшли в мене прихисток. Їх ніхто не поневолює й не вбиває. Ніде у світі в них немає стільки свободи. Я намагаюся винайти ліки, що запустять зворотний процес. Чому вони мали б…

— Годі цих ігор, професоре. Я розкусив твій архетип. Я кажу не про тих бідось, які потрапили сюди випадково, а про жертв твоїх же експериментів. Поганенький із тебе стратег, і я зараз не про твої шахові здібності, бо ти навмисне програєш, щоб я ставився до тебе несерйозно. А в мене немає такого наміру. І з мене ніякий політик. Мене неможливо втягнути в жодні інтриги, бо я бойовий пристрій. Простий як двері. Скажімо, ти хочеш мене контролювати. Шантажем, силою, можеш спробувати взяти в заручники моїх людей, тільки навіщо? Запевняю, що це може не вдатися, але дуже дорого коштуватиме. Бо тут ми ступаємо на мою територію. В понуру сферу оперативної роботи. В тебе могутні вороги, вони водночас є й моїми ворогами, тож припини викручуватись. Я тут, щоб навести лад у всьому цьому гармидері. Цей світ я маю покинути максимально наближеним до того, яким він був до вашого прибуття. Я пропоную тобі союз.

— Усе чудово, але боюся, ти тут нічого не вдієш. Нападеш на Амітрай?

— Я маю прибрати їх із цього світу. Дослівно. Або посадити на пором і вислати на Землю, або ліквідувати. Вбити. Закопати на болотах. Я прилетів не для того, щоб вести війни чи гратися в політику. Тому мені потрібні твої асасини, бо ти поняття не маєш, що з ними робити.

— Тобто?

— Твоя казка. Твій юнгівський архетип. Це зовсім не «Серце пітьми», а Гарун ар-Рашид. «Старий із гір». Що ти так дивишся? Це ж очевидно. Замок, а в ньому — мудрець, в якого невеличка армія, зате є фанатично віддані йому люди. Потенційні асасини. Такі, що ліквідують полководця й відвернуть битву замість того, щоб іти у бій. Люди, яким їхній учитель показав зримий рай, до якого вони прагнуть. Знайомо? Ар-Рашид використовував гашиш і декорації, а в тебе є пісні богів і Крижаний сад, що ще краще. Мені це не подобається, але я розумію. Принаймні з технічного боку ідея непогана. У тебе крутилося на язиці: «Що мені з такого союзу?», тож дозволь тобі пояснити. Ти — науковець. Ксеноетнолог. І ще — компаративіст, якщо мене не підводить пам'ять; от звідки ці лідерські замашки. Але я — оперативний агент. Ти не зможеш використати цих своїх асасинів, бо ти уявлення не маєш про практику в полях. Навіть не знаєш, чому їх вчити. Самих мутацій, що підвищують потенційні можливості, недостатньо. Невелике діло — викувати меча. Щоб із нього була якась користь, потрібне ще й мистецтво орудування мечем, і саме це я тобі пропоную. Фехтування. Практику розвідки, саботажу, таємного вбивства. Проти твоїх смертельних ворогів. Пропоную тобі також можливість евакуюватися. Їм — ні. Ти — вчений, яка тобі вигода з досліджень, які ти ніколи нікому не покажеш? Поки ми з ними розправлятимемося, ти можеш продовжувати дослідження, а коли повернешся, матимеш матеріал, якого ще світ не бачив. І будеш таким єдиним на Землі, оскільки програму закрили. Єдиний експерт із позаземної культури. Матимеш трохи дивну голову? Це додасть тобі вірогідності й популярності. Могло бути й гірше, тобі навіть пасує цей макет. Подумай про це. Будь-які твої плани з тріском проваляться, якщо ці двоє симпатяг і вдосконалювачів світу розірвуть тебе на шматки.

— Що ти пропонуєш? Що взагалі можна зробити?

— Мої джерела кажуть, що Ван Дікен вишукує долину Пасіонарії, й він уже натрапив на слід. Ми повинні її евакуювати, перш ніж він до неї дістанеться. Забрати Скорботну Пані, а якщо вдасться, то й чинник «М», і привезти сюди. І це терміново.

— Як? Зима надворі.

— Ми не плануємо війну, лише невеличку хірургічну операцію. Напруж мозок і застосуй магію. У мене вже є певні ідеї. Нам треба буде підготувати кілька речей, а втіленням займуся вже я. Тобі треба буде створити багато льодових скульптур із різними властивостями. І ще одне. Не муч Твіті, він нічого не знає.

— Кого?

— Цю магічну канарку. Вона нічого не записала. Я тримаю її у віддаленій ванній, із відкрученим краном, за щільно зачиненими дверима, а коли збираю інформацію в місті, теж не користуюся її послугами, вона літає біля мене, лише коли я шукаю тебе. До справ. Пасіонарія Калло — це зараз нічийна бомба, яка сидить у своїй долині й чекає, поки хтось її привласнить. Якщо це зробить Ван Дікен, можемо починати прощатися. Це тобі зрозуміло?

— Зрозуміло. Припини на мене зриватися. Я не петляю, просто здивований. Скажи, що мені робити, я цим займуся. Здається, це ти в нас практик. Я навіть не знаю, з чого почати.

— Добре, — я сідаю з іншого боку столу й зручно спираюся, потім виймаю люльку. — Дай папір і щось, щоб писати. Пункт перший: як довго створювався крижаний дракар?

— Швидко. Кілька днів. Проблема у винайдені концепції та створенні, скажімо, закляття. Але це вже є. Я працював над ним місяцями методом спроб і помилок, але це вже готово. Можна створити такий на післязавтра. Тільки от затоки й усі ріки позамерзали. Ти застрягнеш за п'ять миль від узбережжя і що? Далі пішки? Я не створю тобі автівку. Пісня Людей не дозволить.

— Зараз. Усе по черзі, на будь-що знайдеться якийсь метод. Можна його модифікувати?

— Це триватиме довше, бо треба буде попрацювати над програмою. Модифікація не може порушити Пісні Людей, треба її ошукати, обійти запобіжники.

— Добре, повернемося до цього. Чи існує якийсь спосіб нейтралізації магії?

— Можна перехопити чинник «М» in statu nascendi, але з готовими виробами важче. Все залежить від того, чи вони стабільні.

— Це я вже й сам знаю. Я радше питаю про можливість їх екранувати. Пасіонарію треба сюди привезти, а потім якось її тут тримати. Не можна допустити, щоб вона рознесла нам фортецю чи перетворила її на психопатичний інтеграційний садочок, якщо вона злетить з котушок. Калло обсесивно боїться будь-якої форми агресії, її мучать кошмари, вона травматизована до чортиків і при цьому — могутня.

