Кантьох Анна

Таємниця покинутого монастиря

Анна Каньтох

Таємниця покинутого монастиря

Переклад з польської Сергія Легези

Видавництво висловлює подяку за допомогу в роботі

над проектом куратору серії «Час фентезі»

Володимиру Арєнєву.

© Anna Kańtoch, 2013. Published with arrangements with Grupa Wydawnicza Foksal

© Dominik Broniek, обкладинка, 2018

© Квітка Л. О., ілюстрації, 2018

© ПП «АССА», 2020

© mrgaser, e-pub, 2020

ISBN 978-617-7385-58-4

Пролог

Ніні було вісім років, коли з неба впали янголи.

Вони з братом ліпили сніговика на подвір’ї. Ніна катала снігову кулю, а Шимек, у червоному шарфику і в капелюшку, насунутому мало не на очі, бігав навколо й більше заважав, ніж допомагав — але на що ще можна сподіватися від трилітки? Швидко наближалися зимові сутінки, було морозно і якось по‑дивному тихо, наче вона з братом знаходилася не посеред міста, а десь на відлюдді. «Наче мало статися щось важливе», — розповідала потім Ніна приятелькам, хоча й не була впевненою, чи, бува, вона не вигадала цю дивну тишу сама собі. Але факт: на подвір’ї не було нікого, всю іншу дітлашню відлякував мороз. Напевне, тепер сиділи у своїх квартирах, у будинках, що тіснилися навколо двору. На стінах усе ще були помітні сліди від уламків, що залишилися після недавньої війни, через що будинки здавалися ще похмурішими. Але Ніна й Шимек на це не зважали, тому що мешкали тут здавна (Шимек від народження), тож устигли призвичаїтися.

Стомлена дівчинка зупинилася на мить, витерла спітнілого лоба під кусючою вовняною шапкою і глянула вгору, щоб переконатися, чи, бува, не засніжить сьогодні ввечері. Але небо було чистим, навіть без найменшої хмаринки. Воно вже темнішало, набуваючи того відтінку синього, що нагадував Ніні колір води у глибокому і дуже холодному озері.

Дівчинка блимнула. На небі з’явилася цяточка.

— Дивись-но, перша зірка, — сказала вона Шимеку, а потім додала: — О рани Божі, вона, певно, летить у наш бік.

Цятка збільшувалась і щомиті наближалась до землі, тягнучи за собою світлу смугу. Під час війни Ніна була маленькою, не набагато старшою ніж Шимек зараз, але вона пам’ятала ті дні, коли на місто падали німецькі бомби, — й тепер увесь той страх повернувся знову. Вона знала, що повинна тікати, схопити брата за руку й тягти його додому, але не могла зрушити з місця.

Цяточка уже не була цяточкою, а стала закругленою вузькою формою, що летіла в бік двору, наче снаряд. Небо за нею перетинала смужка диму, що вже почала потроху розвіюватися. Ніна мимоволі затулила вуха, чуючи виск роздертого повітря; від яскравого полум’я в неї заболіли очі. Над містом з’явилися й інші вогнисто‑димні смуги, але дівчинка не звертала на них увагу. Найважливішою була та з них, яка за мить упаде на її дім і перетворить його на руїни, як тоді, під час війни.

А вона все ще не могла зрушити з місця. Переляканий Шимек притулився до її боку й дивився у небо, роззявивши рота. Ніна вже відчувала хвилю жару, яку гнав поперед себе отой палаючий снаряд.

І тоді ця кругла форма загальмувала й на мить зависла в повітрі, розправляючи сліпучо‑сяючі, наче з вогню виткані, крила.

Шимек скрикнув у захваті.

Коли янгол м’яко приземлився у дворі, сніг навколо його ніг із шипінням розтанув.

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ,

в якому Ніну обирає янгол і вона вирушає у подорож —

от тільки все у цій подорожі йде шкереберть

П’ять років потому Ніна йшла польовою дорогою, проклинаючи янголів. Був серпень, і спека добряче давалася взнаки. Спітніла, брудна й нещаслива дівчинка несла валізку, в якій геть давно зламався замок, і тому її було обв’язано шматком конопляної мотузки. Через цю обшарпану валізку перед самим від’їздом розгорівся страшенний скандал. Ніна кричала, що не сяде в потяг із чимось таким, а мати їй пояснювала, що грошей на нову валізку вони не мають. Нарешті вирішили, що Ніна, на правах компенсації, отримає стареньке плаття, пошите тіткою-кравчинею. Тепер дівчинка була саме в ньому, хоча блакитний атлас аж ніяк не пасував для подорожі. Але якщо вона чогось хотіла, то вміла впертися, а мати, схоже, відчувала себе винною через валізку, бо протестувати не стала.

Увесь той скандал тепер здавався далеким і майже неважливим. У панчосі на лівій нозі виднілася дірка, оборка плаття була роздертою. Стрічка, якою мати зав’язала Ніні косу, давно загубилася, й розпущене темне волосся гріло, наче накинуте на плечі пальто.

Минулу ніч Ніна провела в полі, у скирті сіна, де й прокинулася вранці — змерзла, спрагла і голодна. Кількома годинами пізніше замість холоду їй уже докучала спека, а про голод вона зуміла забути. Найбільше її зараз мучила спрага — здавалося, що спухлий язик ледь уміщається у роті, горло було сухим і жорстким, наче кора дерева. Йдучи дорогою, вона смоктала солодкі кінчики трав, але це тільки дратувало піднебіння. Обіцяла собі, що тільки-но побачить якусь хату, то піде туди й попросить склянку води, але щоразу, як минала розкидані тут і там сільські двори, боялася. «Ще трошки витримаю», — промовляла Ніна подумки; спрага все ще програвала можливим питанням, на які дівчина відповідати не бажала. Тільки ось цікаво: як довго? Адже вона вже двічі встигла загубити шлях, та й тепер не була цілком упевнена, чи йде у правильному напрямку.

Дівчина уже б розревілася, але останнім часом робила це так часто, що їй забракло сліз.

«Понад дванадцять годин спізнення», — думала вона. Чи міліція її вже шукає? І що, власне, їй тепер робити?

А все ж почалося, зрозуміло, з янгола.

* * *

Сусідка прийшла до їхньої квартири пізно ввечері, коли Ніна вже лежала в ліжку. Дівчина удавала, що спить, але насправді пильно прислухалася крізь прихилені двері.

— Це вже третій такий випадок, — говорила сусідка. — Тіло знайшли на узбіччі дороги. Начебто… — Тут вона так стишила голос, що Ніна дочула тільки кілька слів: «потворно скалічений», «мучили його» й двічі повторене «нелюдськи».

— Бог повинен таких падлюк покарати, — відповіла мати Ніни твердим голосом. — Сподіваюся, що принаймні наш янгол у безпеці…

«Наш чи то з нашого дому», — підказала собі Ніна. Крилатий мешкав по сусідству вже два тижні, але досі ані дівчина, ані її мати його не бачили. На візити янгола чекати треба довго, черга сімейства Панковичів настане тільки наступного місяця.

— Він у Міхалаків, — промовила сусідка. — Але певно треба буде його перевести. Ковалік знизу починає про щось здогадуватися.

Мати відповіла настільки тихо, що Ніна нічого не почула. Жінки шепотіли одна до одної, і в їхніх голосах відчувалася напруга.

Дівчина лежала із розплющеними очима, дивлячись у темряву. Певно знала, що люди переховують у себе янголів, хоча ніхто їй цього чітко не казав. Дорослі не довіряли дітям, особливо малим, які надто просто могли видати таємницю у школі або в іншому місці. Утім, Ніні вже виповнилося тринадцять, і батьки в її присутності не пильнували себе аж настільки сильно. Може, мати навіть візьме її із собою, як черга дійде до їхньої родини?

Для крилатих сім’ї, яким можна було довіряти, найчастіше знаходили місцеві пробощі[1], але люди й самі обмінювалися інформацією про те, в кого більш, а в кого менш безпечно. Ніна на власні очі бачила картки з адресами, що переходили з рук у руки наприкінці меси, й чула шепотіння, яке раптово стихало, коли до згромадженої під костьолом групки підходив хтось незваний.

Бо янголів треба було охороняти. ВОНИ могли прийти в будь‑яку мить і забрати їх. Про те, що діялося пізніше, дорослі геть не хотіли розмовляти в присутності дітей, але Ніна й так знала.

ВОНИ саджали крилатих у темні камери, били їх палицями або прикладами автоматів, палили цигарками й поливали льодяною водою.

До того ж ВОНИ разом з янголами забирали й ті родини, які їх переховували.

ВОНИ — це УБ[2], таємні служби комуністів, які керували країною і не любили ані Бога, ані крилатих. Власне, вони стверджували, що Бога немає, а янголи — це не справжні янголи, а прислані Ватиканом таємні агенти, чиїм завданням було бунтувати людей проти єдино правильної системи, якою є комунізм. Деякі учні зі школи Ніни в таке вірили, але не Ніна. Бо вона ж бачила янгола на власні очі.

Жодна людина не могла б злетіти з неба на крилах і мати такий вигляд, як в янголів.

Вона неспокійно заборсалася у ліжку. Інколи хотіла, аби її батьки взяли до себе когось із крилатих. Могла б тоді показати, наскільки вона доросла, відповідальна й відважна. Уявляла собі, як ВОНИ під’їжджають на світанку чорною автівкою (а це завжди чорна автівка) до будинку, заходять у передпокій, гупаючи важкими військовими чобітьми, валять у двері, а тоді забирають Ніну в темне похмуре місце й запитують там про янгола. Вона ж, ясна річ, мовчить, презирливо зносячи верески й побиття. Ані слова б не писнула, а якби повернулася додому, то мати й батько нею дуже пишалися б.

От тільки вона зовсім не була впевненою, що саме так би поводилася.

Що гірше, не мала вона впевненості, що ВЗАГАЛІ б повернулася додому. Люди, яких забрало УБ, найчастіше просто зникали, наче ніколи їх і не було.

Голоси в кухні монотонно жебоніли. Ніна заплющила очі, але не могла заснути. Як завжди, спогади про янгола викликали в неї відчуття провини. Чи не забула, бува, вона сьогодні про вечірню молитву? На щастя, не забула, хоча вчора знову засперечалася із матір’ю, а кількома днями раніше збрехала їй, говорячи, що йде до костьолу, а насправді завіялася із подружкою в кіно.

Вона зітхнула.

П’ять років тому, коли крилаті падали з неба, все здавалося простим. Люди в прибутті янголів побачили знак від Бога й обіцяний кінець світу. Ніна пам’ятала, як щоденно перед школою вона бігала на вранішню месу (на полудневу не могла ходити, бо тоді костьол був повний, а в натовпі вона втрачала дихання і зомлівала). Божечки, тоді вона відчувала себе наче святі з оповісток, набожною і доброю. Цілком серйозно думала, що в будь‑яку мить розійдуться хмари, й вона, Ніна, живцем піде на небо. Вона НАСПРАВДІ намагалася дотримуватися усіх завітів. Як, до речі, й усі інші учні школи, за винятком, вочевидь, дітей комуністів, які вірили в агентів Ватикану. Колись, через три місяці після прибуття янголів, у Варшаві люди вийшли на вулиці з хрестами в руках, а комуністи почали стріляти. Було багато жертв, і хоча в газетах писали виключно про «придушені заворушення», усі й так знали, що кілька десятків варшав’ян загинуло, бо повірили в янголів. Ніна плакала, коли про це довідалася, і певний час була навіть більше набожною, але пізніше… Що ж, час минав, кінець світу якось не наставав, а перше враження, викликане зустріччю з янголом, зблякло, й одного дня настав момент, коли Ніна забула помолитися ввечері. Як вона тоді боялася! Зіщулилася під ковдрою і чекала на дияволів, які вискочать з‑під землі й, караючи, заберуть її у пекло. Втім, нічого такого не трапилося, і за другим разом, коли вона знову забула про молитву, страх був меншим; пізніше вона перестала так часто ходити на месу (щиро кажучи, їй завжди там було трохи нудно), а ще пізніше вона вперше посварилася із матір’ю… Тепер у Ніні мало що залишилося від тої дівчинки, яка колись уставала вдосвіта й бігла у костьол. Лише інколи нападали на неї муки сумління. Тоді вона обіцяла собі, що стане кращою з наступного тижня, чи з початку місяця, чи від свят, але завжди відкладала це на потім і завжди знаходила собі виправдання. У цьому не було нічого дивного: схожим чином поводилася більшість однокласників і подруг Ніни, за винятком, може, тих, хто щодня мешкав із янголами. Але вони були дуже набожні, й дівчинка впізнавала їх по специфічно затуманених поглядах.

Якийсь час вона уявляла, що батьки беруть до них янгола, а вона завойовує його симпатію… Вона могла б показати йому свій улюблений альбом з європейським живописом, розповісти про школу або просто сидіти із ним у тиші. Втім, вона знала, що це не надто правдоподібно. Ксьондзи довіряли матері Ніни, але не її батькові, який раніше, ще до війни, належав до комуністичної партії. Щоправда, він увірував, коли крилаті впали з неба, але дівчині здавалося, що із часом його віра слабшала. Тепер він не сперечався із дружиною, мабуть, лише через бажання зберегти святий спокій, бо в хаті Ніни саме мати верховодила. Батько нечасто подавав голос, але іноді, коли хтось говорив про янголів, дівчина перехоплювала його сповнений іронії погляд, а одного разу підслухала уривок розмови батьків. «Це не можуть бути люди, — говорила мати, — бо вони ж мають крила». «Гуси також мають крила», — відбуркнувся на те батько.

Ніна подумки попросила пробачення за недовіру тата й уже збиралася поринути в сон, заколисана приємними думками про янгола, коли її розбудив звук власного імені.

— Ніна? Моя Ніна?

Вона вискочила з ліжка й підкралася до причинених дверей. Якщо дивитися під відповідним кутом, з кімнати можна було побачити шматочок кухні — саме той, де зараз за столом сиділа мати Ніни. Як завжди, її обличчя було застигле від переживань, а між бровами пролягла знайома зморшка. Інколи вона могла й посміхнутися невпевнено, але Ніна не пам’ятала, щоб колись вона й насправді бувала веселою.

Сусідка промовила щось, чого дівчинка не почула. Мати хитнула головою.

— Але ж вона спить…

Здогадавшись, що йдеться про неї, Ніна швидко повернулася у ліжко. Хвилиною пізніше двері кімнати відчинилися, й темна фігура закрила собою світло, що падало з коридора.

— Нінусю, люба, ти спиш?

— Так, мамо, — відповіла вона трохи дурнувато, після чого швидко додала: — Щойно прокинулася.

— Тоді вдягнися, ми маємо піти в одне місце.

— Зараз опівночі, — запротестувала вона для порядку. Виходити в таку пізню пору було для неї чимось незвичним, а тому цілком сподобалося.

— Знаю, але він не хоче чекати. Зрештою, може, він має рацію, може, так буде безпечніше. Досить вдягнути светрик на піжаму й черевики. Це тільки за два квартали, але на вулиці прохолодно.

Було літо, і навіть уночі температура не падала менше, ніж до двадцяти градусів, але Ніна слухняно потягнулася за светриком. Дивно було б вийти з дому в самій піжамі. Босі ноги вона встромила в черевики, навіть не потурбувавшись зав’язати шнурки. Почувалася дивно, була збудженою, але водночас і трохи наляканою.

— Ми йдемо побачитися з янголом, правда? — вона забула про необхідність удавати, ніби вона спала.

— Так, дитинко. Він хоче з тобою поговорити.

* * *

Ніна встала, підняла валізку й рішуче пішла вперед. Енергії їй вистачило на кільканадцять кроків, потім вона сповільнилася і знову зачовгала в спекотній тиші, яку порушувало лише гудіння комах, що кружляли над полем пшениці. Ніна б душу віддала за склянку води й можливість прилягти в потязі, що легко довіз би її на місце.

«Уже недалеко», — повторювала вона собі, хоча насправді не знала, чи далеко, чи близько станція. Відчуття відстані вона втратила ще якийсь час тому й зараз тільки могла сподіватися, що йде у правильному напрямку.

Уже недалеко.

За її спиною в тишу вдерлося торохтіння возу.

Ніна зупинилася. Так, вона, безсумнівно, чула віз, що саме наближався: характерне скрипіння коліс і повільне чалапання коней, які ступали сільською дорогою. Першим її порухом було стрибнути у пшеницю і заховатися, але дівчина відразу подумала: якщо вона хоче, аби хтось підвіз її на станцію, то з’явилася саме така можливість, іншої у цьому безлюдді не буде.

Тож вона обтрусила сукню від пилюки й соломи, причесала волосся. Намагалася мати вигляд акуратний і звичний, наче не було нічого дивного у тринадцятирічній дівчинці, яка вештається безлюддям в елегантному, нехай і брудному платті з довоєнною валізкою у руках.

З‑за повороту з’явився віз, навантажений дровами. Правив ним зарослий чолов’яга, на якому, незважаючи на спеку, була тепла куфайка, а на ногах — геть брудні гумові чоботи.

— Гей, панянко! — сказав він, сповільнюючись. — Куди це ти?

— До Лясковіце, — відповіла Ніна.

— А ти, панянко, не замолода трохи, аби їздити сама?

— Мені п’ятнадцять, — збрехала вона так переконливо, як змогла. — Врешті‑решт, це недалеко, їхатиму тільки кілька станцій. Брат мав мене відвезти й піднести валізку, але мусив зайнятися конем — той копито збив.

Молилася про себе, аби чолов’яга в куфайці не запитав, де вона мешкає: у селах усі всіх знали, й важко було вигадати вірогідну відповідь. На щастя, чоловік виявився не надто допитливим. Може, допитливості його позбавила відкоркована пляшка пива, яку він стискав між колінами.

— То давай, панянко, застрибуй.

Коли вона видерлася на сидіння, візник тріпнув віжками й відсьорбнув із пляшки.

— А для пива ти, певно, замолода?

— Аж ніяк, охоче вип’ю, — відповіла дівчина і подумки додала: «Благаю». Горлянку її аж судомою звело в очікуванні.

Він подав їй закорковану пляшку. Ніна трохи позмагалася із непіддатливим корком, а тоді вже приклала шийку до губ. Закашлялася, коли пінистий напій полився їй у горло, а бульбашки пішли носом. Полегшення було настільки великим, що тільки з наступного ковтка вона відчула, наскільки гидкий у пива смак.

— Гей, не так швидко, бо ти, панянко, сп’янієш і з воза впадеш!

Ніна вихилила половину пляшки, а решту знову закрила корком, що звисав на тонкому дротику. Від алкоголю і спеки її почало зморювати. Вона дрімала на сидінні, час від часу різко прокидаючись, коли віз підстрибував на ямах.