Норвежець прикушує нижню губу під своєю нерухомою, наїжаченою баштами сліпою маскою. Важко говорити з тим, у кого з міміки — лише рухи вуст і щелепи.

— Думаю, таке можна зробити. Приготувати стабільні покої, абсолютно стерильні в сенсі магії. Вона використає те, що матиме в собі, можливо, те, що намножить, але не перетворить покоїв і не здобуде більше самого чинника. Якщо буде комфортно і знайомо, то, може, вона заспокоїться. Покої ми можемо облаштувати, як хорошу земну лікарню.

— Мені потрібно щось на кшталт переносної капсули чи контейнера. Щось, у чому її можна безпечно зачинити й привезти. Із системою підтримки життя. Воно має бути зручне й асоціюватися з безпекою. Далі, мені потрібні хороші мапи. Є тут у тебе якісь мапи?

— Зараз, я намагаюся все записати, бо вже гублюся.

— Почни краще думати й нотувати швидко. На цю фазу в нас лише кілька днів. Далі, мені потрібні люди. Надійні й вірні. Морально я сповнений незмірної огиди, але покажи мені тих своїх асасинів. Особливо мені не подобається, що вони називають себе Братами Дерева. Жахлива назва. Дуже погані асоціації. Що це за дерево?

— Ох, просто архетипний символ міста. Такий собі genius loci. Дерево — це коріння, тривалість, це вісь світу відповідно до шаманських конотацій і виразний графічний символ. Звідки мені було знати, що ти не любиш дерев?

— Що значить: «не люблю»? Я сам у певному сенсі дерево. До роботи.

Ми випливаємо під покровом ночі. Таємним виходом із розміщеного всередині гори доку. Матовий, як тінь, корабель, тихо й велично вислизає з нутра фортеці, пропливає через пустий аванпорт, а коли греблі опускаються у воду, минає моли порту й виходить у сяйливе чорне море. Дракар утратив свій характер і перестав бути дракаром, тепер це бочкоподібний об'єкт, від погляду на який на думку спадає моторний чи підводний човен. У нього досі є щогла, штевень із головою дракона й пара середньовічних елементів, включно зі щитами, підвішеними на бортах, і надщербленим релінгом — абсолютно зайвих, але без них він не хотів функціонувати й тонув. На ньому — мінімум того, що вимагається в Пісні Людей, щоб узагалі плавати. Тож він плаває. Як підводний човен, поспіхом перевдягнений до карнавалу.

Погода як на цю пору року дуже хороша. Море розбурхане, але шалений шторм нам поки не загрожує, тільки тримається мороз. Ми стоїмо на палубі так довго, поки вогні Крижаного саду не зникають у мороці, тоді спускаємося вниз.

У кают-компанію, знайому до нудоти, у зеленувате світло пекельних мурен, що звиваються в прозорих стінах, і до крижаних циліндрів, що тліють у грубці.

Дракон скеровує голову туди, куди його веде запрограмований курс, ніби тягне корабель за собою. Дракар суне на Острогові острови, його веде інстинкт невеличкого пташка, зачаклованого в крижаній кулі в спеціальному розчині, що зберігає його життя. Птах, яскравий, як папуга, але в усьому іншому схожий на дрімлюгу, гойдається на хвилях гіпнотичного сну про весну й мандрівку на південь. Своєю чергою пласка риба, що дрімає в іншому контейнері на дні трюму, стежить за скелями, рифами й лабіринтами Острогових островів і лине до гирла на нерест.

Складна конструкція, але працює.

Поки що.

Можна ще стернувати безпосередньо: є крижане крісло, яким можу користуватися лиш я, а також спрощене ручне керування, яким поки має займатися команда Фйолсфінна.

Вода, що рухається завдяки пісням богів, омиває кіль і дно корабля й штовхає його вперед, використовуючи поверхневий натяг і хвильки дрібних зморшок, що вкривають корпус судна, як тіло дельфіна. У нас є ще два водометні сопла вздовж бортів, але вони передбачені як аварійний рушій, бо жеруть забагато пісень богів.

Вітер дме з північного заходу, дуже хороший напрямок, тож ми встановлюємо носійні площини, що здалеку виглядають, як вітрила, і зменшуємо магічний рушій до мінімуму, але корабель і так робить п'ятнадцять вузлів і суне за вітром, ледь нахилений, розрізаючи чорні нічні хвилі.

У нас дві аркобалісти, що метають списи з бойовим зарядом драконячої олії, і обертальний вогнемет. Вони були навіть на грецьких трієрах, трапляються й тут.

Схоже, це найпотужніший корабель, що будь-коли плавав у цих водах. Поки його ще не помітила Пісня Людей і не класифікувала як анахронізм.

Але поки що пливемо.

На південь. До Пустки Тривоги.

Екіпаж не хоче інтегруватися. Тринадцятеро асасинів Фйолсфінна тримаються збоку, мої люди разом із хлопцем — у своєму колі. У мене попереду кошмар злагодження команди.

Спершу я оголошую, що ніхто з нас не може носити ні знаків Людей Вогню, ні символу Крижаного Дерева. Пояснюю, що місія таємна. Ніхто не повинен знати, хто ми й звідки прибули. У нас є власний одяг — анораки та штани зі схожим на тюленяче водонепроникним хутром, кольчуги й маскувальні білі комбінезони з чорними смугами. Ми виглядаємо ідентично, але все одно поділені на два різні табори. Немає відкритих конфліктів, але це дві спільноти, що тримаються свого кола.

Я вдаюся до перевірених методів і організовую тренінгові змагання у змішаних групах, почуваючись готельним аніматором. Ще мене навідує ідея організувати аеробіку в басейні, гру в бінґо чи дартс, тож зрештою я обережно звертаюся по допомогу до грифонячого молока, і це спрацьовує найкраще.

Стовп розуміє карти. В його палаці були якісь мапи, ще вони користувалися стратегічними макетами. Взагалі хлопець схоплює все винятково швидко. Його навчили краще, ніж він сам міг би зізнатися.

— Вхід до печери десь на тому схилі, але він зовсім маленький, це, по суті, нора, а зараз ще й усе буде засипане снігом, — каже він.

— Ми впораємося.

— Ти завжди так кажеш. Мені це подобається, бо ти не падаєш духом, але там буде складно. Дуже складно. Багато пісень богів.

— Я прибув сюди не падати духом, а лікувати твій світ.

— І це мене турбує. Ніхто не може вилікувати світ. Ти не можеш виправити те, що складніше, ніж ти сам. Усі оті хочуть лікувати світ, а роблять те, що ми зрештою бачимо.

Я усміхаюся.

— Це виправлення буде простим, як ампутація. Я не маю всього лікувати, лише очистити гнійник. А це цілком можливо.

— Спалле каже, що ти вмієш бачити в темряві й нюшити, як пес. І що ти рухаєшся швидше, ніж видно зором.

— Колись умів, але мене скалічив той Дієвець, Аакен, і ці вміння зникли. Хоча я досі багато що можу. Навчився трохи діяти.

— Це небезпечно. Мій батько карав Дієвців смертю. Вони завжди накликали лихо.

— Це інше. Твій батько мав рацію, бо справжні Пісенники зараз нищать світ. Я дію лише трохи. Ніби просто позичив інструмент. Я не збираюся вдавати бога. Я боюся пісень богів і того, що вони роблять із людиною. Кожен із тих Дієвців трохи божевільний, навіть Фйолсфінн.

— А якщо нам удасться, що ти з ним зробиш?

— Також заберу його додому.

— Він не хоче повертатися. Він любить цей свій сад і не зможе знову жити у вашому краї. Я це бачу. Коли небезпека для нього мине, він перестане бути союзником.

— Знаю, Стовпе. Але до цього ще далеко.

* * *

Світає. Це одне з тих сірих зимових світань, коли все має один колір — брудного полотна з дрібними вкрапленнями смолянистої чорноти. Сталеве небо, свинцеве люстро моря і блідо-сірий сніг, що вкриває замерзлий фірн, який простягається в море великим язиком на п'ять миль від гирла ріки та стелеться тримильною смугою вздовж усього узбережжя.

Порожньо й холодно, тільки пташки кричать, борсаючись у поривах вітру.

Корабель з'являється ніби нізвідки, спершу як ледь видима плямка на горизонті, темно-сіра на сталевій поверхні моря, як дивна одинока хвиля. Не видно вітрил, лише риска щогли й присадкуваті борти дивної форми, наче це видовжений горіх.

Немає вітрил, але попри це корабель пливе, з'являється виставлений уперед штевень зі скульптурою у формі шпичастої вищиреної голови дракона на кінці, але голова хитається на боки й роззирається, поглядаючи своїми вузькими очима, в яких дрімає блакитний ацетиленовий вогник.

Корабель не сповільнюється, пливе просто на вал льоду на крижаній смузі, що тягнеться до горизонту, і на ледь помітну лінію берега, що тоне в снігу під брудно-білим небом. Задертий ніс розрізає хвилі, а потім врізається в лід, розколюючи його на багатокутні плити, що громадяться біля бортів, ударна хвиля з гуркотом і свистом прокочується по всьому корпусу, всередині щось перевертається, відпадає один зі щитів, що висять на бортах, але корабель пливе далі. Ніс здіймається ще вище, пласке дно заслизає на поверхню льоду й роздроблює його під своєю вагою, за кормою булькотить і вирує вода, яку відкидає далеко назад — драконячий корабель суне вперед, продавлюючи в кризі чорну смугу, в якій залишається купа розгойданих льодових уламків.

Берег порожній. Ніхто не плаває, човни повитягали з води по стапелях і поховали в загорожах та дерев'яних ангарах, законсервували дьогтем і просмоленим брезентом. Море замерзло, річки зупинились. Ніде в полі зору узбережжя не заселене, але там далі, де дрімають якісь присипані снігом поселення, люди сидять у халупах, коцюбляться біля вогню й прислухаються до завивання вітру. Зима. Все спить і чекає весни.

Тільки химерний корабель із головою дракона на штевні суне дедалі повільніше, розтрощуючи лід, поки зрештою не зупиняється. Корпус наполовину виїжджає на поверхню льоду, але вже не може його роздробити, тому помалу відсувається назад, на смугу чорної води, й застигає.

Розлягається скрегіт і шматок борту відпадає, відкриваючи прямокутний отвір, зсередини бухає пара, трап розкладається назовні й спирається об лід.

Корабель випльовує із себе людей. Постаті розбігаються по кризі, присідають, креслячи навколо себе кола наконечниками стріл на натягнутих тятивах луків і болтами невеличких арбалетів. Шестеро.

Ледь видимі в білих костюмах, із мечами за спинами й головами в каптурах.

Хвилина тиші та здавлений крик: «Чисто!»

Скрегіт, тупіт, на трапі з'являється більше людей.

Тепер на сніг по черзі з'їжджає четверо великих, пофарбованих у біле саней. Вони добротні, зроблені з найкращої деревини й легких і стійких кісток морських пласкуд, із полозами, обклеєними смужками морськінського хутра, слизького й міцного, укладеного шерстинками назад, що діє, як мастило, але запобігає зіслизанню саней зі схилу.

На них завантажені загорнуті в шкіру клунки, на одних їде великий подовгуватий пакунок, накритий білим полотном.

Далі з трапу спускаються коні, вкриті білими пітниками, присадкуваті, важкі тяглові коні з узбережжя і п'ять верхових. Усі підкуті зимовими підковами, щоб не ковзалися на льоду.

Шестеро стрільців увесь час стежать за околицею, решта вовтузиться біля саней, запрягаючи по два коні в кожні й окремо прив'язуючи ременями верхових коней.

Усе відбувається в тиші й поспіхом і триває не довше десяти хвилин.

* * *

Драккайнен відстібнув смужку хутра, що закривала рот, і обернувся до шкіпера, який стояв на відкинутому трапі.

— Будяк, на море. Сигнал?

— Червоний дим удень, синій вогонь уночі. Якщо це буде неможливо, чотири звичайні вогні вряд щодесять кроків.

— Добре. Boh.

— Знайди шлях, Ульфе. Всі знайдіть, на славу Саду.

— Чекай тиждень, потім повертайся.

— Ніколи, стирсмане. Я — Брат Дерева. Я не відступаю. Буду чекати сигналу. Або піду за вами.

Драккайнен зітхнув і застібнув каптур, потім обернувся до своїх.

— Почнімо цей крейзі-куліґ. Річка замерзла, тож довезе нас до гір. Сильно не женіть, не виснажуйте коней. Рівний швидкий темп. Спершу подивимося, як воно піде, а потім помалу спробуємо риссю. Послабте арбалети, бо полопаються. Вперед. Кожна команда до своїх саней, бігом!

— Рйокан-ро!!! — загукав Спалле.

Драккайнен закотив очі й застрибнув на сідло Ядрана. На мить він притулився до його шиї, погладжуючи морду, а потім виїхав на чоло конвою. Сани їхали впевнено під тихий скрип снігу — звичайно, без жодних дзвіночків і брязкалець. Це лише виглядало, як куліґ. За останніми санями прикріплений до легкого барка розтягнутий шматок хутра замітав сліди.