Візник смердів потом, запах якого долинав з‑під теплої куфайки; над кінськими боками дзижчали великі мухи. Ніна ще встигла подумати, що їй не дуже подобається село…

* * *

Янгол чекав на них у квартирі панів Міхалаків. Він здавався дивним, коли отак сидів у кріслі на тлі німецької шафи і шпалер у трояндочки. «Наче екзотична квітка, що виросла на дворовому газоні», — подумалося Ніні, бо янгол по‑справжньому дивував вродою. Він був схожим на молодого Рафаеля на «Автопортреті» (Ніна, поціновувачка живопису, любила такі порівняння): волосся спадало йому на спину темними хвилями, чорні очі контрастували з білою шкірою, а його обличчя аж дихало солодкістю і лагідним смутком. Водночас він видавався надто досконалим, і в цій своїй досконалості дуже чужим. Бракувало йому тепла, яке надають людям їхні дрібні вади. Авжеж, янгол був вродливим, але то була врода, якій можна дивуватися, але яку не можна покохати.

Дівчина перелякалася: не можна так думати; як щось подібне взагалі прийшло їй у голову? Вона глянула скоса на крилатого й відразу відвела погляд. Утім, встигла зауважити, що він одягнений у довгі білі шати. Якби побачила в чомусь такому людину, то напевне вирішила б, що то нічна сорочка, але, як не крути, мала справу з посланцем Небес, тож слово «шати» звучало краще. Думку про нічну сорочку Ніна якнайшвидше викинула з голови.

— Підійди ближче, дитино.

Ніна завагалася, але мати, яка стояла за її спиною, підштовхнула дівчинку вперед.

— Звешся Ніною, чи не так? Народилася дванадцятого квітня тисяча дев’ятсот сорокового року у Станіславі[3]?

— Так, — вона роздумувала, де в янгола крила. За спиною, згорнуті біля спинки крісла? Це, певно, було б не дуже зручно… Ніна колись чула від подружки, що крила начебто менш матеріальні від решти тіла, бо зроблені з іншої субстанції, і що їх помітно лише час від часу, коли крилатий цього бажає. Напевне, це гарне пояснення. І цікаво, якої статі янгол? Цього неможливо було зрозуміти ані з голосу, ані з обличчя. Він однаково міг бути і жінкою трохи чоловічого типу вроди, і хлопцем, подібним до жінки.

О рани Божі, знову вона думала про щось недоречне. У чому ж її проблема?

— Ти добра дитина? І дуже кохаєш Бога? — питав янгол, а Ніна ще більше засоромилася і все ще не могла підвести голови. Мати поклала долоні на її плечі й стиснула їх, наче намагаючись підштовхнути доньку.

— Я… е‑е… так, вочевидь.

Потиск маминих долонь трохи ослаб.

— Тоді я маю для тебе сюрприз. Ти поїдеш до місцини Маркоти, що над красивим озером, поселишся у старому монастирі й побудеш там якийсь час, розважаючись і відпочиваючи. Сприймай це як канікули. Ти б хотіла поїхати на канікули?

— Напевне, — Ніна намагалася думати про щось піднесене й гідне ситуації, але єдине, що їй спадало на думку: чи вдалося б вигадати таке влучне питання, аби янгол, нарешті, вжив конкретну граматичну форму — чоловічу або жіночу? Й іще: чому саме вона мала їхати на канікули?

Останнє питання вона промовила й відразу відчула, як знову стискаються мамині долоні.

— Добрих дітей багато, — уточнила Ніна, забувши навіть обуритися на те, що її назвали дитиною. — Це означає, що всі вони туди поїдуть? До одного монастиря? І як тоді вони там умістяться? До того ж «добрий» — це надто розмите поняття.

Зростаюче розчарування матері вона відчувала майже фізично, але якщо уже почала, то не могла припинити говорити. — «Добрий» у якому сенсі? Ґречний? Милий? Шляхетний? Щось інше? Так чи інакше, а я на таку нагороду не заслуговую, — додала ввічливо й з відповідною покорою, вирішивши подумки, що зараз вона вже НАПЕВНЕ зміниться й намагатиметься бути кращою. Як тільки прокинеться, то піде до костьолу, не стане відмовлятися мити тарілки, докучати молодшому брату чи уявляти собі, що шкільний завгосп — американський шпигун, і не буде слідкувати за ним на перервах. І жодних думок про стать крилатого чи його нічну сорочку (цікаво, чи він зрізав мережива…).

Їй здавалося, що очі янгола прошивають її наскрізь, помічаючи всі дрібні грішки.

— Яка мудра дитина, — розсміявся він. Це мало б зробити його людянішим, але якимось чином зробило ще більш чужим. — І яка скромна. Але ж ти таки заслуговуєш. Ми вміємо оцінити це найкраще. Просто вір нам і не запитуй більше. Нехай це й справді буде несподіванкою. Запевняю, що тобі буде там добре, бо в Маркотах з тобою не трапиться нічого поганого.

— Певно, що ні, — гаряче втрутилася мати Ніни. — Моїй дочці напевне нічого такого не спало б на думку. Прошу вибачити її, вона насправді добра дівчинка, тільки часом буває… — Вона урвала себе, але Ніна знала, що останнє слово мало б звучати як «мудрувата». А може, «вперта».

— Це й справді добра дитина, — повторила жінка. — Я та моя дочка дуже вдячні тобі за твою ласку. Це велика честь. Зробимо точнісінько так, як бажаєш, і не станемо нічого питати.

Тоді Ніна вперше в житті відчула, що їй соромно за матір. Ніхто не повинен ні перед ким так плазувати. Навіть людина перед янголом.

* * *

— Ну, осьо ми й на місці, — коли чолов’яга натягнув віжки, Ніна різко прийшла до тями. Голову мала важкезну, а в роті було наче в Сахарі. Вона пожадливо глянула на пляшку, але решта пива вже встигла кудись подітися.

— Зіскакуй, панянко, — підгонив її візник.

Ніна не стільки зістрибнула, скільки зсунулася із сидіння, й досить важко. Була вона заспана, спрагла, а ще зморена спекою. Її усе дістало. Зі злістю дівчина шарпнула валізку, мало не відірвавши ручку.

Лише коли чолов’яга від’їхав, вона роззирнулася. Лясковіце виявилося невеличким містечком, де, мабуть, нічого не змінилося з довоєнних часів. Будинки, що стояли уподовж дірявої, запаскудженої кінським гноєм вулиці, були низенькі й занедбані; серед них вирізнявся лише двоповерховий будинок чималих розмірів, схожий на вокзал. Ніна зітхнула з полегшенням — принаймні про одну з проблем можна забути.

Але лишалося те, що люди починали на неї витріщатися.

Ніна усвідомила, який вигляд вона має: розчухрана після ночі, проведеної у полі, із сіном у волоссі та відірваною оборкою плаття. Не дуже тверезий чолов’яга міг і не звернути увагу на її вигляд, але тут вона, безсумнівно, притягувала чужі погляди.

Якнайшвидше вона сховалася у малесенькій крамничці, де купила здобне тістечко й пляшку «оранжаду». З’їла, ігноруючи зацікавлені погляди продавчині, а потім, саме тоді, коли жіночка почала відкривати рота, щоб поставити питання, зібрала в кулак усю свою відвагу й знову вийшла на вулицю.

У вокзальному туалеті вона вмилася, причесалася й перевдягнулася у старе, але чисте картате плаття. Діряві панчохи зняла й викинула, туфельки замінила на сандалі. Перш ніж вийти, уважно оглянула себе у тріснутому дзеркалі.

Тепер мала набагато кращий вигляд.

У залі очікування висів величезний розклад рейсів із чорними цифрами й літерами, намальованими на білій металевій таблиці. Ніна відшукала потрібний потяг — найближчий від’їздив аж о чотирнадцятій, що означало кілька годин чекання. Вона зазирнула в гаманець і з жахом зрозуміла, що грошей у неї менше, ніж спершу здавалося. А вона до того ж купила ще й тістечко та пляшку «оранжаду»… Що ж, тепер нічого не вдієш.

Вона підійшла до каси.

— Скільки коштує квиток до Маркотів?

— Двадцять злотих, — байдуже відповіла жінка.

Під дівчиною підігнулися ноги.

— А до якої станції мені вистачить п’яти?

Цього разу відповіді їй довелося чекати довше.

— До Сментова.

Нехай буде Сментово.

Ніна відчувала, що її хитрий план не привертати до себе увагу оце зараз зійшов на пси. Сментово — добра назва, відповідна до її теперішнього настрою.

Вона відійшла від каси під повними підозри поглядами, стискаючи в спітнілій долоні малу картонну картку й кількадесят грошів[4] решти. Маленька частка можливості мислити тверезо, що ще лишилася у неї, не дозволила їй побігти. Втім, це не змінило факту, що й так абсолютно всі на вокзалі дивилися у її бік. Принаймні так їй здавалося. Вона опустила голову, намагаючись заслонити обличчя волоссям, і відразу була за це покараною, бо виходячи, протягнула валізку по ногах чоловіка, із яким розминулася у дверях. Пробурмотіла вибачення, а чоловік щось буркнув про невиховану молодь.

Це рішуче був не її день. Хоча, з іншого боку, все одно було краще, ніж учора.

Про вчора Ніна не хотіла думати.

Але все одно думала.

* * *

Кілька днів, що передували виїзду Ніни, мати здавалася насправді щасливою. Не сміялася — навіть зустріч із янголами цього б не зробила, але її смутне обличчя наче сяяло зсередини. Ніна відчувала, що було б жорстоким каламутити ту радість, і тому не згадувала про свої сумніви. Наприклад, про питання, що не давало їй спокою: чому саме вона? Коли янгол сказав, що вона заслуговує на нагороду, вона йому повірила й відчула гордість. Але що довше дівчина думала про це пізніше, то менше сенсу в цьому бачила. Авжеж, училася вона добре, у більшості випадків була ґречною і слухняною. І що з того? Підлітків, розумніших чи миліших, ніж вона, знайшлося б тисячі. То чому янгол обрав саме її? Може, колись Ніна насправді була доброю і слухняною дитиною, але тепер… «Тепер уже ні», — думала вона, пригадуючи суперечки з матір’ю, вигадані для неї історії та години, проведені у костьолі в роздумах, чи вдалося б десь купити таку пригодницьку книжку, що була б настільки малою, аби поміститися в обкладинку книги молитов.

І чому не можна було ставити жодних запитань? Навіщо така таємничість, якщо й насправді це мали бути лише канікули?

Ніна кілька днів прожила, наче в трансі. Її почергово мучили цікавість і сумніви, вона не могла ні на чому зосередитися. Усе падало з рук. Нарешті настав очікуваний вівторок, і рано‑вранці вона опинилася у купе потяга. Ніна відчувала приємне збудження, а в новій сукні почувалася дуже красивою і дорослою. Про суперечки навколо валізки вже встигла забути. Мала заздалегідь куплений в «Орбісі»[5] квиток, а на дорогу — великий термос з чаєм і стос бутербродів із сиром та помідорами. Мати безкінечно повторювала їй речі, про які дівчина й сама чудово знала.

Що потяг — за графіком — повинен прибути на місце відразу після вісімнадцятої, що означало одинадцять годин подорожі, під час якої Ніні не можна говорити із незнайомцями і робити «інші дурості».

Що на станції в Маркотах хтось чекатиме на неї з машиною.

Що вона має відразу відправити телеграму додому, якщо їй не вистачить грошей на зворотний квиток.

Що мати порозмовляла з кондуктором, який обіцяв приглянути за молодою пасажиркою, і, якщо в Ніни будуть проблеми, нехай вона звертається до нього за допомогою.

А передусім — що Ніні нікому не можна говорити, куди й навіщо вона їде (на це останнє зауваження дівчина відповіла, що як же їй про це говорити, якщо вона й сама не знає, але мати залишила репліку без відповіді).

Нарешті потяг рушив з перону вроцлавського вокзалу. Ніна закинула валізку на сітку й умостилася зручніше. Це був швидкісний потяг, тож замість твердих лавок у ньому були м’які сидіння. Якийсь час Ніна споглядала пейзажі, що бігли за вікном, потім дістала книжку й заглибилася у третій том пригод графа Монте‑Крісто.

Кондуктор, який обіцяв час від часу до неї зазирати, не з’явився жодного разу, що її порадувало. Адже дівчина могла ще більше почуватися дорослою і бути впевненою, що не потребує опіки й чудово впорається з усім сама.

* * *

Оскільки до від’їзду потяга залишалося кілька годин, вона не хотіла сидіти на вокзалі, особливо зважаючи на те, що касирка могла визнати Ніну втікачкою і повідомити в міліцію. Тож вона крутилася по Лясковіце, тягаючи за собою важкезну валізку, бо щоразу коли затримувалася в одному місці трохи довше, їй починало здаватися, що люди дивно на неї поглядають. У результаті вона деякий час провела в невеличкому парку, читаючи на лавці книжку, трохи посиділа над озером, де бовтала змореними ногами у воді, а потім оглянула знищений наприкінці війни палац.

Увесь час їй не давали спокою спогади.

* * *

Усе почалося з янгола, але, якщо чесно, то лише з тієї миті, коли до купе увійшов Славек, нещастя почали сипатися, наче горох з розірваного мішка.

Звичайно, спочатку Ніна взагалі не знала, що це Славек. Спершу для неї то був просто дуже симпатичний хлопець, який увійшов до вагону в Лешні. Навіть у брудних штанях, дірявій сорочці й із заплічною торбою у руках він виглядав так, наче мить тому зійшов з кіноекрану. Був красивий, наче янгол, тільки‑от не було в ньому тієї дивної чужості. Зовсім навпаки: незважаючи на несамовиту вроду, він здавався… ну що ж… просто дуже симпатичним.

— Можна приєднатися? — Блискаючи в посмішці білими зубами, він вказав на місце поряд із Ніною. Вона несміливо кивнула.

— Що ти читаєш?

Мама, насправді, казала їй, щоби вона ні з ким не розмовляла, але ж безглуздо сидіти так і не відзиватися…

— «Графа Монте‑Крісто», — відповіла після миті боротьби із самою собою.

— О, не читав цього.

— Справді? — крихта відчуття зверхності допомогла Ніні подолати боязкість.

— Справді. Я Славек, — назвався він.

— Ніна.

— Куди їдеш?

Тепер ще нерозумніше відмовитися відповідати…

— До Маркотів, — відповіла вона. — До родини на канікули.

— Та невже? Я також. Точніше, — Славек знову блиснув у посмішці зубами, — я не мав на увазі, що їду до родини, — тільки те, що до Маркотів.

— Навіщо? — вирвалося у Ніни перш, ніж вона усвідомила, що так неґречно випитувати.

— Маю там справи, — він махнув рукою, але вона не наполягала. Раз не хоче говорити — то не хоче. Найважливіше, що вона всю дорогу матиме добре товариство.

* * *

За десять хвилин до від’їзду потяга Ніна повернулася на вокзал. На другому пероні була лише одна лавка, зайнята товстелезною тіткою, яка тримала поміж ногами пузату торбу. Ніна всілася поряд настільки далеко, що незнайомка не звернула на неї увагу, але водночас досить близько, аби ті, котрі проходили б повз них, могли вирішити, що то мати й донька, які чекають потяг.

У її голові промайнуло, чи не надто вона перегинає, але відразу нагадала собі подумки, що забагато пильності — це краще, аніж її нестача.

На перон вийшов міліціонер.

Ніна завмерла. Зараз не могла б зрушити з місця, навіть якби захотіла — страх цілковито її паралізував. Вона втупила очі у власні ноги, а потім мимоволі зіщулилася. Розуміла: повинна поводитися природно, робити щось, що роблять нудьгуючі підлітки на вокзалі, але проблема полягала в тому, що вона не знала, як це мало би виглядати. Витріщатися удалечінь, щось читати, гризти нігті? В її голові панувала цілковита пустка. У будь‑якому випадку вона не мала б горбитися й ховати очі. Але ж, з іншого боку, якби міліціонер побачив переляк у її погляді, напевне нею б зацікавився.

Дівчина мала враження, що над її головою висить величезний знак із написом: «Дивися сюди».

Міліціонер ліниво пройшовся пероном і зник у підземному переході. Ніна зітхнула з полегшенням, тільки тепер зрозумівши, що в неї через нерви трусяться коліна.

Вона рахувала, скільки часу залишилося до прибуття потяга, і намагалася захиститися від спогадів. Принаймні робила такі спроби, бо вони все одно заливали її нестримно, наче вода після дощу.

* * *

Десь близько десятої ранковий холод геть зник, і в купе стало так душно, що пасажири повідчиняли вікна. Тепер вони їхали із протягом, що ворушив волосся і дмухав в обличчя, несучи із собою літній запах трави й лісу. Ніна час від часу знімала черевики й ставала на сидіння, аби визирнути назовні. Тоді вітер забивав їй памороки, а часточки сажі будь‑якої миті могли потрапити до примружених очей, але вона все одно дивилася на поля, що сунули повз, наче різнобарвні візерунки на настінному килимці, й на сиву смугу диму, що в’ється на тлі блакитного неба.

То були найчарівніші хвилини подорожі. Славек показував їй магічні фокуси, а вона дарма намагалася прослідкувати за його неправдоподібно швидкими, вмілими пальцями. Також він розповідав про свої пригоди, яких мав стільки, що можна було розділити їх між кількома особами. Був він сиротою — батьків стратили під час війни, а оскільки жодних родичів не мав, то виховувався у державних дитячих притулках. З останнього він утік, коли йому виповнилося чотирнадцять, і з того часу валандався Польщею. Якийсь час він працював рибалкою на морі, тоді найнявся на вирубку лісу. Мав із цього невеликі гроші, на які й жив.

— Ти їм сказав, що тобі вже вісімнадцять? — Ніна й подумати не могла, що можна бути ненабагато старшим, аніж вона, й працювати, наче дорослий.

— Ні, — Славек знову вишкірив зуби. — Чи тобі батьки не казали, що брехати гидко? Я тільки сказав, що можу й хочу працювати, й це було правдою.

— А документи?

— Документів я не маю, — ще одна посмішка. — Так воно якось склалося, що загубив ті, що дали мені у дитячому будинку, а про наступні я подбаю, коли мине вісімнадцять.

— І ніхто не просив у тебе ані паспорта, ані чогось такого?

— Ні, як тільки бачили моє щире обличчя.

Власне, Ніна не дивувалася. Славек справляв враження набагато старшого, ніж був насправді. І тут мався на увазі не лише вигляд, а перш за все поведінка. Був він упевнений у собі й говорив так, що людина мимоволі йому вірила. Хіба якогось дня стрелить йому в голову відрекомендуватися марсіанином — от тоді людям буде потрібен якийсь час, аби повірити його словам.