Лід на березі моря був геть не рівним, там було повно нагромаджених плит, що змерзлися в дивакуваті форми, дрібних застиглих хвиль і нерівностей. Сани з гуркотом підстрибували, запакований у клунки реманент погойдувався позаду, але якось вони їхали.

Тільки значно повільніше, ніж передбачалося.

До гирла дісталися майже за годину лавірування й намацування безпечної дороги, слухаючи, як морські хвилі клекотять і сичать під льодом.

Драккайнен здійняв руку й оголосив привал.

Одразу ж попорали паруючих коней, а потім прикрили стьобаними попонами, Брати Дерева зістрибнули з саней і натягнули арбалети, після чого повалилися в сніг, цілячи в усі сторони світу.

— Стовпе, до мене! — загукав Драккайнен, виходячи на високий берег річки й бредучи по коліна в снігу.

Хлопець пішов за ним і зупинився, дивлячись, як Вуко обтрушує від снігу чималу скелю, що стирчала над берегом.

— Добре, ця підходить.

— Про що ти, Ульфе?

— Тут ти домовився зі своїми людьми?

— У цих краях. Біля гирла першої річки.

— Як пишуть кірененською? Інакше, ніж амітрайською?

— Інакше, в нас інші знаки.

— Твої люди вміють читати? Цими знаками?

— Вміють. Принаймні простим алфавітом, кораґана.

Драккайнен вручив йому шматок вуглинки.

— Тоді пиши: «В місті Людей Вулкана, на північному острові» й намалюй свій клановий знак.

Стовп відстібнув маску каптура й подивився на Вуко чорними, як у здивованої фретки, очима.

— Це ж нічого не дасть. Це вугілля. Воно осиплеться, його розвіє вітер, змиє дощ.

— Хлопче, я знаю, що кажу. Пиши. Решту залиш мені.

Він відступив і дивився, як Стовп креслив знаки на пласкій поверхні скелі. Квадратні, складні, складені з вертикальних, скісних і горизонтальних ліній. Вугілля кришилося на морозі, але геометричні лінії, здається, були виразними. Він поняття не мав, чому очікував побачити японські ідеограми. Асоціації.

Символ журавля було важче намалювати, але зрештою вдалося, тільки він вийшов досить великим.

— Тепер відійди, — велів Драккайнен. Він стягнув зубами рукавиці й вийняв із пазухи гранчастий шматочок кристала, в якому колихалася маленька крапля чогось оліїстого. Розбив вершечок, а потім якнайстаранніше провів лініями, позначеними вугіллям. Коли закінчив, критично оглянув свою роботу і жбурнув порожній кристал далеко в кучугури.

Потім відступив і простягнув руку з розчепіреними пальцями.

— Klaatu barada nikto, perkele!

Пихнуло, як магнезія — сліпучим спалахом і клубком диму із запахом пороху, потім з'явилися випалені на кілька міліметрів углиб знаки, залиті чорним.

— Бачиш, можна діяти й так, — сказав Драккайнен зарозумілим тоном. — Одна крапля, як туш. А не перетворення всієї скелі на балакучого кам'яного ведмедя. В дорогу.

По річці сани сунули швидше, під сичання снігу під полозами й форкання коней, і це були єдині звуки, якщо не рахувати каркання ворон.

Драккайнен їхав попереду, як розвідник, раз по раз обережно роззираючись із берега чи скануючи засніжену річку з-за засохлого очерету на поворотах.

За його оцінками, через чотири години вони пройшли три чверті шляху, тож Вуко оголосив постій. Вони розставили варту, в металевих посудинах запалали циліндри вогняного льоду, підігріваючи густий суп у казанках. На кожних санях був власний казан і змішана команда Братів Дерева й Людей Вогню. Вуко зловив себе на тому, що щомиті позирає на Сильфану, яка сидить зі Спалле й двома асасинами Фйолсфінна, один із яких накривав її плечі пледом, але лише пирхнув і сам пішов щось перекусити. Коням дали високоенергетичну пашу з жиром, сушеним м'ясом, вівсом і горіхами.

Потім вони гнали, скільки було сил, поки не настала ніч, але коли зупинилися, то гори перед ними вже були великими й монументальними, й почали нагадувати, власне кажучи, гори, а не якісь сині незрозумілі хмари, що бовваніють на горизонті.

Накритих теплими пітниками коней прив'язали головами одне до одного посеред сухого очерету, сани поставили вряд уздовж високого берега, замасковані білим полотнищем, присипаним снігом. Спати вони лягали між полозами, на розкладеному на кризі настилі зі скошеного сухого очерету й товстого хутра. Краї плахти, прикріплені до криги й саней, захищали від вітру, циліндри тліли в чавунних казанках, нагріваючи повітря в благеньких наметах.

Коли настала суцільна темінь, Сильфана підсунулася до Драккайнена й притулилася до нього, а потім її рука прослизнула в його спальник. І так, в обіймах, вони й лежали, поки їх не розбудив синій морозний світанок.

Гори виросли їм назустріч, перш ніж минув полудень.

А через пів години Драккайнен підняв долоню, зупиняючи всі сани, зіскочив із сідла й присів на снігу.

Панувала цілковита тиша, лише вітер шумів у стернищі очерету.

Вуко сидів навпочіпки й водив пальцями по снігу.

— Що таке? — пошепки запитав Ґрунальді, обережно підходячи й притримуючи меча в піхвах.

— Шестеро вершників. І я вже бачив такі підкови. Вони замітали сліди віхтям, але якщо придивитися… А ці вузькі, — він показав пальцем. — Краби.

— Змії?! Тут? Це дуже далеко.

— Тож сподіваймося, що їх не більше. Мабуть, пробралися горами. Сліди не дуже свіжі, вітер їх затер. Мені здається, вже кілька днів не сніжило.

— Що будемо робити?

— Вони пішли прямо рікою, в ту долину й далі в гори. Наша долина вже тут, за цим хребтом, тож ми не будемо їх вистежувати. Немає часу.

Вони виїхали з річки й знайшли вигин лісу, низько на схилі.

— Коневоди, прикрити все й замаскувати. Перші сани до мене! Зможемо витягнути на узгір'я?

Варфнір критично оглянув галявину.

— До тих скель, якщо будемо добряче штовхати. Треба буде їх прив'язати, бо з'їдуть.

— Добре, до роботи. Глід, Лавр, Скельник і Дурман — стережіть табір. Решта з нами нагору. Ми маємо допхати ці сани так високо, як вдасться.

— То не будемо тягнути жереб? — запитав Спалле вередливим тоном.

— Ні.

Сани із прив'язаним до скрині подовгуватим пакунком, обмотаним полотнами, гладенько сунули під гору метрів триста, а потім уже стало надто стрімко. Коні тягнули натужно, квилячи й розбризкуючи піну, полози підстрибували на заледенілому камінні й важкі сани загрозливо перехилялися. Їх пхали, але ті зсувалися назад, відламуючи величезні шматки снігу, попри хутро, яке мало їх гальмувати.

Команда Вуко виборола ще сто метрів.

— Добре, прив'язуємо їх, — відсапуючись, сказав Драккайнен. — Ломиносе, відведи коней у табір і повертайся сюди.

Він скинув із саней обв'язаний ременями шкіряний клунок. А потім — подовгуватий пакунок понад метр діаметром і два метри завдовжки, що був загорнутий у полотно.

— У цьому є пісні богів? — відсапуючись, обережно запитав Варфнір.

— Трошечки, — зізнався Вуко. — Але пакунок щільний. Вони тобі не зашкодять.

— Ми не боїмося, — мовив асасин на ім'я Грицик.

— Чудово, значить, ви й понесете. Ти та Кервель. Воно неважке. Попереду, позаду й по боках є ручки.

— Що?

— Ремені, як на щиті. Щоб легше тримати. Стовпе?

— Не знаю, — відповів хлопець. — Узимку все виглядає інакше.

З-під відкинутого полотна визирнув овальний обрис дивного блакитного Фйолсфіннового льоду. Всередині, під напівпрозорим верхом, переливалося щось густе й червоне, рухаючись ліниво, наче величезний слимак.

— Що це взагалі таке?

— Те, в чому їй буде комфортно, як у лоні матері, і в чому вона з радістю засне й не зможе нічого спартачити. Принаймні так стверджує Фйолсфінн.

Драккайнен розстібнув ремені й розв'язав клунок, а потім відклав убік стос блискучих бляшаних предметів, відполірованих, наче хромовані елементи вінтажного автомобіля.

— Це якийсь панцир? Навіщо ти це вдягаєш?

— Перевдягаюся, — пояснив Вуко понуро, застібаючи сріблястий баклер, що сяяв, як дзеркало. — Я маю виглядати так, щоб вона мене не боялася.

— Вона не боїться блискучого?

— Ви також перевдягайтеся. В цих кольорових коцах із намистами є дірки для голови. Коли ми вийдемо на інший бік, ви повинні заховати під ними зброю. Зняти шоломи й каптури. В кого довге волосся — розпустити. І повплітайте в нього квіти.

— Квіти? Це ж скручено з ганчір'я.

— А звідки я тобі взимку візьму живі квіти? Ці схожі, принаймні здалеку.

— Я не хочу померти в такому вбранні, — понуро сказав Кервель. — Я — Брат Дерева. Воїн.

— То будеш кольоровим воїном із квітами у волоссі. Без дискусій. Ви ж наче нічого не боїтеся.

— Я теж сподіваюся, що мене не побачить ніхто зі знайомих, — прохрипів Ґрунальді. — Ти не казав, що доведеться корчити із себе блазнів. Я поганенько танцюю на руках.

— Ця Дієвиця — божевільна, — сказав Стовп. — Коли ми ступимо в долину, ви самі зрозумієте, що так треба.

— Ми маємо виглядати ще божевільнішими, ніж вона? А вона не образиться?

Драккайнен закінчив застібати кумедні хромовані бляхи, радий, що сам себе не бачить.

— Не рухайся, — несподівано сказала Сильфана. Вона нахилилась і критично оглянула його нагрудник, після чого поправила собі вінок і штучну квітку за вухом.

— Давай, Цифрал, — буркнув він. — Вистежуй! Шукай магію.

— Чудово. Тепер команди, як до пса. Мені з'являтися в нашийнику й наморднику? Ця твоя краля мене все одно не бачить, можеш не вимахуватись.

— Це все стає дедалі ідіотичнішим, — процідив Вуко.

Фея пурхнула схилом, як ображений метелик, тріпочучи крильцями й тягнучи за собою веселкову смугу. Вуко присів на землі, спираючись на меч.

— Що тепер? — запитав Кервель.

— Тепер не заважай йому.

— Не заважати що? Він же сидить.

Драккайнен сидів так хвилин десять, терпляче чекаючи. А потім раптом устав, узяв мішок, сказав у повітря: «Добре, дякую» і рушив по траверсу впоперек схилу.

Зупинився в якомусь місці, витягнув мечем жмуток сухої купини й почав відгортати сніг, відкриваючи темну яму півтора метра завширшки. Він сплюнув і заповз в отвір, з якого віяло вологим теплом і незрозумілим органічним смородом.

Коли інші підійшли, він висунув голову.

— Далі прохід ширшає. За мною заходить Сильфана і Стовп. Потім Грицик і Кервель зі скринею, за ними Варфнір, Ґрунальді та Дягель. Усередині хай хтось запалить смолоскип. Так, оцей із дивним світлом. Хай Дягель його несе, якщо ви боїтеся. Ломиніс, Дерен і Явір, чекайте нас біля виходу. Це дуже важливо. Ми маємо бути впевнені, що можемо вийти. Вперед. І пам'ятайте, що казав Стовп. Усередині буде дуже багато створінь з імли. Не можна боятися. Думайте тільки про те, що печера веде на інший бік гори й що ми от-от вийдемо. Сильфана і Стовп відженуть їх співом. Дягель, ти також співай із ними. Тільки не словами, бо в тебе жахлива іспанська. Просто мугикай. Решті краще бути тихо.

Він повернувся до входу в печеру, вийняв із мішка щось схоже на булаву й ударив розширеним кінцем об скелю, пробуджуючи світло ув'язненого всередині створіння.

Зеленуватий блиск залив печеру, мигочучи на вологих патьоках і вапняних утвореннях, що виглядали як скам'янілі нутрощі якоїсь потвори. З-за спини луна несла гуркіт каміння, дихання його людей і торохтіння контейнера об скелі.

Шепотіння з'явилися, коли за спиною зникло світло, що падало від входу. На стінах і стелі зненацька почали бубнявіти желеподібні створіння з напівпрозорими кінцівками й великими м'ясистими головами зі сталевими щелепами з пласкими людськими зубами, що нагадували античні стоматологічні протези. Сильфана зойкнула.

— Співайте! — загорлав Драккайнен, заглушаючи на мить: «Ти не підеш, Пасіонаріє, не залишай нас, Пасіонаріє».

Сильфана і Стовп почали співати. Спершу тремтячими голосами, але цієї мелодії це не псувало, а потім дедалі впевненіше. Трохи далі вже можна було підвестися, тож він випростався й кілька разів змахнув мечем, чим викликав верески й пекельне гиготіння. «Це нічого не дасть, Пасіонаріє, ми завжди будемо з тобою, Пасіонаріє».