У відповідь Ніна розповіла йому про зміст «Графа Монте‑Крісто», вигадуючи фінал, якого вона досі не прочитала. Коли наближалася до кінця, потяг зупинився на вокзалі в Познані.

А потім усе стояв там і стояв. Люди встигли вийти та зайти, Ніна відіслала Дантеса на заслужений відпочинок в обійми вірної Гайде, а вони все ще стирчали на вокзалі під літньою спекою, яка все більше давалася взнаки при відсутності руху.

На пероні світловолосий хлопець їв морозиво. За мить до нього долучилася дівчинка, несучи два ріжки: для себе й для малої сестрички. У Ніни з’явилася ідея.

— Як довго ще будемо тут стояти? — запитала вона кондуктора, який проходив повз вікно.

— Ще хвилин десять. Чекатимемо на потяг зі Щецина.

— Вискочу й куплю нам морозиво. Як ти на це дивишся? — звернулася до Славека. — Десь тут має бути кіоск.

— Не встигнеш, — занепокоївся хлопець.

— Устигну. Якщо буде черга, просто повернуся.

Дівчина вискочила на нагрітий сонцем перон і побігла до будинку вокзалу. Спритно лавіруючи між людьми, багажем, візочками з дітьми, які рюмсали, пробігла крізь головний зал, після чого дісталася до засклених дверей, над якими висіла табличка ВИХІД ДО МІСТА. Кіоск повинен бути за ними, втім, проблема полягала у тому, що його там не було. Що гірше, перехожі, яких вона запитувала, й гадки не мали, де можна купити морозиво. Доля наче затялася проти дівчинки. А час спливав, відмірюваний стрілками великого вокзального годинника.

Перш ніж вона знайшла кіоск, минуло три хвилини. Минули й наступні, які дівчина витратила, поки бігла через головний зал. Ніна вже запізнювалася. Не набагато, може, на кількадесят секунд, але цього вистачило. Коли бігла підземним переходом, почула свист, а коли подолала сходи, побачила тільки останній вагон потяга, що віддалявся, набираючи швидкість. Перон був пустим, наче виметеним дочиста. Стояв на ньому тільки Славек, який в одній руці тримав свій заплічний мішок, а в другій — валізку Ніни.

* * *

Потяг прибув на станцію пунктуально, посапуючи й випускаючи з труби клуби пари. Дівчина відразу засунулася у найдальший куток купе. Разом із нею їхала родина, яка вибралася у відпустку. Діти сміялися і визирали у вікно, дорослі їли бутерброди, запиваючи їх чаєм з термосу. Від запаху варених яєць Ніна знову зголодніла. Потім, в останню мить перед від’їздом, до потяга увірвалася галаслива група молоді в гарцерській формі[6] і з великими рюкзаками. Були вони не набагато старші за Ніну.

Вона могла б також поїхати в табір, подумалося їй. Або туди, або з батьками в село, а може, й на море. Вона могла б мати нормальні канікули.

На шибі віддзеркалювалося її обличчя з викривленими губами, наче збиралася рюмсати, але Ніна блимнула й зуміла стримати сльози. Не хотіла, аби люди в потязі дивилися на неї або, що ще гірше, намагалися її втішати. Крім того, знала, що розпач їй зараз нічим не допоможе.

Вона прикрила очі. До Сментова вона була в безпеці, а потім… потім подивимося. Не мала сил думати про те й хвилину.

У купе було спекотно, розжарений матеріал оббивки сидінь майже палив шкіру. Один із гарцерів почав грати на гітарі, колеса потяга стукотіли в монотонному ритмі…

* * *

— Мати мене вб’є, — сказала Ніна, похмуро блимаючи на плакат із написом: «Куємо фундамент соціалізму. Шестирічний план». Морозиво, яке їй уже розхотілося, текло по руці. Вона скривилася, викинула його, витягла хусточку, якою витерла долоню. Славек, обійняв дівчину, втішаючи її. Він міг поїхати, не мусив висідати, але ж зробив це й — більше того — зовсім не видавався розлюченим. Ніна воліла б, щоб він був злим, бо почуття провини зараз пригнічувало її, наче хтось кинув їй на спину корабельний якір. Почуття провини й злість на саму себе. Як вона могла бути такою ідіоткою?

— У вас є вдома телефон?

— Ні, але у сусідів є, — пожвавилася вона.

— У такому разі спробуй подзвонити, може, тобі якимось дивом удасться, а я піду перевірю, чи є якесь нормальне сполучення з Маркотами.

Вона кивнула й попленталася шукати телефонну будку. Знайшла її майже відразу, але в слухавці монотонний голос повторював: «Міжміська, прошу зачекати». Ніна спробувала кілька разів, кидаючи до автомата нові й нові монети, але нарешті її відігнало нетерпляче сичання старої пані, яка чекала в черзі.

— Сполучення є, і навіть цілком непогане, — сказав Славек, повернувшись. — Через Бидгощ. На місці будемо десь коло дев’ятої вечора. Це лише на три години пізніше.

— Тобі легко говорити, за тебе ніхто не переймається, — буркнула Ніна.

— Хотів би я, аби хтось за мене переймався, — відповів він настільки серйозно, що дівчина відразу відчула себе дурепою. Та й, вочевидь, вона перебрала міру. Її потяг за планом мав дістатися до Маркотів після вісімнадцятої, а в той час поштові відділення уже зачинено, тож ті, хто могли на неї чекати, телеграму відправили б лише вранці. До того часу Ніна вже встигла б дістатися на місце.

Тоді дівчина ще вірила, що все буде добре. Коли вже минули перша злість і розпач, вона навіть вирішила, що це досить непогана пригода.

Це відчуття супроводжувало її, коли вони купували квитки, а потім чекали на потяг, попиваючи «оранжад». І пізніше, коли їхали до Бидгоща й там пересіли. Майже до Лясковіце. А тоді зла доля знову відзначилася, і цього разу набагато сильніше.

* * *

— Квитки, будь ласка.

Ніна відкрила очі. Скільки вона спала? Напевне, недовго, бо не могла ж уже проїхати Сментово…

Чи могла?

Одного погляду у вікно було досить, щоб зрозуміти, що вже пізно: світло мало характерну червонувату барву надвечір’я.

— Прошу квитки, — цього разу голос почувся ближче.

Їй стало погано. У купе не було родини, яка їла бутерброди. Навпроти неї сидів старий чоловік, одягнений із довоєнним шиком. У руці він стискав оздоблене руків’я ціпка, а на дівчину поглядав із явною цікавістю.

— Ми проїхали Сментово? — запитала вона.

— Досить давно. Ви проспали свою станцію?

— Хай йому чорт! — крикнула вона. Раптом знайшла в собі сили й підхопила валізку. Незважаючи на повні протесту крики людей, яких вона била багажем по колінах, погнала до дверей. Із силою, про яку сама в собі не підозрювала, шарпнула ручку дверей, а тоді кинула валізку назовні. Холодне повітря роздмухувало їй волосся, гримотіння потяга тут було значно голосніше. Відголос заліза, що билося об залізо, монотонне «ту‑дум, ту‑дум» вдерлося до голови, вимівши всі думки.

Вона знала, що якщо не зробить цього відразу, то їй забракне сміливості.

Потяг сповільнявся на широкій дузі повороту, але все одно, на думку Ніни, продовжував їхати надто швидко. Вона глянула на хмари в несамовито високому, далекому небі, на зелені поля, що швидко бігли кудись удалечінь. Тривало це, може, півсекунди.

Заплющила очі й скочила.

Під затиснутими повіками світ беркицьнувся, а Ніна витягла руки. Удар об насип вибив з неї повітря, запекли обідрана долоня й шкіра на колінах, а коли дівчинка зсувалася по каменистому схилу, плаття підкотилося їй до поясу. Мимоволі вона закрила вуха, поки потяг із гримотінням проносився у неї над головою.

Потім обережно встала.

Потяг зникав удалині, а Ніна була цілою. Здається. У шкіру на колінах повтикалися шматочки гравію, руки були обдерті до крові. Але вона могла ходити, тож видерлася, лише трохи кульгаючи, на насип і роззирнулася.

Це була похмура й негостинна місцевість. Те, що Ніна сприйняла за зелені поля, насправді виявилися зрадливими багнистими луками, над якими кружляла сила‑силенна комарів. Рахітичні берези й вільхи на тлі цього пейзажу здавалися дивовижно не на своєму місці, зіщулені над очицями затягненої ряскою води й покручені вітром у дивні форми. У холодному, вечірньому вже повітрі стояв сморід гниючих рослин, а під сірим, наче свинець, небом Ніна відчула себе дуже малою і дуже самотньою. Куди не кинь оком, не було видно й маленької людської садиби.

Вона повернулася по валізку, бо що ще могла зробити?

Трохи боялася, що знайде своє вбрання розкиданим по узбіччю, і трохи втішалася такою перспективою — може, тоді б мати купила‑таки нову валізку? Але проклятий багаж виявився міцним, наче сейф — ґречно лежав під насипом, цілий і навіть не подряпаний. Ніна підняла його, засичавши від болю, коли підхопила ручку пораненою долонею, й попленталася уздовж колії.

І гадки не мала, де вона знаходиться.

Також не знала, як далеко до Маркотів.

І чи зуміє вона дістатися туди до сутінок.

А передусім не мала поняття, що зробить, якщо це їй не вдасться. Бо ж не могла провести ще одну ніч надворі. Не тут, де мала на вибір спати на болоті або на колії.

Втішав лише той факт, що сонце висіло низько над горизонтом, а це означало, що вона повинна бути близько до мети, якщо, звісно, потяг не запізнювався. Крім того, сон у купе хоча трохи придався — Ніна відновила сили і тепер крокувала швидко, мугикаючи, аби додати собі сміливості. Шкіра, здерта з долоні, все ще паскудно горіла, та й спогади супроводжували дівчинку, наче злі духи.

* * *

Славек підняв газету, яку хтось залишив у купе, і заглибився у читання.

— Преса бреше, — сказала Ніна наперекір.

— Знаю, — хлопець показав у короткій посмішці білі, наче сніг, зуби. — Але можеш читати поміж рядками, якщо тільки знаєш, як саме.

— І що ти вичитав?

Він спохмурнів.

— Загинув ще один янгол. Знайшли його на узбіччі дороги десь під Закопане. Вигляд мав жахливий — тільки по обличчю можна було ще впізнати, що це не людина.

— Знаю, — погодилася Ніна із мудрим обличчям, пригадуючи підслуханий фрагмент розмови. — Забило його УБ.

— Я б не був у цьому таким упевненим. Коли хтось потрапляє у лапи до УБ, то він просто зникає. Вони не підкидають тіла на узбіччя.

— А кому ще потрібна смерть янгола?

— Оце добре питання.

Славек склав газету.

Ніна пізніше пригадувала цю розмову, але в ту мить відчула лише короткий приплив жалю й обурення: її мати мала рацію, Бог повинен покарати негідників, які роблять такі речі. Тож пообіцяла самій собі, що намагатиметься, аби янголи пишалися нею. Досі в неї це не дуже виходило, але ж це зміниться.

Славек, схоже, бажав відволікти увагу супутниці від похмурих думок, і тому почав розповідати анекдоти з життя бескидських гуралів. Раптом він урвався на половині розповіді. Ніна хвилинку чекала, що буде далі, а оскільки хлопець мовчав, то здивовано здійняла брови.

— Ти добре почуваєшся?

Славек дивився на неї, але, здавалося, її не бачив. Зблід, і раптом його красиве обличчя скорчилося від страху.

— Ми мусимо затримати потяг, — сказав він.

— Що? — Ніна більше ні на що не спромоглася.

— Там людина. Зараз вона скочить на колію.

Він устав і почав енергійно протискатися крізь групу молодих людей, що займали більшу частину купе. Ніна йшла слідом, але вела її не стільки якась там розсудна думка, скільки турбота й страх, що вона може залишитися сама.

Славек дістався до кондуктора й почав щось йому пояснювати, але раптом наче змінив намір, залишив здивованого чоловіка й пропхнувся далі, збираючи прокльони, що сипалися йому на голову. Він був рішучим і несамовито спритним, але навіть такий, як він, нічого б не зробив із натовпом. Ніна намагалася іти слідом, але їй протискатися було значно важче. Хоча вікна було відчинено, їй здавалося, що вона от‑от задихнеться. Бородань із рюкзаком закривав весь вид, а ложка, що стирчала з того рюкзака, мало не вибила їй око.

«Я зараз зомлію», — подумала вона, хапаючи ротом повітря. Ненавиділа натовпи й тісні приміщення. Нарешті через відчай дівчинка почала користуватися ліктями й пропхнулася уперед. У цю мить кондуктор схопив її за плече.

— Ти куди? Ви що, подуріли? Ще одна, що…

— Прошу мене відпустити! — зарепетувала вона. — Людина хоче скочити на колію! Треба зупинити потяг!

І потяг почав гальмувати. Різко, рвучи слух скреготом заліза, що треться об залізо.

Ніна полетіла уперед, прямо на розлоге черево кондуктора, але якимось дивом утримала рівновагу. Іншим пощастило менше. Люди валилися, наче доміно, із сіток сипався багаж. Увесь вагон виповнився криками болю і переляку. А коли потяг нарешті став і протяглий писк урвався, наче ножем утятий, раптова неприродна тиша, здавалося, ще більше тиснула на вуха.

У цій тиші пролунали прокльони людей, які підіймалися з підлоги, стогони й раптовий плач дитини.

Ніна скористалася можливістю, щоб вислизнути від кондуктора та знайти Славека. Він сидів недалеко від дверей, сховавши обличчя в долоні. Ніна присіла поряд.

— Це ти затримав потяг?

Він похитав головою.

— Я навіть не зумів дістатися до стоп‑крану. Це, мабуть, машиніст загальмував, коли той чоловік стрибнув на колію. Я спізнився.

— Звідки ти знаєш? Може, він вижив, — Ніна мала величезне бажання запитати, звідки Славек узагалі знав, що хтось має намір стрибнути на колію, але, певно, це був не найкращий момент. Хлопець усе ще не дивився на неї і, коли сидів отак згорблений, був схожий на пригнічену величезним нещастям людину.

— Пізно, — повторив він із притиском і нарешті відвів долоні від обличчя. По його лобі стікав струмок крові.

— Славеку! Тебе поранено.

— То нічого, — він помацав голову, після чого із невдоволенням глянув на пальці, вкриті червоним і липким. — На мене якась валізка впала.

— Не якась валізка, а друкарська машинка, — Ніна глянула скоса на незграбний ящик, що лежав під ногами хлопця. Довоєнна «Олімпія». У її мами вдома була така сама модель. — А вони важкезні. Ти точно добре почуваєшся?

— У найгіршому випадку — матиму величезну гулю, — він підвівся, і справді було схоже, що нічого з ним не трапилося. — Ходімо, нам треба повертатися. Ти залишила наш багаж без нагляду.

— А… той чоловік?

— Для нього вже нічого не зробити, — Славек мав стільки смутку в очах, що Ніна не наважилася лізти до нього зі своєю цікавістю.

Тим часом у потязі люди передавали один одному питання і відповіді. Ніна чула уривки фраз: «…самовбивця на колії…» і «…треба чекати…», «…невідомо, як довго» й нарешті «викликати міліцію…».

Вона завмерла, з переляку їй перехопило дихання. Як вона могла про це не подумати? Очевидно, якщо під колесами загинула людина, машиністу доведеться викликати міліцію, яка почне розпитувати людей у потязі. Ні, напевне не всіх: Ніна стримала політ уяви, що підсовувала їй картинку масового допиту. Але принаймні тих, хто міг щось бачити… А кондуктор напевне пригадає, як одна дівчинка‑підліток кричала: «Затримати потяг!» ще до того, як самовбивця стрибнув на колію.

Мати перед від’їздом застерігала Ніну, щоб та не робила дурниць. Що ж, було вже пізно, дівчина встигла зробити помилку, причому найбільшу з можливих: привернула до себе увагу інших людей.

Вона глянула на Славека.

— Я… мушу зійти. Вибач, але… Я просто мушу, добре? Ти можеш залишитися.

Ніна уяви не мала, що Славек встиг сказати кондуктору, але думала, що там не було нічого настільки дивакуватого, як слова Ніни. Хлопець здавався тим, хто думає розсудливо, навіть нервуючи.

— Я справлюся, — додала героїчно.

— Іду з тобою, — Славек узяв рюкзак і валізку Ніни. Невирішений кросворд, який він заповнював, упав на підлогу. — Ти маєш рацію: ми не можемо тут залишатися.

Чи ж йому теж доводилося робити дурощі?

Вони пропхалися до виходу. Ніна, яка дісталася дверей першою, схопила важіль, що їх блокував, і спробувала його повернути. Залізяччя навіть не здригнулося. Славек відсунув дівчину й відчинив двері з такою легкістю, наче прибирав картонну коробку, що опинилася на його шляху.

— Гей! Куди ви? — кричав їм услід старий чоловік. — Чи ви не чули? Треба міліцію чекати!

Славек викинув багаж назовні, вистрибнув, а потім розвернувся і подав руку Ніні.

— Залишатися у потязі! — гарикав чоловік. — Бо усі хочуть зійти!

— Швидше!

Вони гнали через луку, в бік далекої лінії лісу. Тіні були вже довгими, у повітрі відчувався вечірній холод. Ніна подумала, що десь у цю пору вона б мала виходити на вокзалі в Маркотах. На подальші роздуми часу не було, бо Славек гнав так, що в неї рвалося у грудях, а в боці почало колоти. Хоча їй і так здавалося, що хлопець спеціально пригальмовував, аби не лишати її позаду. Якби він був сам, напевне біг би куди швидше.

— Ми вже в безпеці, — сказав хлопець, коли дерева закрили від них потяг, що продовжував стояти в полі. — Можеш зупинитися.

Ніна гепнулася на землю. Опала хвоя була вогкою, але їй було байдуже. Підтягнула коліна під підборіддя й обхопила їх руками. А потім розревілася.

— І щ… що… ми… тепер… зробимо? — вона все ще задихалася після бігу й спазматично хапала ротом повітря.

Славек усівся поряд і притулив її до себе: Ніна розпачливо хлипала йому в сорочку.

— Я знаю ці місця, — сказав він, коли дівчина трохи заспокоїлася. — Можемо звідси дістатися до станції у Лясковіце: вона лежить на нашому шляху. Там сядемо на потяг до Маркотів. Або навіть у цей самий, коли міліція уже скінчить допит.

Ніна шморгнула носом.

— Ми не можемо сісти в цей самий. Той кондуктор мене впізнає. Я… кричала, що треба зупинити потяг, бо хтось хоче стрибнути на колію. Вибач, — додала вона тихо.

— Ти перебільшуєш, — Славек легенько скуйовдив їй волосся. — Навіть якщо він тебе й упізнає — то й що? Він же тебе не схопить і не поведе до найближчого міліціонера.

«А якщо так і зробить?» — похмуро подумала Ніна, але все одно відчула себе трохи краще. Коли Славек говорив, усе відразу починало здаватися значно простішим.

— Як далеко звідси до Лясковіце?

— Десь дві години ходу.

Ніна застогнала.

— Коли туди дійдемо, буде зовсім темно.

— І саме тому час збиратися. Ну ж бо, підводься. Понесу твою валізку.

* * *

Темрява навколо густішала, а ще ставало холодніше. Здійнявся вітер і погнав по небу хмари, морщив воду й шумів листям покручених дерев. До того ж почалася мжичка — дрібні краплі висли в повітрі, липли до обличчя, і через це здавалося, що світ темнішає.

Тільки раз Ніна побачила людину. Чоловік стояв у маленькому човні, жердиною відштовхуючись від дна. Вона крикнула, але він, певно, її не почув або навіть і не помітив.

Вона йшла далі. Зупинилася лише на хвилинку, щоб вийняти з валізки светр і протидощову накидку з поліетилену.

Потім з вечірньої сірості випірнув будинок станції. Ніна пришвидшила кроки, але відразу ж сповільнилася, розчарована. На подряпаній вивісці виднілася назва, яка нічого їй не говорила. До того ж станція здавалася порожньою, вікна було забито дошками, а вхід виявився завалений купою вологого сміття. Ніна обійшла станцію довкола, але, окрім клоччя розмоклих газет і кількох розчавлених бляшанок, не знайшла навіть сліду присутності людей.

Зате далі в напівмороці горіли теплі вогники будинків. Село? Мале містечко? Ніні дуже хотілося податися туди й розпитати дорогу, а може, навіть попрохати її підвезти. Або якоїсь їжі. Через стрибок вона геть була забула про голод, а тепер він знову давався взнаки.

Але вона побоялася. Воліла не думати про те, що б сталося, якби в темряві, що все густішала, вона зійшла з дороги й опинилася у болоті.

Тож і далі йшла вздовж колії. На небі з’явився місяць, який час від часу пірнав у темно‑сині хмари, що гнали на захід. У такі миті дорогу перед собою Ніна більше відчувала, ніж бачила. На щастя, шпали під її ногами були настільки характерної форми, що неможливо було їх ні з чим переплутати. Колись вона боялася темряви — давно, ще під час війни. Але потім забула, що значить справжній морок, як забула про холод, голод і про жахи. Як швидко людина призвичаюється до хорошого… Останні роки вона прожила в місці, де ніколи не було по‑справжньому темно — завжди горів якийсь ліхтар перед будинком або ж світилося чиєсь віконце. Також чути було знайомі звуки: дзеленчання трамваїв чи суперечки сусідів, які пізно лягали спати. А тут Ніну супроводжували лише вітер і її власні кроки, що звучали дивовижно глухо в цій пустці. Вона навіть перестала мугикати. Спогади повернулися, і її охопив первісний страх людини перед потворами, що приходять із сутінок. Кущі шелестіли, наче крізь них щось перлося, гілки під вітром кидали неспокійні тіні. Ніна йшла все швидше, страх надавав їй крила.

Було вже майже темно, коли вона почула за спиною свист потяга, що наближався. Вона відразу відскочила вбік, втратила рівновагу й незграбно, навкарачки, зсунулася з насипу. Локомотив і вагони минули дівчину з уже добре знаним їй гримотінням. Світло, що падало з вікон, на мить вихоплювало з темряви її зіщулену постать.

А потім потяг почав гальмувати.

Попереду був семафор.

Або станція.

Ніна знову видерлася на насип і кинулася бігти. Місяць саме визирнув із‑за хмар, але вона все одно кілька разів спіткнулася і мало не впала. Проте сповільнюватися наміру не мала.

Якщо це насправді станція, то, може, вона зуміє при крихті везіння проїхати решту траси без квитка.

Вона вже бачила будинок і навіть трохи перону, коли потяг рушив. Дівчина скрикнула від розпачу й кинула важку валізку перед собою.

— Хай йому чорт! — вилаялася вона і розплакалася. Потім, розмазуючи сльози, що текли по обличчю, зауважила вивіску на будинку з чітким написом назви: «Маркоти». Вона була на місці.

Ніна підняла валізку й рушила в бік перону. На лавці у плямі світла сиділа лише одна особа — хлопець, ровесник Ніни, який саме закінчив їсти пончик. Уся його сорочка була обсипана цукровою пудрою. Побачивши дівчину, він витріщив очі й поспіхом облизнув пальці.

— Це тебе я маю відвезти до монастиря? — запитав хлопець і, перш ніж вона встигла відповісти, додав: — Пощастило тобі, бо я вже думав збиратися.

1 Пробощ — священик, настоятель парафії, очолює місцеву релігійну громаду.)

2 Саме таким чином — UB (Urząd Bezpieczeństwa) — у Польщі в повоєнні часи й під час Польської Народної Республіки (1944–1989 рр.) напівофіційно називалася організація, функціонально подібна до радянського КДБ (звідки й назвисько для його функціонерів — «убеки»); у період, про який ідеться у романі, офіційно УБ називалася «Ministerstwo Bezpieczeństwa Publicznego» — Міністерство Публічної Безпеки.

3 Чи то на територіях т. зв. «Кресів» — земель, які після 1939 р. та в межах повоєнної зміни кордонів перейшли до Радянського Союзу; зараз — м. Івано‑Франківськ.

4 Грош — розмінна монета у Польщі.

5 Польське бюро подорожей, створене в 1920 р.; його роботу було відновлено в 1944 р. До кінця сорокових років бюро займалося організацією масових подій та обслуговуванням міжміських сполучень, а з 1951 р. — ще й готельним бізнесом.

6 Гарцери — польська молодіжна суспільна організація, яка є частиною скаутського руху. Перші дружини гарцерства утворилися ще до незалежності, в 1911 р. з девізом: «Гарцерство — це скаутінг плюс незалежність». Після Другої світової війни гарцерство було відроджено у Польщі (спочатку у вигляді іншої організації — «Союзу польської молоді», з якої у середині 1951 р. виокремилася Гарцерська Організація СПМ).

РОЗДІЛ ДРУГИЙ,

в якому Ніна знайомиться з рештою обраних і гадає, що значать слова

«Не дозволяй йому вранці йти в сад»

— Мене звуть Яцек, — відрекомендувався хлопець. — Давай допоможу.

Був він присадкуватим, але рухався дивовижно енергійно як для того, кому лише трішки не вистачало, аби вважатися товстуном. Коли Яцек узяв валізку Ніни й погнав із нею до виходу, дівчина ледь за ним встигала.

Перед вокзалом чекала старенька, розбита «іфа»[7] із працюючим мотором. Водій не спромігся ані відчинити багажник, ані сказати навіть хоча б слово, коли вони всілися на заднє сидіння. Ніна поклала валізку на коліна.

— Це далеко? — запитала.

— Ні, хвилин десять.

Вона апатично кивнула. Машина рушила, «двірники» розмазували по вітровому склі все більші краплі дощу. Обігрів дмухав в обличчя теплим повітрям. Ззовні пролітали темніші за нічний морок дерева, гілля яких час від часу стукало у вікна й дряпало дах машини. «Наче їдемо серед лісу», — подумала Ніна. Яцек почастував її пончиком; він був наче гумовий, не дуже смачний. Вона б, щоправда, воліла бутерброд, але все одно була вдячною.

Їй було тепло, голод не надто докучав, і тільки поранені руки все ще пульсували тупим болем, який збільшувався, коли Ніна стискала кулаки. Але, незважаючи на це, вона не мала нічого проти, аби провести в машині кілька найближчих годин. Або навіть і цілу ніч. Не дуже поспішала на зустріч із чужими людьми, які стануть розпитувати, чому вона запізнилася.

Яцек говорив, а дівчина слухала п’яте через десяте.

— …я напросився поїхати по тебе, бо подумав, що тобі так буде приємніше, аніж товариство оцього бурмила. Це помічник пані Целіни, золоті руки, але говорити з ним важкувато. Я спочатку навіть думав, що він глухонімий, але ні, говорити вміє, тільки завжди бурчить щось під ніс.

Водій не відреагував, наче не зрозумів хлопця. Ніна глянула на його обличчя у дзеркальці — шкіру мав засмаглу й селянську, наче його недавно відірвали від плуга. Утім тупим не здавався.

— Як воно там? Маю на увазі в монастирі? Уже сказали, яка несподіванка на нас чекає?

— Ні. Пані Целіна, знаєш, там усім розпоряджається. Вона говорила, що ми мусимо почекати, доки не зберуться усі. А тебе все не було. Я на вокзал кілька разів їздив, знаєш? Уранці, пополудні й увечері. Якби ти не приїхала останнім потягом, то не знаю, що би пані Целіна зробила.

— Я не потягом приїхала, — спростувала Ніна. — Наздогнала його на станції. Ну, майже наздогнала. До того йшла пішки. Вистрибнула з попереднього потяга.

Яцек витріщив очі.

— Вистрибнула? Серйозно? Навіщо?

— Не мала квитка.

— Оце номер, — у голосі хлопця забриніла пошана. — З тобою нічого не сталося?

— Ні, тільки коліна й руки обдерла, — дівчинка показала долоні.

— О рани Божі, має паскудний вигляд.

— Ну, все не так і погано, — пробурмотіла вона, а потім, не в змозі стриматися перед таким явним подивом, додала: — Просто треба знати, як це робити. Мені батько казав, що це просто справа фізики… Зрештою, пусте.

Вона замовкла, бо це мудрування раптом здалося їй дурнуватим і непотрібним, а все більший подив в очах Яцека перестав бути приємним. Ніна навіть відчула невпевненість. Авжеж, вона вистрибнула з потяга, чим навіть трохи пишалася. Але ж хлопець перебільшував. Ніна не була героїнею і знала про це аж надто добре.

* * *

З лісу вони вийшли на дорогу, що бігла полями. Сонце вже заходило, підсвітлюючи червоним контури самотніх дерев на горизонті. Подув легенький вітерець, зашелестівши по ланах збіжжям і принісши запах свіжоскошеної трави й кінського гною. Час від часу вони проминали придорожні каплички із дерев’яними святими, сільські хати чи селян, які гнали корів із пасовищ. Одного разу спіткали компанію молоді, яка поверталася з річки чи ставка. У дівчат були рушники, накинуті на плечі, аби вберегти блузки від мокрого волосся; хлопці несли згорнуті ковдри й порожні пікнікові кошики. На місцевих не скидалися, радше на дачників. Ніна відчула укол заздрості. Вона не мала нічого проти, аби викупатися, а потім повернутися до смачної вечері й послухати радіо на турбазі (звісно, якщо десь тут були турбази). Але ймовірніше, молодь просто винаймала кімнату в місцевих. Та й нехай. Кімната в сільському будиночку все одно видавалася Ніні значно привабливішою, аніж ця безкінечна подорож.

Двічі вони минали зупинки, але єдиний у тій околиці автобус уже встиг поїхати. Ставало все холодніше й темніше. Славек сповільнив крок, бо вже не здавався настільки енергійним, як кілька хвилин тому. «Можливо, він просто змучений», — подумала Ніна, дивлячись на його бліде обличчя.

— Може, зупинимося? — сказала дівчинка. — Я мушу вийняти з валізки светр і напитися.

Чи їй здалося, чи Славек і справді сприйняв її пропозицію із полегшенням?

Ніна надягла светр, а тоді, сидячи на валізці, випила рештки «оранжаду» та з’їла останній бутерброд. Запропонувала половину товаришу, але хлопець хитнув головою.

— Я не голодний. А ти повинна економити. Попереду ще значна частина дороги.

— Уночі все одно не захочеться їсти, — Ніна старанно склала промаслений папір і сховала його в кишеню валізки. — Славеку?

— Га?

— Звідки ти дізнався, що та людина хоче кинутися під потяг? Ти її знав?

— Ні, що ти! Просто… знав, — він стенув плечима, легенько скривившись через це. А може, так їй тільки здалося. У сірості вечора, що спадав на місцину, вона не могла його добре розгледіти.

— О рани Божі, і часто з тобою таке трапляється?

— Ніно, прошу, — цього разу Ніна чітко помітила, що Славек кривиться. І що блідий, дуже блідий, як смертельно хворий. — Дай мені трохи відпочити, добре? Голова болить.

— Ясно, — вона ледь торкнулася долоні хлопця. — Вибач, — сказала тихо. — Це все моя провина. Усе через мене.

— Аж ніяк, — говорити йому ставало дедалі складніше. — Я лише відпочину, й відразу підемо. Побачиш, усе буде добре.

Славек прикрив очі, а Ніна відсунулася на кілька кроків, не бажаючи йому заважати. Потім вийшла на середину шляху й стояла там хвилинку, дивлячись уперед і чекаючи невідомо на що. Очі її затягло сльозами, які вона навіть не намагалася витирати. Лише старалася плакати тихо, щоб Славеку, боронь Боже, не спало на думку вставати й починати її втішати. Він і так мав через неї купу проблем. За ті кільканадцять годин спільної подорожі Ніна майже встигла в нього закохатися. Аж надималася від гордощів, коли люди в потягу дивилися, як такий несамовито гарний хлопець допомагає їй із валізкою і шукає для неї місце. Правда, той факт, що він сприймав її, наче молодшу сестру, трохи зменшував радість, але ж вона й так дуже його любила. І любила би, навіть якби він був бридким, наче ніч. А що найважливіше, вона йому довіряла, дозволяючи приймати всі рішення. А зараз ролі раптом змінилися, і було схоже на те, що саме їй доведеться про нього піклуватися.

Ніна не була впевненою, чи зуміє.

Вона обійняла себе руками, бо, хоча і була у светрі, але трусилася від холоду. Славек, напівлежачи на узбіччі, із головою на рюкзаку, здавався страшенно крихким і самотнім. Наче дитина, а не молодий чоловік. Ніна повторювала подумки, що хлопець відпочине й набереться сил, і тоді вони підуть далі. А якщо ні, якщо зле почуватиметься, то принаймні скаже Ніні, що робити.

Це звучало переконливо, але дівчина аж трусилася на холодному вітрі.

Десь недалеко шепотів струмок. Ніна зійшла з дороги, прямуючи на звук, знайшла невеличкий місток. Якийсь час бавилася тим, що кидала гілочки з одного боку мосту й дивилася, як вони спливають з іншого. Дурнувата дитяча забавка, запозичена з книжок про «Вінні‑Пуха». Мати читала цю книжку Шимекові, коли вони родиною поїхали в їхню першу (і поки що останню) відпустку до Мендзиздроє. Ніна удавала, що такі байки її вже не цікавлять, але також слухала.

Пам’ятала те літо: жахи війни лишилися позаду, світ тепер здавався великим і дружнім, повним несподіванок, які чекали за кожним поворотом. Батько потайки від матері купляв Ніні заборонені великі порції морозива, а вона натомість нічого не згадувала про пиво, яке він час від часу попивав. Пополудні вони вигрівалися на пляжі, а вечорами ходили на прогулянки або грали в карти. Пісок, який витрушували з купальників, холодне й солоне море, мушлі, що збирали до кишень, навіть обгорілу на сонці шкіру — все це Ніна згадувала із сумом. Вона не була б проти, аби ще раз провести таку відпустку.

Дівчина підвела голову. Над нею наливалися сріблом уранішні зорі, а в різкому холодному повітрі здаля чувся гавкіт сільського собаки. Під лінією чорного лісу вже запалав вогник у першому будинку, потім у другому, в третьому. Стемніло так сильно, що кидати палички у воду втратило сенс, тож Ніна повернулася до Славека і вийняла з валізки ліхтарик, який запакувала їй завбачлива мати.

— Як почуваєшся? — запитала вона, а коли хлопець не відповів, жах іще сильніше вхопив її за горлянку. Дівчинка легенько штурхнула хлопця у руку. — Прошу, прокинься. Ми мусимо йти. ПРОШУ.

Він повернув до неї голову й щось пробурмотів. Ніна нахилилася, але нічого не могла зрозуміти. Воно звучало гірше, ніж белькотіння п’янички, яке вона колись чула. Слова зливалися і були дивно покручені. Дівчина відступила. У світлі ліхтарика їй здалося, що з блідого обличчя Славека на неї глипнуло око привида, але то була зіниця — велика, мало не на всю райдужку.

— Я приведу допомогу, почекай, — вона ледь упізнала власний голос, бо крізь стиснуту горлянку вирвалося щось схоже на скрип.

Зі страхітливим передчуттям Ніна погнала через поле в бік найближчої халупи. Світло ліхтарика, скоротившись до малесенької цятки, танцювало навколо ніг. Навколо пахло конюшиною — це запало їй до голови, запах конюшини, і Ніна подумала, що чотирилиста приносить удачу. До неї також прийшло розуміння того, наскільки це в даній ситуації дурнувата думка.

Вона увірвалася на сільське подвір’я, де замість запаху конюшини стояв огидний сморід гною, дісталася до дверей і почала в них стукати. Тривалий час ніхто не відчиняв, хоча Ніна чула сміх дітей, а у вікні горіло світло. Нарешті пролунало чалапання, і двері трохи прочинилися. У шпарку визирнуло похмуре чоловіче обличчя.

— Що таке?

— Прошу, біля дороги лежить хлопець, він потребує допомоги, його поранено, ви мусите відвезти його до лікаря! Прошу! Благаю!

Чоловік дивився на неї недовірливо.

— Ти від дачників?

— Ні.

— Тоді звідки?

— Яка різниця? — Ніні хотілося витягнути дурнуватого хлопа з хати й силоміць усадовити на віз. — Він потребує допомоги! Він мусить якнайшвидше опинитися у лікаря!

З хати долинув жіночий запитливий голос. Чоловік причинив двері, й хвилинку Ніна чула відгомін розмови, але не могла розрізнити слова. Їй здавалося, що чоловік наполягає, а жінка недовірлива й наче перелякана. Замовкли діти, наче їх узагалі не було. Ніна витирала сльози, що текли по обличчю.

Нарешті двері відчинилися знову, й чоловік вийшов назовні.

— Добре, покажи-но мені того хворого.

— Ви мусите взяти віз.

— Спершу подивлюся.

— Ви мусите…

— Нічого не мушу. Йдеш чи ні?

Вона закусила губу й поспіхом рушила. Коли дісталися на місце, Славек усе ще лежав у тій самій позі, в якій його залишила Ніна. Чоловік вийняв з її рук ліхтарика, присів і підсвітив.