— Добре, Цифрал, висмокчи їх, perkele, — сказав Драккайнен, виймаючи з-під панцира один із кристалів, які підготував Фйолсфінн. Він кинув його, як гранату, почув, як той вдаряє об скелю й розбивається на порох. Вапняний валун засичав, укрився піною й ввігнувся, перетворюючись на калюжу клекотливої рідини. Калюжа якусь мить булькотіла, а потім випустила величезний тьмяний пухир, що виріс і застиг за одну секунду, наче гігантське яйце. Верхівка зненацька тріснула й розкрилася на три частини, як це роблять пелюстки квітів, показалася м'ясиста середина й нитки якогось слизу, що тягнулися за пелюстками.

— Дотепник, — буркнув Драккайнен. — Кіноман, runkku.

Пролунав хоровий писк, коли створіння в паніці кинулися в отвори й щілини печери, сублімуючи миготливим пилом, який смугами сочився всередину яйця.

— Буде на потім як знахідка, — сказав Вуко задоволено. — Очисть цю печеру, мала. Дощенту.

— Що відбувається? — запитав хтось позаду.

— Він їх усунув, — відповів Спалле. — Дорога вільна.

— Прийми мене, Саде… Огорни мою душу, Саде…

— Хто там молиться?! Співати, perkele!

Вони протискалися печерою, слухаючи відлуння кроків, крапання безлічі крапель і власне дихання.

Світло пригасло, тож Вуко знову вперіщив булавою об скелю. А потім нахилився і протиснувся в другу печеру, підіймаючи ліхтар.

І одразу ж кинувся назад, збиваючи з ніг решту. В отвір, як вантажівка на повній швидкості, бахнулася велика, неначе подовгуватий стіл, трикутна голова сліпого змія з вертикальною пащею, з якої, наче спис, стирчало жало. Голова врізалася в отвір коридору, розсипаючи навколо уламки скелі, а потім подалася назад під гуркіт каміння.

— Назад! — закричав Вуко. — Назад! Дайте мені місце. Співати, perkele! Заціпило вас там чи що? Це лише довбаний сліпий змій завдовжки як корабель. Perkele motopaa!

— Я ж його вбив, — роздратовано сказав Стовп. — Розпоров уздовж!

— Але зараз йому набагато краще, — процідив Драккайнен. — Цифрал?

— Я не зможу його висмоктати. Він наче керований ззовні.

— Лети всередину і подивися, як він там виглядає. Мені треба туди прослизнути, щоби зробити бодай щось.

— Вуко, він мене бачить…

— Як бачить, якщо він сліпий! Ніхто тебе не бачить, ти еманація мого розуму. Поки я живий, тобі нічого не загрожує. Почекай секунду.

Він порився в закамарках під панциром і вийняв нову кришталеву пробірку з однією бляклою краплею.

— Відійдіть і заплющте очі. Я буду діяти!

Вуко розбив флакончик і розтер крапельку олії на долонях.

— Ну, давай, мала, все буде добре.

Фея порхнула з коридору, влітаючи в печеру.

Вуко зазирнув туди й побачив, що змій здіймає голову слідом за Цифрал у польоті й одним блискавичним рухом хапає її пащею — як собака, який ловить мух.

Він почув власний рев, вискочив з отвору, здіймаючи меча, й ударив у слизьке тіло в стрибку, обплітаючи його стегнами. Створіння крутнулося на місці й смикнуло головою, але Драккайнен, продовжуючи верещати, люто пробив його череп вертикальним ударом меча. Змій видав жаске сичання й почав метати головою на всі боки, розтрощуючи сталагміти й збиваючи вапняні нальоти. Драккайнен тримався за руків'я меча та впав лише тоді, коли голова плазуна зі слизьким гепанням ударилася об скручений моток тулуба на дні печери.

Він тут же зірвався, висмикнув меча й почав рубати на відстані метра від видовженої голови, видаючи жахливі крики. Тіло створіння піддавалося легко й відрубування голови закінчилося на п'ятому ударі. Вуко ввіткнув лезо в горло й обережно розітнув голову вздовж, промацавши весь стравохід, а потім швидко встромив туди руку.

— Що сталося? — запитала Сильфана. — Що там таке?

Розвідник стояв на колінах і дивився на свої вкриті слизом долоні.

— Вуко, ти плачеш? Що там таке?

Драккайнен встав, складаючи долоні, ніби щось у них тримав, а потім сховав це обережно й дбайливо за пазуху.

— Ходімо, — сказав глухо й витер обличчя. — Нас чекає робота.

— Ульфе… Скриня не пролізе через коридор. Ми проповземо, але вона не ввійде.

— Тоді залишіть її. Нам і так треба буде сюдою повертатися.

Вони вийшли з печери на узгір'я, а під їхніми ногами розгорнулася долина. Вкрита снігом, із лісами, нерівними рядами хат і химерним замчищем, що виросло з монструальних стовбурів дерев і здіймалося на добрячі п'ятдесят метрів.

— Добре, — кинув Вуко. — Тепер поправляємо цей ідіотський одяг і йдемо. Співати. Що тепер, Стовпе? Дикі діти, так?

— Колискова повинна їх відганяти. Коли я йшов у той бік, я мав пам'ятати, що вони несправжні. Ти — Дієвець. Твоя воля буде сильнішою за її волю, бо вона спить і зосереджується лише на тому, про що снить.

— Я був Дієвцем, — дерев'яним голосом сказав Драккайнен. — Там, у печері, я втратив щось дуже важливе.

— Але в тебе досі є воля. Поглянь, я втратив усіх, а досі йду.

— Є. Ходімо.

Стежкою вони зайшли в ліс. Драккайнен ударив своєю булавою об стовбур і запалив її.

Дикі діти з'явилися майже одразу ж, кружляючи серед дерев, показуючи затяті обличчя в дуплах. Деякі звисали з гілок, закутані в крила, як химерні плоди, які виверталися навиворіт і показували бліді страхітливі личка.

— Щось не так, — мовив Драккайнен. — Співайте гучніше.

— Ми маємо залишити зброю, — сказав Стовп. — Вони бояться різких рухів. Це може її розбудити.

— А, до біса це все! — буркнув Вуко і встромив меча в землю. — Залиште зброю. Обійдуся. Не треба мені. Зараз я й так по-справжньому злий.

Він рушив широким кроком, брязкаючи дзеркальними латами, з непокритою головою й без зброї, лише з мішком у руках. Раптом зупинився, ніби щось пригадав, потім вийняв із мішка блискучу бляшану корону, інкрустовану впереміш червоними й зеленими камінцями. Натягнувши її на голову, він різко обернувся до Ґрунальді.