— Живий? — запитала вона здушеним голосом. Сама боялася підійти. Думка, що могла б заглядати в обличчя мертвого хлопця, була нестерпною.

— Ще дихає, — чоловік підвівся. — Іду по воза.

Ніні здалося, що минули століття, аж поки з темряви вигулькнула худа шкапа. Вони обережно поклали Славека на віз. Дівчина увесь час тримала його за руку й говорила якісь дурниці, що вже їдуть до лікаря, що все буде добре. Повторювала ці слова більше для себе, щоб заспокоїти себе, а не хлопця. Він, здавалося, зовсім її не чув. Спочатку ще час від часу невиразно озивався, а потім замовк.

Місяць і зорі світили ясно, але все одно вони мусили їхати повільніше, ніж удень. Ніна час від часу підганяла чоловіка, але це не справляло на нього великого враження, тож урешті дівчина дала йому спокій, скрутилася на возі й куняла.

— Що з ним? — раптом заговорив чоловік.

— Ударився головою.

— Звідкись упав?

Ніна сховала обличчя у долонях і удала, що не чує. Не мала вона ані сил, ані бажання вигадувати побрехеньки.

Нарешті вони дісталися до місця. Мала сільська лікарня у цей час уже не працювала, але коли чоловік подзвонив, у помешканні на першому поверсі загорілося світло. Невисокий лисіючий чоловік, у розхристаній сорочці та з окулярами в руці, відчинив двері.

— Що сталося? До ранку почекати не можете? — пробурчав він, але в його голосі не вчувалася справжня злість. Переслідуваний хаотичною балаканиною Ніни, він пішов до воза, посвітив Славеку в обличчя і, зітхнувши, сказав:

— Несіть його всередину.

* * *

Ніна відвернулася до залитого дощем скла. Її відображення було блідим і не здавалося щасливим. Дівчина скривилася.

— Навчиш мене?

— Чого? — глянула вона на Яцека.

— Ну, навчиш мене вистрибувати з потяга? Побачиш, я швидко вловлюю, про що йдеться. — Хлопець аж світився ентузіазмом. — Я товстий, але спритний.

— Ти здурів?

Яцек сторопів, але, на щастя, вони саме доїхали. Ніна вийшла. Її черевики моментально провалилися у багнюку, дощ барабанив об каптур пелерини. Крізь шум зливи долинав звук хвиль, що накочувалися на берег. Дівчина підвела голову й закліпала, обтрушуючи краплі з вій. Перед ними постав монастир — масивна й кутаста споруда, що випливала з темряви, наче ніс корабля. Більшість вікон була темною, але з відчинених дверей било приязне світло. І хтось там стояв: Ніна бачила абрис чорної фігури.

— Ходімо, — Яцек знову схопив її валізку. Ніна пішла слідом, згорблена під напором дощу, хлюпаючи водою у глибоких калюжах. Коли вони увійшли до вітальні, її черевики були наскрізь мокрі.

— Вітаю, я Целіна Сошинська.

Дівчина, незрозуміло чому, сподівалася, що «пані Целіна» виявиться дамою старшою, типу суворої учительки, але на порозі її привітала молода жінка, яка мала блакитні очі й світлі неслухняні кучері, що робили її схожою на бешкетливе дівчисько. Коли вона нахилилася, щоб обійняти новоприбулу, Ніна відчула запах фіалкових парфумів.

— Я так радію, що ти нарешті сюди дісталася. Яцеку, занеси валізку до спальні дівчат, а потім біжи на вечерю.

Доручення «бігти» хлопець виконав буквально, швидко зникнувши за поворотом коридора.

Пані Целіна допомогла Ніні зняти мокру пелерину.

— Напевне, ти хотіла б перевдягтися, вмитися після подорожі? Яніно?

— Ніна, я Ніна, — відізвалася дівчина, може, трохи різкувато. Утім вирішила, що треба відрубати голову гідрі, раніше ніж хтось допадеться до Янки чи, не дай Боже, Ясі.

— Добре, Ніно. Я проведу тебе до спальні.

— Ви повинні спочатку повідомити моїх рідних, що я вже доїхала. Вони страшенно хвилюються. Тут є телефон?

Пані Целіна мала трохи заклопотаний вигляд.

— Ми нікому не повідомляли, що тебе немає. З нами мешкає янгол, який може передбачати майбутнє. Він сказав нам, що доїдеш у безпеці.

У безпеці… Ніна відчула полегшення, знаючи, що батьки її не з’їхали з глузду від переляку. Але водночас вона була трохи розчарована та зла — це вона стільки годин на самоті блукала незнаними дорогами, голодна й змучена, і ніхто, абсолютно ніхто за неї не переймався.

Спальня виявилася великою, з високою стелею; вона більше нагадувала неф[8] костьолу, а не місце для спання. Від побілених вапном стін тягнуло холодом, а під однією з них стояло шість залізних ліжок. Усі були вже застеленими й позначеними як «зайняті» чи за допомогою спертого на подушку ведмедика, книжки, кинутого на ковдру одягу, чи хоча би збитої жужмом постелі. Але вона побачила ще одне, сьоме, розташоване під вікном. Воно було порожнім і все ще застеленим із ретельністю, притаманною військовим. А оскільки поряд стояла її валізка, Ніна зрозуміла, що спатиме вона тут.

Дівчинка розглянулася, відзначивши ще й поставлений під стіною дерев’яний стіл. Над ним висіло почорніле від старості дзеркало, а на поверхні столу стояла гасова лампа. Не було жодних шаф або щось подібного — дівчата, схоже, всі свої речі мусили тримати у торбах чи валізках, запхнутих під ліжка.

— Перевдягнися, люба, я не стану дивитися. Потім покажу тобі, де ванна кімната, й підемо на вечерю. Напевне, всі вже сидять за столом, але поспішати не мусиш. Побачиш, тобі тут сподобається. Сьогодні дощить, тож усе може видатися тобі трохи похмурим, але почекай до завтра. Переконаєшся, як тут гарно. Усі ми тут наче родина, ти знайдеш у нас чимало друзів.

Ніна неслухняними пальцями зняла мокрі черевики й також місцями мокру сукню. Весь час стискала зуби від болю, а долоні її в електричному світлі мали такий вигляд, що вона поспіхом відвела від них очі. Із колінами, на щастя, усе було не так погано. Із валізки вона витягнула спідницю і блузку, які мати приготувала їй з думкою про недільний похід до костьолу. Що б не чекало її сьогодні ввечері, принаймні постане вона перед тим пристойно вдягненою.

Коли Ніна застібала ґудзики, світло над її головою почало блимати.

— Нічого страшного, — пані Целіна розвернулася до неї. — Інколи тут так буває. Янголам не дуже подобається електрика. І їх у цьому не можна звинувачувати, еге ж? Усі ці винаходи, струм, бомби… Боже мій, що сталося із твоїми руками і колінами?

— Нічого страшного, правда. Впала на пероні, — збрехала вона машинально.

— Бідолашна. Мусимо їх промити й продезінфікувати.

У ванній пані Целіна посадовила дівчину на лавку, що стояла під стіною. Ніна роззирнулася. Приміщення за стилем було подібне до спальні: висока стеля, гладкі білі стіни й кам’яна підлога, від якої віяло холодом. З одного боку — шеренга унітазів, з іншого — широка металева труба, а над нею — кілька кранів. І… це все?

— Янголи не люблять і ванн? — запитала вона обережно, поки пані Целіна тягнулася до аптечки, що висіла на стінці.

— Це ж монастир, люба, — жінка глянула на неї. В одній руці вона тримала пляшку з темного скла, а в другій — бинт. — Думаю, що саме тому Вони, — Ніна виразно почула велику літеру, — його обрали. Тут за прогресом не женуться. Та ми й самі мали вже докази, до чого прогрес призводить. Під час війни.

— І справді, ванна — грізна річ, — визнала Ніна. — Від неї лише крок до бомби.

Пані Целіна присіла біля Ніни із пляшечкою йоду.

— Трохи запече, люба, але ти будеш сміливою, правда?

— Мені тринадцять років, а не п’ять, — скривилася дівчина.

Пекло, як сто чортів, але вона витримала, хоча на очах виступили сльози. Заморгала. Коли повернулася гострота зору, побачила, що пані Целіна схилилася до неї із написаною на обличчі цікавістю.

— Скажи мені, люба, через що ти так спізнилася? Десь затрималася в дорозі?

Ніна прикрила очі. Затрималася? Можна й так сказати.

* * *

Вона сиділа в маленькій чекальні, бездумно витріщаючись на бруднуватий плакат ПЧХ[9], що проголошував: «Знищуй мух». Великі волохаті нічні метелики стукалися об підвішену під стелею лампу, через відчинене вікно вривалося нічне холодне повітря.

Селянин, який їм допоміг, уже поїхав, а лікар за зачиненими дверима кабінету оглядав Славека.

Спочатку вона відчувала полегшення. Треба їм було дістатися до лікаря — і дісталися; дорослий, який розуміється на цьому, клопочеться біля хлопця, тож усе скінчиться добре.

Утім, що довше вона чекала, то швидше повертався страх. У шлунку відчувала тверду кулю, було їй трохи недобре, холодно і спекотно водночас. Наче у неї жар. Руки, покладені на коліна, виразно тремтіли, а нерви були такі напнуті, що за кожним разом, коли за зачиненими дверима лунав шум, дівчина підскакувала на стільці. Намагалася уявити, що вона десь в іншому місці: наприклад, удома, на тапчані з книжкою або в кіно з подругами, чи в парку. Де‑небудь, хоч би й на уроці ненависної латини, біля дошки, куди її викликала вчителька, яку боялися всі учні в школі.

Будь‑де, аби не тут. Намагалася це уявити, але не могла.

Коли двері нарешті відчинилися, Ніна підхопилася зі стільця. Ноги були м’які, наче з вати, а шлунок посунувся кудись ближче до колін.

— Пане лікарю, як він почувається?

— Його треба якнайшвидше забрати до шпиталю. Як звуть хлопця? Я не знайшов жодних документів.

— Його звуть Славек, не знаю прізвища.

— І говориш, що він ударився головою? Де це було?

— У… у потягу, — Ніна вирішила говорити правду: раптом це важливо для діагнозу. — На нього впала важка валізка. Так він мені говорив, мене біля нього тоді не було, — теж додала про всяк випадок.

— А ти, дитинко? Що ти робила сама в такий час на дорозі? Де твої батьки?

— Спочатку прошу сказати, що зі Славеком. Це через ту валізку?

— Здається, так. Haematoma epidurale[10], вважаю, — він зняв окуляри і протер їх краєм усе ще розстібнутої сорочки. Без них, мружачи короткозорі очі, лікар мав вигляд на диво беззбройний і наче стурбований. — Рідкісний випадок. Зазвичай хворий втрачає свідомість одразу після удару.

— А в шпиталі йому допоможуть? — тиснула Ніна.

Він поплескав її по плечу.

— Напевне зроблять усе, щоби він видужав, дитинко. Не переймайся. Буде добре.

Ніна повірила б, якби не глянула на обличчя чоловіка. Він уникав її погляду, а вона тільки зараз зрозуміла, що означає його дивна стурбованість.

— Я можу скористатися туалетом?

— Авжеж, це отут.

Ніна увійшла до кабіни, наче сновида. Голова крутилася, світ навколо кривився і розпливався. Вона вхопилася за краї умивальника. «Не зомлію», — повторювала собі подумки, але ноги трусилися так, що дівчинка все ж вирішила присісти на підлогу. Вона всілася і притулилася чолом до холодного кахлю. Дивилася на ручку дверей, і здавалося, наче ручка відпливає та зникає у довгому темному тунелі… Це було майже смішно… Довгий темний тунель…

Отямилася, почувши стукіт у двері.

— Ти там, дитино?

— Так! — крикнула у відповідь. — Я вже виходжу.

Обережно встала, і цього разу ноги якось її утримали. Відчинила двері.

— Ти добре почуваєшся? — лікар здавався серйозно занепокоєним.

— Так, тільки… я б напилася чаю.

— Зараз зроблю. Чимало пройшла, так? Не переймайся, ми відвеземо тебе до батьків. А якщо відчуваєш слабкість, спробуй тримати голову між колінами.

— Дякую, мені вже краще.

Їй і справді було краще. Настільки, що коли лікар повернувся до кабінету, аби заварити чай, вона підхопила валізку й вискочила надвір, просто в ясну зоряну ніч, де цвірінчали цвіркуни.

Дівчинка бігла, не звертаючи уваги, куди, власне, вона так жене. Аби подалі від картинки допитів у міліції, подалі від лікаря, який хотів їй допомогти, і брехні, якою вона не хотіла його годувати. І далі від усвідомлення, що на софі в сільській лікарні помирає той, кого вона вважала другом. У якийсь момент Ніна зрозуміла, що залишила в лікарні ліхтарик, але було пізно повертатися.

Вона пробігла поряд із магазином і конторою ДСГ[11]. Людей не зустріла: мабуть, усі тут лягали спати разом із курми. Далі будинки було розкидано ширше, Ніна все частіше минала поля і пахучі луки. Сповільнилася. Нарешті село залишилося позаду, а попереду вставала стіна лісу — чорніша від ночі.

Вона зупинилася, упала обличчям у траву й вибухнула плачем. Якби хтось підійшов тоді до неї і запитав, що сталося, вона б, мабуть, розповіла все. Що з того, що таким чином могла наразити янгола на арешт — того янгола, котрий послав її до монастиря, як наразити на арешт і усіх, хто там на неї чекав, а також родину Міхалаків, матір і батька, та й саму себе? У цю мить їй не було до того діла. Хотіла лише, аби хтось її втішив, забрав кудись, де тепло, і запевнив, що все буде добре.

Вона не знала, як довго плакала, але коли нарешті заспокоїлася, горло в неї було розпухле, дуже хотілося пити. Ніна зірвала кілька листочків, що росли на луці, і злизала з них вечірню росу. Допомогло настільки, що вона почала думати трохи розсудливіше.

Ніна могла б повернутися до лікарні й попросити про допомогу. Щось вигадати або навіть сказати правду — що їде до Маркотів на запрошення янголів. Бо ж не всі доносять на крилатих. Багато людей допомагало їх переховувати.

Але що, коли лікар вирішить піти до міліції?

Тоді, навіть якщо родині Ніни вдасться якось викрутитися, мати ніколи їй цього не пробачить. Дівчина добре це знала. Мати не кричала, не підвищувала голосу, не карала. Важка рука була в батька, але він швидко забував про провину. Мати — ніколи. Не сказала б нічого, тільки б дивилася лагідним і водночас сумним поглядом, який наче говорив: «Ти мене підвела», а цього Ніна знести не змогла б.

Точніше сказати, мати може вибачити кривду, заподіяну їй, але не янголам. Вона любила їх. Дівчинка часом задумувалася, чи не були для неї крилаті важливішими за власних дітей.

Ніна горбилася від холоду, панчохи і край сукні були мокрими через біганину по вологій траві. Але холод приніс із собою дивну ясність думок, і коли вона ось так сиділа на полі під рясними зорями, раптом усі хаотичні думки склалися у її голові в одну. Тепер вона чітко розуміла, які можливості має і які, в разі чого, будуть наслідки.

Вона могла повернутися додому, але тоді мати вважала б, що Ніна її підвела. До того ж дівчина в цю мить була вже куди ближче до Маркотів, ніж до Вроцлава. На повернення до Вроцлава в неї напевне не вистачило б грошей, а от на подорож до Маркотів — можливо.

Тож вона поїде до Маркотів. І тепер, коли Ніна вже вирішила, з’являлося ще дві можливості.

Могла пошукати десь поблизу автобусну зупинку або вокзал, але, по‑перше, не знала, чи знайде тут щось подібне, а по‑друге, мусила б розпитувати людей, чого вона воліла уникнути. Та й не треба б їй крутитися поблизу лікарні, де будь‑якої миті може зустріти лікаря, який так палко бажав допомогти.

Також дівчина могла повернутися на те місце, де Славек втратив свідомість, а потім намагатися дістатися до Лясковіце. Хлопець кілька разів розтлумачував їй шлях, коли Ніна чіплялася із запитаннями, чи ще далеко. Була впевнена, що дасть собі раду. Щоправда, це займе кілька годин маршу, але вона матиме впевненість, що коли дійде до вокзалу, то раніше чи пізніше піймає там потяг, що їде до Маркотів. Ну, доведеться пройти неподалік від лікарні, але ж Ніна промине її уранці: ще до того, як лікар прокинеться.

А поки що вона потребувала місця, де могла б хоча трохи поспати, і де було б тепліше, ніж на луці.

* * *

Спогади промайнули в голові Ніни за долю секунди. Вона могла б спробувати розповісти пані Целіні про все, що пережила, про всю оту безпорадність і переляк. Але вона не знала, чи зуміє знайти відповідні слова. І не була впевненою, чи хоче про це розповідати.

Тому її реакція була короткою і сухою.

— Я зустріла в потягу одного хлопця. Він був милим, ми заприятелювали. Потім я вийшла купити морозива, а потяг пішов від нас, тож ми їхали через Бидгощ. От тільки перед Лясковіце на колію стрибнув самогубець і мала приїхати міліція. Я перелякалася, що стануть мене розпитувати, куди їду й навіщо, тому я вийшла, а той хлопець, Славек, вийшов зі мною. Він вдарився головою і через якийсь час заслаб, а я шукала допомогу. Та коли він потрапив у лікарню, було вже пізно. Я спала в соломі, а вранці пішла на станцію у Лясковіце і там сіла на потяг до Маркотів. Ось і все.

— Бідолашна, — пані Целіна притулила її до себе. Ніна, якій не дуже подобалися такі пестощі, завмерла і трохи відсунулася, але жінка, здавалося, цього не помічала. — Лікар допоміг твоєму приятелю?

— Сказав, що його треба забрати до шпиталю. Чи могли б ви довідатися, що із ним? — вона не згадувала про відчуття, що її мучило: Славек міг уже й померти. Наче слова могли перетворити можливість на правду.

Пані Целіна здалася стурбованою.

— Це буде непросто, бо ти ж, напевне, не знаєш, до якого шпиталю він потрапив. А чужим особам не надають інформацію про пацієнтів. Крім того, ми ж не хочемо привертати до себе увагу? Але не переймайся, люба, я впевнена, що твій приятель швидко видужає. У Польщі чудові лікарі. Куди він їхав? Може, ти маєш адресу його родини?

— Я навіть прізвища його не знаю. Знаю тільки, що він також їхав до Маркотів.

Обличчя пані Целіни посвітлішало.

— От бач, люба, напевне ти за кілька днів зустрінеш його в місті. Побачиш, усе буде добре.

Вона подарувала дівчині ще одні неохоче сприйняті обійми. У глибині душі Ніна відчувала, що до неї ставляться… несерйозно? Так, певно так. Славек заслуговував на більше, ніж «усе буде добре». Утім, не сказала нічого. Дуже хотіла вірити, що ще зустріне хлопця, і на мить їй навіть вдалося переконати саму себе, що так і буде. Але погані передчуття лише принишкли, а не зникли.

— І пам’ятай: із кожною проблемою ти можеш прийти до мене. Із будь‑якою. Я тут для того, аби вам допомагати.

Ніна вже здогадалася, що пані Целіна насправді нічого не хотіла чути про проблеми — принаймні не про ті, що пов’язані з чимось більшим, ніж обідрані коліна. Дівчинка мала таку тітку. Та була солоденькою, чарівною істотою, яка здавалася доброю феєю з дитячих марень. Але тільки-но починало відбуватися щось насправді погане, то відразу ставала дуже заклопотаною й відмахувалася від справи безглуздим «усе буде добре». Як оце пані Целіна.

— Я запам’ятаю.

Коридором настільки ж знеособленим, білим і холодним, як і весь будинок, вони перейшли до їдальні, яку пані Целіна звала «рефекторієм»[12].

— Діти, це Ніна. Ніно, це твої нові товариші й подруги.

На неї глянуло кільканадцять пар очей.

Вона хотіла відступити, але пані Целіна тримала її за плечі й навіть трохи штовхнула вперед. Яцек заохочувальним жестом указав на вільний стілець поряд із собою. Ніна подякувала, кивнувши. Вони проказали молитву, і дівчина нарешті зуміла дістати супницю.

— Чому ти спізнилася? — питання, поставлене агресивним тоном, пролунало з вуст хлопця, ненабагато старшого від Ніни. Він був худий і блідий, наче хворий на сухоти. Зате волосся, контрастно до блакитних очей і світлих брів, мав таке чорне, що здавалося, наче він нашмарував його ваксою. На його обличчі виступив рум’янець, а в очах горіла злість.

— Моя мама захворіла, — Ніна не мала бажання розповідати все вдруге й напевне не в ситуації, коли на неї дивилося стільки чужих людей. — Нічого серйозного, але ми обидві вирішили, що буде краще, якщо я приїду на день пізніше.

— Але ж існують такі речі, як телефон і телеграф, — ядуче ввернув чорноволосий. — Так складно передати дату і годину прибуття потяга?

Яцек відкрив рота — напевне, щоби розповісти, що Ніна приїхала зовсім не потягом. Дівчинка завбачливо копнула його в кісточку, тож він, на щастя, нічого не сказав.

Але чорноволосий виявився спостережливим.

— Вона нам бреше, — звернувся він до пані Целіни. — Я бачив, як вона подавала Яцеку знаки.

Над столом запала повна напруги тиша. Ніна відчула неприязнь, що оточила чорноволосого. Вона й сама прониклася нею. «Донощик», — думала дівчина, вперто витріщаючись у пусту тарілку. А ще ненавиділа привертати до себе загальну увагу, хоча цього разу її втішав факт, що симпатія молоді, яка згромадилася у їдальні, схоже, на її боці.

Усі чекали на реакцію пані Целіни.

А жінка безпорадно обводила поглядом обличчя підопічних. Нарешті з халепи її визволила висока дівчина зі світлою косою.

— Бреше, не бреше — яка різниця, — флегматично заявила вона. — Що ми — міліція, щоби людям допит влаштовувати? Беріться до їжі, а не базікайте.

— Еліза має рацію, — пані Целіна із вдячністю посміхнулася. — Саме час набратися сил. Адаме, подаси супницю?

— Авжеж, прошу, — хлопець охоче простягнув руки.

«Підлабузник», — докинула Ніна черговий камінчик до гори не дуже приємних епітетів, яка росла щохвилини.

На щастя, діти біля столу перестали звертати на неї увагу, тож вона могла спокійно взятися за суп. Була це особлива сіро‑зелена рідина, що пахла так, наче зробили її з водоростей, і смак схожий. Також можна було взяти скибку товсто нарізаного хліба з маслом.

Напнуті нерви і поганющий смак їжі призвели до того, що Ніна, ще донедавна голодна наче вовк, тепер ледь скубала окраєць. Шлунок стиснувся у кульку, але очі й мозок працювали гостро, тому вона використала хвилинку спокою, аби роздивитися товариство.

Разом із Ніною (не враховуючи пані Целіни) було їх тринадцятеро, всі у віці від десяти до п’ятнадцяти років. Наймолодшою Ніна вважала несміливу Малгосю, найстаршою здавалася флегматична Еліза. Праворуч від Ніни сидів Яцек, а ліворуч — дівчина в штанах, років чотирнадцяти. Ніна дивилася на неї мить‑другу. Звичайно, вона вже бачила жінок у штанах, але ніколи — за столом.

Дівчина помітила її погляд, вишкірилася і продовжила сьорбати суп.

Далі сиділо два хлопці: один похмуро дивився у тарілку й працював ложкою, наче боявся, що хтось забере в нього цю жахливу вечерю, а другий безперестанно щось до нього шепотів і хихотів. Перший мав розміри невеличкої шафи, другий був дрібний, тож разом вони були схожі на Фліпа та Флапа[13]. Потім — дві близнючки, обидві ширококості й красиві, якщо, зрозуміло, комусь до вподоби рум’янець і сільська врода. Далі — темноволосий хлопець, який дивовижно нагадував жабу, і ще один, товстий, із обличчям рожевим, наче шкіра відмитого підсвинка.

Потім антипатичний Адам, а далі…

Тринадцята особа, яка сиділа за столом, підняла голову від тарілки, і Ніна побачила обличчя найвродливішої дівчини, яку вона коли‑небудь бачила, враховуючи навіть фільми та книжкові ілюстрації. Очі кольору найчистіших смарагдів, шкіра — наче кров з молоком, волосся кольору крила крука. Якби Ніна хотіла її описати, просто мусила б ужити ці затерті визначення. Бо це були геть не метафори: дівчина мала саме такий вигляд. Поряд із нею врода пані Целіни здавалася ляльковою, а сама Ніна, яку тітонька-кравчиня назвала «ладненькою панянкою», видалася би бридким каченям.

— Красива? — прошепотіла сусідка Ніни. Після чого додала із якимось задоволенням: — Але страшенна дурепа.

Задоволення її було зрозумілим, бо дівчину в штанах аж ніяк не можна було назвати вродливою. Волосся невизначеного кольору в неї було обрізане коротко, та ще й нерівно, наче зачіску робила власноруч, зате обличчя мала широке, а ніс — невеличкий і кирпатий, наче малесенька картопелька, кинута на широке поле ластовиння. Ніна також зауважила, що і руки, і штани сусідки замурзані, причому досить помітно. Проте дівчина здавалася симпатичною, тож Ніна їй обережно посміхнулася.

— Їжа тут завжди така жахлива? — заговорила вона.

— Ні, — лаконічно відповіла коротковолоса. — Зазвичай ще гірша. Я, до речі, Тамара. Моя мати була росіянкою, тому таке ім’я.

— Ніна. Знаєш, навіщо ми тут? Начебто вони мають для нас якусь несподіванку?

— Я не знаю нічого. У мене був вибір: сидіти тут або вдома, тож я обрала тут.

Ніна вже хотіла поцікавитися, чому так, але пані Целіна вибрала цей момент, аби запитати, чи смачний суп.

За столом знову запанувала ніякова тиша. А потім одна з близнючок загундосила:

— Ач, яко кінська сеча, просю пані.

Тамара пирхнула сміхом, а друга близнючка поспіхом кинулася щось пояснювати. Перебив її схожий на жабу хлопець.

— Шановна пані, не слухайте її, — сказав він приголомшеній Целіні. — Їжа просто чудова, а Геля із села, тож оцінити не може. Я вже другу порцію взяв, так смачно.

Брехав так переконливо і з такою чарівною посмішкою на бридкому обличчі, що Ніна, незважаючи на власні відчуття, зрозуміла, що суп і справді їй смакує. Зрештою, окрім правдивої Гелі, ніхто не мав наміру якось особливо нарікати. Урешті‑решт, усі вони були дітьми важких повоєнних часів, і їм доводилося їсти й не таку гидоту.

І майже всі походили з бідних родин, це Ніна також зауважила. Зуміла розпізнати плаття з дешевих матеріалів і сорочки, перешиті з одягу батьків. Єдиним винятком був товстунчик із рожевим обличчям, який мав західні вельветові штани й навіть годинника. Ну, може, ще Яцек, щоправда його одяг був не досить чистим і трохи заношеним, зате хорошої якості.

Після вечері пані Целіна наказала молоді йти до «кімнати з каміном», а Ніні махнула рукою.

— Іди за мною, люба. Тут є дехто, хто дуже хоче з тобою познайомитися.

Вони піднялися на другий поверх. Коридори тут були ще більш занедбані: на білих стінах сіріли бридкі патьоки, а запах вологого тиньку нагадував запах грибів. Над головою Ніни час від часу блимали голі лампочки.

Вона подумала про всі ті прочитані книжки, в яких невинну героїню вели порожніми й похмурими коридорами до замкнених дверей. Інколи за тими дверима чекала якась мила несподіванка.

Але найчастіше — ні.

Пані Целіна посміхнулася, підбадьорюючи, а тоді заштовхала її у невелику кімнатку. Та, на диво, виявилася досить затишною: у каміні палахкотів вогонь, стіни були начебто недавно пофарбованими. На них висіли картини релігійного змісту, а під вікном стояло глибоке крісло. Порожнє, бо янгол сидів на підвіконні, дивлячись у залиту дощем темряву.

Він озирнувся тільки на мить — вродливий, як усі янголи, золотоволосий, із білою шкірою, яка, здавалося, світилася власним сяйвом, наче хтось запалив свічки в алебастровій скульптурі.

— Вітаю, — промовив він м’яко. — Я Азкіель. Ти змусила нас непокоїтися.

— Вибачте, — Ніна втупила погляд у власні ноги. Чи вона колись навчиться дивитися янголам в очі?

— Маєш вигляд ґречної дівчинки. — Їй здалося, чи крилатий насправді засміявся? — А може, ти й не така ґречна, га?

Ніна кинула короткий погляд на Азкіеля, який нахилив голову набік, наче зацікавлений горобець.

— Я… не знаю.

— Ох, нехай йому, — цього разу вона була впевнена, що її співрозмовник хихоче. — Тільки пам’ятай, що від нас нічого не приховаєш. Ми знаємо все.

«Неправда, ви не знали, яким потягом я приїду, — подумала Ніна. — Й не знали, що останню частину шляху я пройду пішки».

Їй було гаряче; здавалося, начебто погляд янгола проколює її навиліт. Ніколи раніше вона не відчувала себе настільки… відкритою, наче й справді всі її дрібні, дурнуваті секрети витягнули під денне світло. Відчувала, що мусить якось боронитися, тож подумала, що, може, Азкіель лише прикидається. Може, він просто боявся повідомити міліцію або батьків Ніни й для цього обдурював пані Целіну, розповідаючи їй, що дівчинка безпечно добереться до Маркотів.

— І що із твоїми руками й колінами?

— Упала на пероні, — Ніна глянула на янгола. Якщо він не прикидався досі, то повинен зараз звинуватити її у брехні. Проте він тільки дивився із дивною посмішкою, але не мав наміру заперечувати. Дівчина відчула, як у ній здіймається жар переляку. Вона тільки що намагалася перевірити посланця Небес.

Чому вона завжди мусить робити такі речі? Та ще і після того, як пообіцяла собі, що зміниться?

— Підійди ближче, — Азкіель зіскочив із підвіконня, і на мить Ніна побачила його крила — нематеріальні, наче вирізані з райдужного світла, й такі красиві, що вона мало не скрикнула від розчарування, коли вони зникли.

Янгол торкнувся кінчиками пальців її долонь і колін. Його дотик був холодним і пекучим водночас, наче бурулька сильно замороженого льоду. А потім біль зник, хоча коли Ніна глянула на свої руки, сліди здертої шкіри все ще лишалися на них.

Вона непевно ворухнула пальцями й здивовано хитнула головою.

— Настає час дивовиж, — Азкіель посміхнувся. — Ваш світ безповоротно зміниться. Тішся, бо ж ти виявилася обраною.

— Ну власне… е‑е-е… до цієї проблеми… Я вважаю, що, ну… що я на це не заслуговую. Я не…

— Рішення приймаєш не ти, до того ж уже пізно його змінювати.

— Дякую, — нічого іншого на думку їй не спало. Бо ж не випадало сперечатися з посланцем Небес.

— Ти прибула останньою, тепер ви в повному складі. Розважайтеся і будьте щасливі, а завтра я відкрию, яку несподіванку ми для вас приготували.

Ніні все ще було соромно. За прокляття, які вона бурмотіла, коли йшла польовою дорогою, і навіть за те, що мріяла про звичайні канікули. Ледь не зізналася в усьому цьому крилатому, але пані Целіна стиснула їй плече та підштовхнула до дверей.

Ідучи коридорами, Ніна заприсяглася собі (цього разу вже серйозно), що викаже вдячність. Адже не вина янголів, що Славека було поранено і що вона стільки пережила. Якщо вже до когось вона і може мати претензію, то лише до себе. Якби не вилізла з першого потяга за морозивом, якби не кричала кондуктору: «Людина хоче стрибнути на колію!», якби швидше побігла за допомогою… Усе могло б скінчитися інакше. Це була вина її дурості, а не янгольської. Вони її обрали, хоча Ніна на це й не заслуговувала, а тому зараз відчувала себе трохи шахрайкою. Може, це просто була велика помилка — Ніна цьому б зовсім не здивувалася. Але може… може, янголи помітили в дівчинці більше, ніж бачила вона сама? Якщо так, то вона не мала наміру їх підводити. Намагатиметься бути ґречною, і навіть якщо не зуміє «добре розважитися», то принаймні не нудьгуватиме.

Вирішивши так, вона ввійшла за пані Целіною до «кімнати з каміном». Він там і насправді був: великий і дихаючий жаром. Коло нього у кріслах і на килимі сиділа молодь. Тамара кивнула Ніні, а потім посунула до неї тацю, на якій стояла остання чашка з какао. Всі інші тримали такі само чашки в руках.

— Ти прийшла саме вчасно, — вишкірилася Тамара. — Сташек має намір скандалити.

Сташеком був хлопець у західних шмотках і з годинником на руці. Обличчя його, раніше рожеве, зараз стало пурпуровим, а світле настовбурчене волосся надало йому вигляду розлюченої канарки.

— Ви сказали, — звернувся він до Целіни Сошинської писклявим голосом, — що ми довідаємося, навіщо ми тут, щойно приїде остання особа. Ми вже в повному складі, тож я жадаю пояснень. В іншому випадку поїду найближчим потягом. Досить з мене цієї дурні — я міг поїхати з приятелями на Мазури.

Пані Целіна посміхнулася заспокійливо і трохи нервово.

— Азкіель хоче сам вам усе пояснити. Прошу тільки про хвилинку терпіння, напевне…

— Ви повторюєте це саме ось уже три дні, — звинуватив її Сташек. — А я відморожую зад у цій руїні. Тут постійно дощить і немає чого робити. До бані такі канікули!

Тамара хихотіла, звеселяючись, інші мали переважно заклопотаний або невпевнений вигляд. А Ніні стало шкода пані Целіну. Ця жінка була б ідеальною опікункою для молодших школярів, які любили б її за милий вигляд і чарівні ямочки на щоках. Але з підлітками вона, схоже, впоратися не могла.

На допомогу прийшов Адам.

— Ти тут на запрошення янголів, ти ж це розумієш? — сказав він фальшиво ввічливим тоном. — Я так розумію, вони мають пристосуватися до вимог шановного пана, так? Може, навіть Бог повинен узяти до уваги те, що ти волів би опинитися на Мазурах і змінити свої плани? Врешті‑решт, що там янголи: важливіші ти і твої приятелі, і твій замерзлий задок.

Тепер уже сміялися всі, а Сташек почервонів іще сильніше. Пані Целіна намагалася розрядити ситуацію.

— Це тільки одна ніч, Сташеку. Завтра ти про все довідаєшся. Зрештою, сьогодні уже немає ніяких потягів.

Хлопець звалився у крісло, щось бурмочучи собі під ніс.

— У нього батьки-атеїсти, віриш? — Яцек нахилився до вуха Ніни. — Гадки не маю, чому янголи обрали його.

Але дівчинка думала про дещо інше.

— Тут тільки пані Целіна? Я маю на увазі тих, хто нами опікується?

— Ну, є ще Ремігіуш, отой водій і «золоті ручки». І його сестра, Сільвія, вона готує і прибирає. Тільки вони майже не з’являються. Ну й, вочевидь, Азкіель, який мешкає нагорі. Ти з ним бачилася? Кожен із нас був у нього, щойно приїхав. Він тебе питав про щось?

— Ні, тільки зробив так, що перестали боліти руки.

— Мені показав кулю світла. Наче в повітрі лампочка літала. І також не схотів сказати нічого конкретного.

— Потаємний він, еге ж? — Тамара сперлася на стіну, прикривши очі. Здавалося, вона єдина, хто не відчуває нетерплячки, яка трусила інших. А може, вся оця недбалість була позою? — Мені янгол сказав, що я маю добре розважатися, і цього мені досить.

Ніна пила какао. Воно було смачним, навіть їхня талановита кухарка не зуміла його зіпсувати. Уперше за багато годин дівчинка відчула себе… ні, не щасливою, бо продовжувала думати про Славека, але принаймні спокійною і в безпеці.

Пані Целіна потягнулася за товстою книжкою, що лежала на одному з крісел.

— Почитаємо перед сном Біблію, — запропонувала вона. — Хто хоче?

Зголосився Адам, що не здивувало Ніну.

Чорноволосий хлопець обрав історію Авраама та Ісаака. Ніна ніколи не любила цю оповістку — бо чи не значить вона, що Бог хотів би бачити людей не здатними до самостійного мислення, а сліпо слухняними, навіть якщо подібна слухняність призводила б до чогось жахливого чи поганого?

Деякий час вона розважалася, придумуючи інші закінчення цієї історії: у її версії Бог нагороджував Авраама не за бездумне виконання наказів, а саме за спротив. Ніна, усвідомивши, що вона коїть, поспішно намагалася відкинути ці думки і зосередитися на словах Адама. Мусила визнати, що в чорноволосого добра дикція і певний драматичний талант — у його виконанні біблійна історія звучала майже як радіовистава.