— Ні слова. Щоб жодного мені слова, бо дізнаєшся, чому тебе так назвали.

Ґрунальді примирливо підняв руки.

Дикі діти далі оточували їх колом, шелестіли в гіллі, хтось прошмигнув у повітрі й залишив Сильфані на щоці три криваві риски. На мить їй відняло подих, вона піднесла долоню до щоки, але одразу ж почала співати знову. Обоє зі Стовпом вони вже охрипли.

А потім, уже зовсім неподалік вежі, створіння оточити їх зімкнутим колом і йти далі стало неможливо.

— Що тепер? — запитав Драккайнен роздратовано. — У нас немає зброї, немає магії, колискова не заколисує.

І тієї миті залунав звук флейти. Балада зазвучала знову, але значно прекрасніше. По-справжньому.

Дикі діти розбіглися навсібіч, деякі почали засинати і йти геть.

Прохід до вежі був вільним.

А на її присипаних снігом сходах сидів фавн. Із ріжками, що стирчали над чолом, із кучерявим волоссям і козлиними ногами, вкритими кошлатим хутром. Він тримав товсту коротку флейту з багатьма отворами та грав «Porque te vas» як віртуоз.

— Бенкей… — прохрипів Стовп. — Бенкей Гебзаґал.

Фавн ледь зморщив лоба, ніби хотів щось пригадати, але грав далі.

Драккайнен піднявся на сходи та штовхнув куті листям, трояндами й палаючими серцями двері. Вони були зачинені.

— Мені з часів садочка не доводилося терпіти таке приниження, — буркнув Вуко. — Та щоб тих братів Ґрімм качка копнула. Як там було? Рапунцель, Рапунцель, спусти свої коси? Я зараз йобнусь. Добре, — він поправив корону й вдягнув на неї вінок зі шматяних ромашок.

— Пасіонаріє, — гукнув, — я забираю тебе додому! Додому, Пасіонаріє! Всі тебе чекають! Повертайся додому!

Земля задрижала, з лісу долинув страхітливий плач диких дітей. Фавн глянув здивовано, а тоді знову почав грати. Вгорі посипалася шибка в одному з вікон, навколо покручених коренів дерев з'явилися тріщини.

— Я забираю тебе додому, Пасіонаріє! — ще раз крикнув Вуко. — Я приїхав по тебе!

Двері заскрипіли й прочинилися.

— Залиштеся тут, — наказав Вуко. Ударив держаком смолоскипа об портал і зайшов у темінь вежі.

Потім були нескінченні сходи, що закручувалися всередині, як спіраль ДНК. Угору і вгору. Навколо Драккайненової голови шмигали маленькі сяйливі ельфи, і його серце від цього стискалося.

Він на мить зупинився, щоб витерти обличчя, але одразу ж здійняв смолоскип і йшов далі, бурмочучи під ніс.

— Ляльок маленька королева, фея родом із сіна копиці, заходиться плачем і гнівом сталевим, хоча в золотій спочиває колисці.

Наступні рівні, ще одні спіралі сходів, що закручувалися у вежу, як сон шизофреніка.

— Губи її вином багряніють, а серце — образ колючих лігвисько. Сни, наче бабок сяйливих, пришпилює, маленьке невдячне дівчисько.

Сходи закінчилися. Він стояв перед двостулковими воротами. Штовхнув їх і зайшов у велику, немов собор, тронну залу. Порожню.

Тільки підлогою вітер ганяв сухе листя, що крутилося, як мініатюрні торнадо, наче сумні спогади з балу в замку королеви ляльок.

Він ішов, чуючи відлуння власних кроків і брязкіт бляшаних обладунків.

Ішов, чудово розуміючи, що прийшов надто пізно. Що це все було марно.

Бо на підлозі лежало висушене тіло воїна. З вищиреними зубами, з бронзовою і зморщеною шкірою, вкритою слідами чорного зигзагоподібного татуювання. Поруч лежав складний шишак із забралом у формі вищиреної морди тиранозавра. Трохи далі, обличчям у підлогу, лежав іще один труп у заіржавілих латах. А потім — іще один, як зламана лялька, відкинута в куток. І зіщулений у своєму панцирі краб, наче спалений мініатюрний танк. І ще один, випотрошений, як з'їдена креветка.

А далі вже тільки стіна.

І кінець.

— Я прийшов забрати тебе додому, Пасіонаріє! — крикнув на все горло Драккайнен. — Додому! Ти casa, Passionaria! Porque te vas!

Щось клацнуло й загорілося слабке червоне світло, наче аварійні лампи.

А потім вигадливі плити стіни раптом укрилися сріблом і стали великим дзеркалом, в якому він побачив себе. Срібного блискучого принца, що виглядав трохи як невдалий андроїд, а трохи — як герой дитсадкового свята. Дурний принц у перехнябленій короні, в сам раз до дня народження у фаст-фуді.

І в цей момент дзеркало з тріском розкололося на тисячі блискучих уламків, що розсипалися, немов листя.

Вуко відскочив, затуляючись рукою, а потім зазирнув у нішу, де вросла до пояса в сукню з коренів, із хмарою кучерявого волосся, що плавало навколо голови, здіймалася Пасіонарія Калло.

Вона була не особливо гарною, з коротким задертим носом, квадратною щелепою і великим ротом, схожим на риску, вирізану під носом. Її було легко уявити в кабінеті за веденням сесії складної родинної психотерапії.

Драккайнен якийсь час остовпіло витріщався, потім зайшов у нішу і став перед нею. Вона мала нерухоме обвисле обличчя й заплющені очі.

— Ніхто не обіцяв, що буде легко, — буркнув розвідник. — Зрештою, звідки тут яблука о цій порі року?

Він порився за пазухою, вийняв невеличкий пакетик і на мить притиснув до губ. А потім обережно виліз на піраміду сплетеного коріння, що було її сукнею.

— Я забираю тебе додому, Пасіонаріє, — прошепотів він, пам'ятаючи, що не можна облизувати губи. — Це вже кінець. Ти повертаєшся додому.

Вона сонно ворухнулася й видала якесь мугикання.

Драккайнен нахилився й поцілував її тонкі стиснені губи.

Пасіонарія розплющила очі. Очі з закривавленими білками. За мить бліді водянисті райдужки закотилися й сховалися під повіки. Дерево з тріском звільнило її, й вона безвільно впала просто Драккайнену в обійми.

І тоді стався поштовх. Немов беззвучний вибух, удар інфразвуку.