На якийсь час Ніні справді вдалося зосередитися на Біблії. Утім, пізніше її думки перестрибнули на оточуючих хлопців та дівчат. Вродлива Лідка слухала з таким виразом, наче перед нею розкрилося небо, інші переважно також здавалися захопленими. Утім, Сташек явно нудьгував, Фліп і Флап про щось шепотілися (пані Целіна кидала на них грізні погляди, але даремно), а Тамара дивилася у вікно.

У певний момент Ніна вловила з розмови Фліпа та Флапа слова «магічні фокуси», «перевдягаються». Сторопіла. Чи вони справді вважали крилатих перевдягненими людьми? Яким дивом янголи могли їх обрати?

Адам скінчив читати і відклав Біблію. Дощ стукотів у шибки, заколисуючи, розмови поступово почали згасати. Нарешті пані Целіна сказала всім: «На добраніч», нагадала, щоб вони не засиджувалися, і вийшла. Невдовзі Еліза почала заганяти Малгосю до ліжка. Дівчинка почовгала за нею, наче сонний песик, звикла, схоже, до того, що старші нею командують. Інші також швидко пішли митися. Ніна вирішила, що почекає, бо біля умивалок усі не помістяться.

Вона подалася до спальні, вклалася на ліжку й нарешті закінчила «Графа Монте‑Крісто». Потім дівчата почали повертатися, тож вона вийняла з валізки мило, рушник і пішла до ванної кімнати. Там була тільки Лідка, яка вдивлялася у дзеркало так, наче побачила себе вперше.

Ніна стала поряд і скривилася від власного відображення. Цікаво, як це — бути красивою? Із красивого мала тільки густе волосся, що блищало, наче вилущені каштани, — і яке вона через порожні гордощі не стригла, хоча більшість її однокласниць полюбляли короткі зачіски. Люди так часто цим волоссям захоплювалися, що Ніна дійшла висновку, що решта її зовнішності, схоже, не варта уваги. Хоча, з іншого боку, ота решта також не була негарною, думала вона, критично оцінюючи обличчя у формі серця, із широким чолом і гострим підборіддям.

Лідка простягнула руки й торкнулася свого відображення. У цьому жесті був якийсь несміливий, непевний захват і ніби… боязкість?

— Я вродлива? — запитала вона.

Ніна придушила відповідь нечемну і зважилася на іронічну:

— Врода — це справа надто суб’єктивна, — Ніна любила важкі слова. — Для того, хто полюбляє картини Пікассо, ти, напевне, страшенно бридка, — їй подобалось вихвалятися своїм знанням про мистецтво.

Лідка незмигно дивилася на неї. Ніна змилостивилася.

— Так, ти вродлива. Тобі ніхто цього раніше не говорив?

— Ні.

Це прозвучало щиро і так сумно, що Ніна відчула сором. Знову не зуміла втриматися аби не вимудритися. Навіть вибачилася б, але Лідка вже вийшла.

Ніна зачинила за нею двері, після чого підтягнула до них дерев’яну лавку. Зняла капці. Зі шпарин у вікнах тягнуло дощовим холодом, а підлога була льодяною, але дівчинка не мала наміру здаватися. Минулого вечора вона не купалася узагалі, й зараз їй здавалося, що вона вся липка від бруду. Ніна роздяглася і помилася поспіхом, що вимагало еквілібристичних здібностей, таких як укладання ніг до умивальника, а коли скінчила, то виявилося, що вона стоїть у калюжі розхлюпаної води й цокотить зубами від холоду. Хіба вони тут не мають хоча б миски, де можна було б умитися, ллючи на себе воду з глечика?

Вирішила, що за першої можливості розпитає про це Тамару.

Раптом її знову охопило відчуття самотності, яке особливо посилювалося тут, у цьому похмурому приміщенні, де тебе оточують тільки вологість старих стін і запах іржавого залізяччя.

Вона витерлася шорстким рушником, одягла нічну сорочку і повернулася до спальні. Малгося вже лежала в ліжку поряд із ведмедиком, Еліза саме дбайливо закутувала її у ковдру. Одна з близнючок розчісувала іншу, а Лідка порпалася у валізці. Тамара підвела голову від книжки і глянула на Ніну.

— Хвилину тому ми мали цікаву дискусію на тему тієї янгольської несподіванки. Малгося вважає, що крилаті виконають три бажання кожного з нас, як у казці, Лідка — що нас тут усіх перетворять на янголяток, Еліза — що станемо місіонерами чи кимось подібним, а близнючки — що достатньою несподіванкою є вже власне канікули, бо вони, бідолашні, раніше нікуди не виїздили. Час і тобі висловити свою думку. У чому, як вважаєш, полягає янгольська несподіванка? Можеш навіть погодитися з кимось із нас. Я, наприклад, за близнючок. Тиждень чи два відпочинку від моєї мачухи цілком мене задовольнить.

Ніна збентежилася. Жодна із цих версій, на її думку, не була переконливою. На роль місіонерки вона не годилася, на роль янгола — тим більше. Три бажання? Якими були б її бажання? Щоби мати нарешті перестала бути смутною, щоби Славек був живий. І нова валізка, бо ж альтруїзм, урешті‑решт, має свої межі. Але це була дурня, тільки дитина могла таке вигадати. Янголи — не золоті рибки.

— Я… не знаю.

Розчарована Тамара стенула плечима й повернулася до читання. Ніна залізла під ковдру. Думала. Не про бажання, а про дещо інше.

За мить Тамара всілася на її ліжку. В руці вона все ще тримала книжку — були це, як устигла роздивитися Ніна, до неможливого зачитані пригоди Шерлока Голмса.

— Ну, далі, мала, — сказала Тамара тихо, щоб ніхто більше не почув. — Давай. Адже я бачу, що в твоїй голові щось крутиться.

— Я насправді не знаю, що б то могла бути за несподіванка. Але думала я про дещо інше…

— Про що ж?

— Чому вони обрали саме нас? Ми геть не особливі. Принаймні я, — додала вона чесно. — Я не знаю вас достатньо, але ви також здаєтеся мені швидше… звичайними, якщо без образ.

Тамара з непідробною цікавістю глянула на неї.

— А ти не ідіотка, хоча здаєшся нею, — заявила вона.

Ніна зрозуміла, що це мав бути комплімент, але стало прикро. Тамара це зауважила.

— Ну, не кривися так. Просто коли я побачила тебе за вечерею у тій жахливій дівчачій спідниці, то подумала, що ти ще одна лялька, як та дурна Лідка.

Тамара озирнулася через плече й ще більше стишила голос:

— Жодній із цих курок подібне й на думку не спало, — додала вона, перш ніж приголомшена Ніна встигла відповісти, що всі спідниці, якщо не згадувати кілти, дівчачі просто за визначенням. — Думають, що вони виняткові й аж обсцикаються від щастя. Наче Богу дійсно є діло до десятирічної дівчинки, яка спить із ведмедиком, чи до кремезних близнючок із села.

— Але він таки ними цікавиться? Інакше б нас тут не було.

Тамара стенула плечима.

— Так, здається. Але це вже не моя проблема.

— Тебе воно й насправді не обходить?

— Не дуже, — вона вишкірилася, і ця трохи хуліганська посмішка нагадала Ніні Славека. — От просто із цікавості я, мабуть, хотіла б дізнатися, але якщо не довідаюся, то не перейматимуся. У мене в житті є більші проблеми. Ну й, з іншого боку, чому б мені перейматися? Так чи інакше кривди вони нам не зроблять, еге ж?

— Ти не віриш у янголів? — запитала Ніна нерішуче.

— Вірю, чому ні. Навіщо ти запитуєш?

— Тебе це не хвилює?

— Чому маю хвилюватися? — Тамара демонстративно позіхнула. — Я добра? Може, я не бігаю щодня до костьолу, але також нікому не роблю кривди, тож мені нічого боятися.

— Гашу світло! — гукнула від дверей Еліза. — Якщо кому потрібно буде вночі до туалету, хай візьме гасницю зі столу. Світло не вмикати, бо всіх перебудите.

Тамара повернулася на своє ліжко, а спальня занурилася у темряву. Ніна довго не могла заснути. Під ковдрою було тепло, але як тільки вона вистромляла ногу за межі зігрітого місця, її відразу зустрічав холод жорсткої, свіжонакрохмаленої постелі. Темрява була густою, наче патока, і настільки абсолютною, що Ніна перестала розуміти, де в неї правий, а де лівий бік. Єдиною точкою для орієнтації залишалося тепер вікно, яке вона бачила, якщо зводилася трохи на ліктях й озиралася. Сірий прямокутник, здавалося, плавав у морі темряви — плавав буквально, бо пересувався, коли Ніна дивилася. Тож вона намагалася не дивитися, хоча й знала, що це лише ілюзія. Дощ ущух, і лише вітер усе ще розбивав хвилі об берег, а на монастирські мури кидався, наче велика тварина, що раз у раз сопіла у темряві. Стогін протягу, що ганяв порожніми коридорами, був найпохмурішим і найсамотнішим звуком, який Ніні доводилося колись чути. До цього додавалося ще й похропування дівчаток, які крутилися у ліжках.

«Може, я не бігаю щодня до костьолу, але також нікому не роблю кривди, тож мені боятися нічого», — сказала спокійно Тамара, а Ніна замислилася, чи цього й справді вистачить. Раптом її вразила страшна думка: може, крилаті зібрали їх тут не для того, аби нагородити, а для того, аби покарати?

Але ні, це не мало б жодного сенсу. Може, вони й не були найкращими, але ж не були й найгіршими. Крім того, навіть якщо Ніна, Фліп і Флап, Тамара чи Сташек заслуговували на кару, напевне на неї не заслуговували мала Малгося або набожна Лідка — ну, хіба що вони мали на своєму сумлінні якісь страшенні речі, що здавалося Ніні малоймовірним.

А може, янголи не хочуть нас ані нагородити, ані покарати, а вся справа в чомусь зовсім іншому?

«Так чи інакше, але кривди вони нам не заподіють», — сказала Тамара, а Ніні спало на думку одне просте питання. Звучало воно так: а власне, звідки ми про це знаємо?

Авжеж, ніколи раніше вона не чула, аби янголи заподіяли людині кривду. Але ж про них і знали небагато. Чому вони впали на землю? Чому саме на терени Польщі й чому зараз? Чи мали вони якісь плани, а якщо мали, то які саме?

Ніна усвідомила, що, власне, все, що вона чула про крилатих, це виключно домисли людей, які ними опікувалися. Мати її, наприклад, стверджувала, що янголи були послані Богом, щоби врятувати поляків від чуми комунізму, але, направду, якось вони нічого в цьому напрямку не зробили. Навпаки, це їх доводилося рятувати.

Рятувати… Ніна пригадала історії, що вона терпляче компонувала з обмовок, які їй доводилося чути. Янголів на світанку витягають з будинків люди, які приїздять на чорних машинах; янголів відвозять на допити — побитих і приголомшених. Камери, де вони стоять по кісточки в крижаній воді, тортури. Янголи не хворіли, але біль відчували так само, як люди. Пізніше чи раніше визнавали все. Що їхні дії шкодять польській державі, що змовилися з американськими імперіалістами, а найперше, що насправді вони геть не янголи, бо ж Бога не існує. Більшість потім зникала, наче каміння, кинуте у воду, але деяким влаштовували показові процеси й потім розстрілювали.

Ніна відчула сором, що хоча б на мить змогла запідозрити янголів у поганих намірах, і мовчки попросила в Бога пробачення. Була маловірною — і саме в цьому полягала її найбільша проблема. Насправді, раптом усвідомила дівчинка із неприємним відчуттям у шлунку, характером вона більше нагадувала батька-скептика, а не матір. «Хочу вірити, — якось сказав тато, — але що я можу зробити, якщо досі маю сумніви?» Ніна також мала сумніви і не могла утриматися від того, аби ставити питання; утім, вирішила, що боротиметься із цією своєю рисою. Де‑де, а в монастирі, поряд із янголом, це має вийти.

Вона прикрила очі, занурюючись у приємні фантазії про саму себе, якою вона стане за кілька днів. Ніна, яка гаряче молиться і знаходить у собі незнані досі безодні християнської доброчинності й послушенства; Ніна в костьолі співає із натхненним обличчям. А потім слова янгола: «Більшою буде радість на небі від одного грішника, що кається, ніж від дев’яноста дев’ятьох праведників, що їм не треба покаяння».

Вона вже засинала, заколисана цими приємними думками, коли з напівсну її вирвало бурмотіння і неголосні стогони. Якусь із дівчат, схоже, мучив кошмар. Ніна намагалася це ігнорувати, але не могла — кому б не наснилося щось погане, вона борсалася у ліжку, наче в гарячці.

Малгося, це мусить бути Малгося. Ніна вже зрозуміла, звідки долинають ці звуки. Дитина аж плакала уві сні.

Що там Еліза? Нехай би прокинулася і заспокоїла малу, вона ж нею найбільше опікується. Ніна інстинктів опікуна не мала. Оскільки у неї був молодший брат, люди очікували, що їй сподобається займатися дітьми, але ці очікування вона ігнорувала. Авжеж, за братом доглядала добре, але це зовсім не означало, що мала бажання гратися зі шмаркачами або пестити їх.

Давай, Елізо, прокидайся.

Але, схоже, старша дівчина спала наче мертва. Ніна не могла більше витримувати, тож устала, намацала капці й, простягнувши руки, наче сліпець, рушила в той бік, де, як сподівалася, стоїть столик із гасницею. Темрява здавалася ще густішою й ворожішою. Ніна уявляла, що в цій темряві причаївся хтось, хто от‑от схопить її за кісточку. Або що пальці її натраплять на нерухоме холодне обличчя.

Але натрапила вона тільки коліном на столик, мало не скинувши лампу. Вилаялася, намацала сірники й запалила один. Далі пішло легше. Із гасницею у руці підійшла до ліжка Малгосі. Дитина все ще стогнала, на її чолі виступили краплі поту.

— Прокинься, прошу, — вона схопила дівчинку за плече. Раптом на неї упало неочікуване, страшне відчуття дежавю, бо нещодавно так само вона шарпала Славека. — Чуєш, уставай!

— Не дозволяй йому вранці йти до саду, — промовила Малгося.

— Що? — Ніна нахилилася, але дівчинка потрохи затихла. Наче потрусивши за плече, Ніна прогнала її поганий сон. Або наче жодного кошмару не було, а Ніні здалося.

Але ж їй не здалося?

Малгося спала спокійно, рівно дихаючи напіввідкритим ротом. Ніна ще хвилинку думала, чи не розбудити дівчинку і чи не покликати на допомогу пані Целіну, бо спогад про те, що сталося зі Славеком, був надто сильним. Але ж це не мало жодного сенсу. Дитині просто наснилося щось неприємне, із ким не буває.

Вона повернулася до ліжка і заплющила очі.

Прокинулася, коли за вікном уже посірішало. Котра могла бути година? Напевне досить рано, бо в монастирі ще всі спали; щонайменше, вона не чула жодної вранішньої колотнечі.

Не дозволяй йому вранці йти до саду.

Кому вона мала не дозволити? І чи це прохання насправді було спрямовано до неї? І що, власне, означало оте «вранці»? Так можна назвати і світанок, і пізнішу годину.

Ніна ще деякий час крутилася під ковдрою, аж поки не зрозуміла, що вже не засне. Тож поспіхом вдягнула такі холодні речі, що здавалося, начебто вони мокрі, і через задні двері вийшла до саду.

Не дощило, але водою, здавалося, був просякнутий цілий світ. Волога висіла в повітрі, з дерев скрапувала вода, черевики відривалися від землі з голосним плямканням. Небо було затягнене хмарами, а внизу, під ногами Ніни, лежало озеро, ніби вкрите густим і білим, наче сметана, туманом. На щастя, туман не досягав невисокого пагорбу, на якому ріс сад, — тут лише де‑не‑де лежали сиві пасма, схожі на павутиння. Ніна вирішила обійти монастир і подивитися на нього при денному світлі. Монастир був великою неоготичною брилою, що й досі зберігала красу, хоча її вже й почав надгризати зуб часу. Південне крило завалилося чи під впливом старості, чи, може, тому, що впала на нього якась випадкова бомба. У цих руїнах видно було фрагменти побілених стін, утоптаний у багнюку вапняний пил запорошував траву аж до берега затягнутого імлою озера. Ніна спритно перескочила через щось, що скидалося на рештки однієї з веж. Інша частина саду справляла добре враження, хоча грядки заросли хвощем, а плодові дерева здичавіли. І все ж дівчина не могла не визнати, що сад цілком красивий — похмурий у своїй занедбаності, але красивий. І тут вона побачила в північному крилі те, через що по ній поповзли дрижаки.

То була купа засохлих дубів, приземкуватих і покручених, наче старі руки. Сплутані гілки створювали зміїний клубок, в якому не можна було розпізнати, де закінчується одне дерево й починається інше, до того ж їхні стовбури обплітали здерев’янілі безлисті ліани з великими — із палець — і гострими, наче бритви, шипами. Усе разом викликало жах: чорне на тлі сірого неба, мертве, але чомусь дуже страшне. Ці дуби оточувало коло порожньої землі: не росло там ані стебелини трави чи бур’яну. Тільки де‑не‑де лежало кілька почорнілих засохлих листочків. Наче ґрунт у тому місці виявився отруєним, наче мусило тут померти все, що переступило невидимий кордон. Ніна підійшла ближче. На голій землі чітко виднілися відбитки ніг, що вели просто в чорну гущавину, наїжачену шипами.

Не дозволяй йому вранці йти до саду.

Ніна обійшла цю групу, тримаючись краю кола, а коли знову опинилася на тому місці, де стояла перед тим, хтось крикнув за її спиною:

— Гей, ти! Повертайся додому!

Вона озирнулася, більше здивована, ніж обурена. Від монастиря наближався Адам, червоний від гніву, з нечесаним волоссям, що робило його схожим на мініатюрну версію розгніваного Шопена. Взуття і штани його були забруднені білим вапняним пилом.

— Чуєш, що кажу? Додому!

— Так можеш до пса свого звертатися, — сказала Ніна. — Я схожа на собаку?

Мить вони мірялися поглядами. Дівчина виграла.

— Не можна виходити назовні, — стиснув губи Адам.

— Правда? І хто так сказав?

— Я сказав. Повертайся усередину.

— Повернуся, якщо гарно попросиш, — посміхнулася вона. Це було нерозумно, але принесло їй хоча б якесь задоволення.

— ПРОШУ, — процідив хлопець крізь зуби.

Вирішивши, що цього їй вистачить, Ніна проігнорувала сарказм і пішла до дверей, бо не могла ж стирчати на цьому холоді вічно, та й мала вже повертатися.

За сніданком вони довідалися, що Сташек зник.