Вуко відчув, як він розходиться навсібіч навколо дерева, як за вікнами струшує засохле листя й здіймає перстенеподібну хмару снігу, що помчала долиною й врізалась у гори, які закривали їй прохід з усіх сторін.

Іще почув хоровий писк, що стих, наче зрізаний ножем.

Він поклав Пасіонарію на землю й обережно відліпив від губ воскові накладки. А потім узяв її на руки й рушив по сходах назад.

— Ляльок маленька королева… — пробурмотів він.

Коли вийшов перед ворота, його люди вставали з землі й трусили головами, як оглушені.

— Вона в тебе? Що це було? — закричала Сильфана.

— Вона звільнила долину. Немає більше Скорботної Пані. Немає диких дітей. Казочці кінець.

Фавн, який був уже не фавном, а худим чоловіком, кинув флейту і, схопившись руками за голову, жахливо кричав.

— Пані померла!

— Заспокойте його хтось, — втомленим голосом сказав Вуко. — Вона жива, але під наркозом. Я дав їй мертву воду. Я не міг просто її приспати, бо вона вже й так спала, хоч це й не заважало творити весь цей шарварок.

Стовп схопив друга за плечі й кілька разів ним струснув, але колишній фавн продовжував водити навколо бичачим поглядом, в якому не було ані краплі розуміння.

— Загорніть її в щось, бо промерзне, — велів Вуко. — Якась кострубата, нема чого витріщатися. І зробіть ноші. Що з ним?

— Не впізнає мене. Він досі під владою долини, — відповів безпорадно Стовп.

— Ага, — кинув Драккайнен, підійшов до Бенкея й заїхав йому лобом в обличчя, від чого з нього спала кічувата корона. — То зробіть дві пари нош. І його також прикрийте, бо ходить тут голий. І забираймося звідси, тільки дайте мені п'ять хвилин на самоті.

Потім він відійшов убік, на узлісся. Дістав щось із-за пазухи й довго сидів, дивлячись на свої руки, на яких нічого не було.

— Perkele рітррі... чому? — прошепотів.

І цієї миті маленька непритомна фея, що лежала на його руках зі складеними крильцями, розплющила очі.

— Код доступу підтверджено, — сказала вона слабким голосом і ворухнула кінчиками крил. А потім важко сіла на його долоні.

— Ти плакав за мною, — зауважила. — Твоя сльоза впала мені на губи.

— Неправда. Ніколи більше такого не роби.

— А чому? — запитала, чарівно сплітаючи ніжки.

— Бо ти — проекція мого мозку, perkele! Я думав, що в мене інсульт абощо. Забираймося звідси. До роботи, мала. Я розкидаю контейнери, а ти дренуєш долину. Дощенту. Так, щоб Ван Дікен не зміг тут провернути навіть фокус із монетами.

Він повернувся до своїх саме тоді, коли Ґрунальді повчав асасинів:

— Те, що хтось говорить зі своїми руками, зовсім не значить, що він несповна розуму. Багато хто так робить. Наприклад, мій дядько…

— Не стійте без діла, — кинув Драккайнен. — Я розбив нові кристали, як у тій печері. Вони притягують пісні богів. Щойно вони закриються, забирайте їх, і мотаємо звідси. Її треба покласти в скриню, перш ніж вона прокинеться, бо все почнеться спочатку. І ще одне, тепер уже хороша новина: здається, я знову зможу діяти.

Далі був лише швидкий марш-кидок із навантаженням. Двоє нош, три яйцеподібні резервуари, важкі від пісень богів, засніжений ліс і печера. І остовпілі, пошарпані й зголоднілі люди, що вешталися долиною й роззиралися навколо відсутнім поглядом, наче жертви прильоту по божевільні.

У великій печері не було й сліду зміїного тіла, змовкли шепотіння й намовляння, жодної тіні в закамарках.

Драккайнен зіслизнув на дно печери, почаклував біля контейнера, який засичав, випускаючи клуби пари, й відчинився, відкриваючи погляду желеподібну, вкриту слизом середину.

— Сюди її!

Пасіонарію розгорнули, Вуко взяв її за щиколотки, Варфнір — під пахви, й помістили її в подовгуватий контейнер, наче в мушлю великого молюска. Матерія навколо жінки ворухнулася, зміїсте вигинисте щупальце заповзло їй у рота, інші обплели тіло й кришка закрилася.

— Фу, — кинув Спалле. — Наче воно її зжерло. Вона там не задушиться?

— Ні, — відповів Вуко невпевнено. — Це як лоно матері. Воно її нагодує, напоїть, налаштує дихання й заколише. А якщо ні, то я туди запакую Фйолсфінна.

— Фу, — повторив Кервель. — Краще було це нести, коли там були пісні богів.

— У кожного своя ноша, — по-філософськи мовив Драккайнен.

Потім вони знову протискалися печерою аж до тісного виходу.

Стовп вибрався першим, за ним ішов Вуко, далі — Грицик і Кервель, які тягнули резервуар зі Скорботною Пані.

Щойно шурхіт каміння під підошвами Стовпових черевиків стих, хлопець кинувся назад у тунель, і якусь мить Драккайнен бачив його зблідле перелякане обличчя.

— Назад! — гукнув він і раптом зник. Дослівно, ніби його засмоктало в інший вимір.

Драккайнен кинувся в отвір, але Стовпа там не було.

Назовні лежали тільки закривавлені тіла трьох асасинів, які відійшли до свого Саду, а далі на схилі стояло кілька десятків вершників на конях, укритих лускатими панцирами, що уподібнювали їх до глибоководних риб, а також ряд невгамовних крабів, що побрязкували своїми клешнями.

Один із вершників саме повертався в стрій, тягнучи за собою на аркані безпомічне тіло Стовпа, сина Списника, що залишало на снігу кривавий слід.

— Ульфе! Позаду… — крикнув хтось. — Змій прокинувся!

Замкнена в резервуарі Пасіонарія Калло розплющила червоні очі.

Примітки

1

Усі епіграфи з розділів 1, 3,7, 9 походять зі «Старшої Едди», переклад і коментарі Віталія Кривоноса, Київ: «Видавництво Жупанського», 2020 р.

2

Епіграф походить зі «Старшої Едди», переклад Олени Шеремет.

Content

Ярослав Гжендович
Господар крижаного саду
Носій долі

Розділ 1 Розпечений лід

Розділ 2 Люди-Ведмеді

Розділ 3 Червінь

Розділ 4 Кайдани і Рососяйна

Розділ 5 Крижаний сад

Розділ 6 Той, хто крокує з вогнем

Розділ 7 Шпигування

Розділ 8 Наша скорботна пані

Розділ 9 Спляча принцеса

Примітки