7 Мається на увазі машина, випущена державним Промисловим об’єднанням машинобудування (Industrieverbandes Fahrzeugbau — IFA) НДР (ймовірніше, йдеться про легковик IFA-F8 на базі довоєнної автівки DKW-F8).

8 Неф — це один із головних елементів європейської храмової архітектури: витягнуте приміщення, з одного або з обох боків обмежене повздовж колонами.

9 Польський Червоний Хрест (PCK — Polski Czerwony Krzyż), найстаріша польська гуманітарна організація, що існує у країні з 1919 р. (у ПНР — позбавлена автономії, існувала як підрозділ державної медицини).

10 Надтвердооболонна гематома (лат.) — різновид внутрішньо-черепної гематоми, посттравматичного набряку, що тисне на мозок і спричиняє низку соматичних ефектів.

11 Державне сільське господарство (Państwowe gospodarstwo rolne (PGR)); відповідник радгоспів у СРСР.

12 Рефекторієм (від лат. reficere — підкріпляти, відновлювати) називалися трапезні при церковних спорудах, зокрема в монастирях.

13 Кінообрази двох відомих американських коміків 1920–30‑х рр. — Стена Лорела й Олівера Гарді (Худого й Товстого відповідно).

Ця книга належить mrgaser@gmail.com).

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ,

в якому з’являються наступні таємниці, сліди ведуть лише в один бік,

а малюнки викликають неспокій

— Мабуть, повернувся додому, — сказав Маріуш, великий, незграбний хлопець, який попереднього вечора їв суп так, наче хтось його збирався відібрати. Артур, його худорлявий товариш, енергійно кивнув.

— Ага. Хотів звалити, то й звалив.

— Не переймайтеся, — жабоподібний Томек блиснув чарівною посмішкою. — Сташек — дурень. От побачите, він ще пожалкує, що пішов.

Пані Целіна здавалася змученою. Під очима у неї були темні кола, а гримасу на блідому обличчі ледве можна було визнати посмішкою. Вона не їла, тільки рвала хліб, сіючи навколо крихти.

— Може, запитаємо в янгола? — розсудливо запропонувала Ніна. — Він, напевне, все знає.

Довкола столу почулося схвальне буркотіння, але пані Целіна не здавалася задоволеною цим рішенням.

— Азкіель… Азкіель має свої справи, недобре буде його відволікати.

«Ще один доказ, що крилатий тільки вдає всезнання», — подумала Ніна. Ще вчора вона була б цим задоволена, але зараз… зараз трохи боялася й воліла, щоб ними опікувався той, хто справді знає усе.

Ніна напилася ячмінної кави з молоком і намазала скибку хліба повидлом. Водночас не переставала придивлятися до тих, що зібралися біля столу. Було схоже, що більшість молоді не переймалася. Яцек і Тимек уже почали сперечатися, чи янгол скаже зараз, що то за несподіванка, чи може почекає, поки повернеться Сташек. Артур докладно розповів, що саме думає про розумові здібності зниклого, а Еліза взагалі про нього не думала, а, вирішивши, що підопічні пані Целіни від сьогодні допомагатимуть на кухні, вже складала список чергувань.

— Лідко, допоможеш мені? І ти, Гелю?

— Горняток мити не буду, — заявила правдомовна близнючка. — Ненавиджу це.

— Кароліно?

Друга близнючка навіть не повернула голови. Замислена, вона дивилася вдалечінь, насупивши брови.

— А шо як йон по темку сі загубив? — сказала повільно. — Йон же шляху на станцію не зна.

— Тоді ми його пошукаємо, — Яцек, як завжди, аж світився від ентузіазму.

Пані Целіна кивнула.

— Ви маєте рацію, ми повинні глянути. Я поїду машиною на вокзал, а ти, Яцеку, йди до міста й розпитай там. Дорогу ти знаєш. Решта може понишпорити навколо. Тільки пам’ятайте: не відходьте далеко! Ми ж не хочемо, аби ще хтось загубився, еге ж?

— Я піду з Яцеком, — заявила Тамара.

— Я також, — Ніна із жахом думала про список чергувань Елізи. Крім того, дівчинка хотіла розвідати околиці.

Вона вже знала, що станція розташована за містом, так що Маркоти, монастир і вокзал — наче три вершини, що утворюють трикутник. Тож до міста треба було йти не тим шляхом, що на станцію, хоча в обох випадках відстань більш‑менш співпадала — десять хвилин машиною або година пішки.

— Піду з ними, якщо ви не маєте нічого проти, — відізвався, на здивування Ніни, Адам.

Вона не могла йому заборонити, втім кинула на хлопця убивчий погляд. Чому захотів із ними йти? Адже мусив знати, що нікому не подобається його товариство.

Не думаючи більше про це, дівчинка поквапом допила каву і рушила до спальні. Якщо вже вона піде до міста — нехай і провінційного — треба б гарно вдягнутися.

Ніна обшукала валізку, відкладаючи вбік «практичні» бурі й заштопані речі. Мала тільки дві красиві сукні: блакитну, в якій вона виїхала з дому і яку тепер треба було випрати й підшити, та кремову — найулюбленішу. Її вона знайшла у скрині на горищі, серед речей, що лишили колишні мешканці Вроцлава. Мережива вже трохи пожовкли, але довоєнний одяг усе ще захоплював своєю старосвітською, крихкою красою. Матір Ніни його терпіти не могла — може, через те, що колись це мало належати німецькій дівчинці, — але Ніна полюбила сукню з першого погляду і почувалася в ній так, ніби потрапляла до іншого — кращого — світу. «Саме так, — думала вона, зав’язуючи бант на спині. — До світу, де не було війни й повоєнної сірості, де люди весело розважалися, а елегантні панянки та пані в довгих сукнях їздили в екіпажах на прогулянки».

Тамара чекала перед головним входом до монастиря, сидячи на ще трохи вологій землі. Побачивши Ніну, вона спохмурніла.

— Жартуєш, правда?

— Щось не так?

Дівчина обвела поглядом сукню, найдовше затримавшись на банті, що виглядав з‑за спини Ніни.

— Ти наче метелик-капусниця, крила якого впали на задок.

— Не треба заздрити, — із гідністю заявила Ніна. Вже зрозуміла, що на кпини Тамари немає сенсу зважати. І вона не боялася, що люди в містечку можуть дивитися на неї здивовано: Ніна ненавиділа, якщо люди на неї витріщалися тоді, коли треба було щось говорити, але не заперечувала, коли на неї звертали увагу через нетиповий одяг.

За мить до них долучився Яцек, і вони разом вирушили в дорогу. Адам ішов на кілька десятків кроків далі, з чого всі були задоволені.

Тепер, коли туман розтанув, Ніна побачила на іншому кінці озера містечко — маленьке, наче в перевернутій підзорній трубі, воно чітко вимальовувалося на тлі темної стіни лісу. Над червоними дахами будинків стирчала голка костьолу, нижче була розташована риболовецька пристань. Дорога пролягла широкою дугою вздовж берега; ліворуч тягнувся буковий ліс, а праворуч вони минали якесь велике сіре каміння, одне з яких було наполовину занурене у воду, інше стирчало із прибережної трави, наче спини кам’яних хижаків. Поверхня озера була темною і нерухомою, а сонце, навіть затуманене, добре пригрівало. Задушливе, липке повітря обіцяло грозу.

— Це диявольське каміння, як його називають місцеві, — хизуючись, сказав Яцек, спритно здираючись на один із каменів. — Тут десь також є печера, яку ми могли б пошукати.

— Звідки ти все це знаєш?

— Трохи з книжок. Бо коли довідався, що маю сюди їхати, відразу пішов до бібліотеки. А трохи від місцевих. Я приїхав першим, ще в неділю, і з того часу встиг кілька разів побувати в містечку.

Виявилося, що Яцек знає також силу‑силенну інших речей. Наприклад те, що до війни Маркоти були відомою дачною місциною, чи не настільки ж популярною, як і приморські санаторії. У містечку був невеличкий готель, а місцеві заробляли, здаючи кімнати. Але пізніше готель згорів, а перш ніж устигли його відбудувати, почалася війна, після якої увесь туризм вивітрився з думок. Тож готель руйнувався усе сильніше, а молодь тікала з Маркотів до більших міст. Тепер тут лишилися переважно літні люди, що були прив’язані до цієї землі з діда-прадіда.

— А монастир? — запитала Ніна, водночас розмірковуючи, чому вона не подумала піти перед поїздкою до бібліотеки.

— Його заснували францисканці[14] на початку дев’ятнадцятого століття. Був тут невеличкий шпиталь, ви про це знали? Наші спальні — саме в колишніх шпитальних залах.

Дівчинка кивнула. Це мало сенс.

— І що з тими францисканцями сталося?

— Нічого, — Яцек знизав плечима. — Деякі померли, решта переїхала до інших монастирів. Цей уже кілька років стоїть порожнім.

— І ним ніхто не цікавиться? — нахмурилася Тамара. — Дивно.

— Ну, трохи дивно, — радісно визнав Яцек, застрибуючи на камінь. Він послизнувся і мало не гепнувся у воду, але в останню мить утримав рівновагу та м’яко, наче кіт, зістрибнув у траву. Ніна все ще не перестала дивуватися, як хтось такий… товстий може одночасно бути таким спритним. — Може, сестер прикінчила та божевільна? — захихотів хлопець.

— Яка божевільна? — Ніна приспішилася. Адам майже їх наздоганяв.

— Певний час вони тримали в монастирі божевільну, — пояснив Яцек. — Це було відразу після того, як із неба впали янголи.

— Але ж той шпиталь був не для душевнохворих?

— Ну, ні.

— То звідки божевільна?

Яцек стенув плечима.

— А я знаю? Повторюю лише те, що чув від місцевих. Зрештою, вони про монастир говорять неохоче.

— Наче бояться?

— Та ні, чого б то? — він глянув на Ніну зі здивуванням. — Чому б вони мали боятися? Більше наче… немає бажання про це думати, чи якось так. Наприклад, я розпитував про ту жахливу суху купу, ти ж її бачила? — Дівчинка кивнула. — Люди щось починали говорити, а потім раптово замовкали, наче взагалі забували, яким було питання. І в результаті я й досі не знаю, чому ті дерева мають такий вигляд.

— А божевільна? — Тамара, схоже, не цікавилася станом рослинності.

— Про божевільну вони також не дуже хотіли говорити. Тільки й довідався, що вона потрапила туди, коли в монастирі вже не було шпиталю, але люди з містечка за звичкою все ще ходили лікуватися до сестер. А ті допомагали, якщо тільки могли. З тією божевільною також прийшов якийсь родич, батько чи брат. Сказав, що вона одержима, що якусь там дитину мало не замордувала, чи якось так, але вони не хотіли здавати її у в’язницю. Тоді сестри змилостивилися і закрили жінку в себе в келії.

— Стривай, момент, — Ніна нахмурилася. — Так вона була божевільною чи одержимою?

— Може, і те й інше? Хотів би я якось побачити якогось одержимого! Це мусить бути щось!

— Не думаю, що це було б розвагою, — сказала йому Ніна, а Тамара захихотіла:

— Йому здається, що одержимість — це щось подібне до кімнати жахів у атракціонах.

Яцек трохи образився.

— Та жінка робила різні дивні речі, — пояснив він. — Бігала по садку в нічній сорочці, ховалася у лісі й лякала дітей. Це могло б бути цікавим, не думаєте? Таке… ну, знаєте, пізнавальне.

Хлопець дивився на дівчат, явно очікуючи від них підтримки.

Захоплені розмовою, вони навіть не зауважили, що їх наздогнав Адам, який випередив Яцека і став перед ними, шаленіючи від люті. Адам мав такий вигляд, що товстун мимоволі відступив, а Ніна сплела руки на грудях. Тільки Тамара спостерігала за цією сценою спокійно і з явною цікавістю.

— Мені блювати хочеться, коли тебе слухаю, — гарикнув Адам. — Бла‑бла, дурню торочиш, як стара баба. І розуму в тебе не більше, ніж у кроля. Зайнявся б чимось корисним замість того, аби повторювати дурні чутки. Чи нічого не вмієш? — він пхнув Яцека так сильно, що хлопець хитнувся назад. — Кретин! Ідіот!

Адам відвернувся і помарширував до містечка. Інші невпевнено перезирнулися.

— Що це з ним? — здивований Яцек трусонув головою.

— Це одержимість, — винесла вирок Тамара. — Здається, це заразливо. Краще ходімо швидше, буде дощ.

Ніна глянула вгору й мусила визнати, що Тамара має рацію. Сонце пашіло жаром з‑за заслони імли, небо на сході почало темнішати. Наближалася гроза.

Тамара та Яцек вирвалися вперед у такому темпі, що Ніна ледь утримувала крок. Вона сунула позаду, все більше пітніючи і задихаючись.

— Ходиш, наче дівчина, — звинуватила її Тамара, на мить озираючись.

— Я і… є дів… чина, — просапала Ніна.

— Це не означає, що повинна бути розтелепою.

— Вона вчора стрибнула з потяга на ходу, — Яцек зненацька заступився за Ніну. У його голосі прозвучала гордість, наче то він зробив такий вчинок.

— Справді?

Дівчинка підтвердила, а оскільки вони трохи сповільнилися, то зуміла передихнути. Тамара похитала головою — Ніна не зрозуміла, чи мало це означати здивування, на кшталт: «Ну хто б міг подумати», чи, може, недовіру.

— Тому ти запізнилася? Бо стрибнула з потяга? Виходить, про матір — то дурня, так?

— Ні, я… зустріла одного хлопця.

— Стає усе цікавіше, — вишкірилася Тамара.

— Та я не про те, — Ніна почервоніла й почала плутатися. Чому вони так на неї дивляться? Вона цього не терпіла. — Він сів у Лешні, і виявилося, що також їде до Маркотів. Ми подружилися…

Далі вже якось пішло само. Відповідно до того, як Ніна розслаблялася і говорила все вільніше, обличчя її слухачів серйознішали.

— Може, вдалося б відшукати того сільського лікаря, — запропонувала Тамара. — У монастирі є телефон, ми могли б запитати, до якого шпиталю забрали Славека.

— А потім подзвонили б туди від імені його родини і запитали, як він почувається, — Яцек старанно покивав. — Щось вигадаємо, не переймайся.

— Та я навіть не знаю, в якій місцині була та лікарня, — похитала головою Ніна. — Крім того, пані Целіна має рацію. Ми не повинні привертати до себе увагу. Якщо Славек одужає, то сам мене знайде.

Минув певний час, доки вона зуміла переконати Яцека й Тамару, які прагнули допомогти їй. Хлопець навіть придумав поїхати до найближчого міста зі шпиталем неподалік від Лясковіце, прокрастися, перевдягнувшись, у відділення і по черзі оглянути всіх пацієнтів. Це було нерозумно, але мило. Краще, ніж недбале «все буде добре» від пані Целіни.

Аж раптом Тамара захихотіла.

— Ми маємо не привертати увагу, ага? І тому ти вдягла оце мережане платтячко?

— Це інше, — відповіла Ніна холодно, але у глибині душі відчула, що дівчина може мати рацію. Ще вчора вона б не вдягла довоєнну сукню через побоювання, що це впаде комусь в очі. А тепер, коли вона нарешті дісталася до Маркотів, почувалася безпечно й забула про обережність. Утім, втішала себе думкою, що в таких невеличких містечках на чужих все одно звертають увагу, тож зауважать Ніну незалежно від її одягу.

Небо темніло все більше, наче по ньому розливався величезний синець. Простягнені пальці грози вже сягали озера, на якому з’явилися брижі. Сонце здавалося затягнутим сивим димом пожежі, а в душному повітрі можна було відчути холодне дихання. Перші будинки міста вони проминули, коли над лісом гримнуло — поки що стиха, але небо на заході перетяла яскрава смуга.

— Зараз задощить, треба поспішити, — Тамара роззирнулася. — Добре, я беру лівий бік вулиці, ви — правий. Питайте людей, чи не бачили вони Сташека. Зрештою, ви й самі знаєте.

Дівчина ввійшла до першого-ліпшого магазину, Яцек розпитував людей, які йшли тротуаром. Робили це досить вправно, бо дівчинка мала зухвалість, необхідну для такого розпитування, а хлопець брав енергією та завзяттям.

Ніна всілася на лавці перед костьолом і використала хвилинку перед грозою на те, аби роздивитися Маркоти.

Містечко дійсно було невеличке та занедбане, у бруківці зяяли дірки, а центром вулиці саме йшла зграйка гусей, яких гнав хлопець із березовим прутиком у руці. Окрім костьолу тут була пошта, кілька магазинів під обдряпаними вивісками, молочний бар і ресторан «Озерний», який радше нагадував дешеву забігайлівку. Найвищий будинок мав п’ять поверхів, причому три нижні уже відремонтували, а четвертий і п’ятий досі були похмурими, чорними, випаленими руїнами, що глипали на перехожих порожніми дірками вікон. Ніна здогадалася, що це готель, про який говорив Яцек і ремонт якого перервала війна. Будівля і справді не радувала своїм виглядом. Хоча, з іншого боку, кав’яренька «Мисливська», розташована на першому поверсі, справляла краще враження, ніж молочний бар чи ресторан. Принаймні ззовні.

— Гей, принцесо, може, ти б поворушилася і допомогла нам? — Тамара стала над Ніною. За мить до неї долучився і Яцек.

— Але в цьому немає сенсу, — відповіла дівчинка. Чому вони самі цього не розуміли?

— Ми ж мали розпитувати про Сташека, пам’ятаєш? — Яцек підтримав Тамару. — Пані Целіна нас просила.

— Пам’ятаю, але сенсу в цьому немає.

Яцек уже відкривав рота, аби щось додати, але Тамара встигла раніше.

— Зачекай. Дай їй сказати, що має на увазі. Ну, чому розпитування не має сенсу?

Небо продовжувало темніти, його прорізала блискавка, миттю пізніше над містом залунав грім. Він звучав так, наче хтось у хмарах перекидав каміння.

— Ну, бо… — Ніна набрала повітря. «Аби тільки не заплутатися», — подумала про себе. — …бо якби Сташек хотів поїхати, то відразу пішов би на станцію, а не до містечка. А якби не знав дороги і мусив іти через місто, то був би тут дуже рано. Я встала десь біля п’ятої, Еліза й пані Целіна — трохи пізніше, і жодна з нас його не бачила. Тож він мусив вийти з монастиря на світанку і до Маркотів дістався б… ну, найпізніше о шостій, містечко видно весь час, тож не міг загубитися. О тій порі тут було порожньо, магазини та управи не працювали. Сташек міг когось зустріти, із тих, які йшли на станцію, щоби потягом їхати на роботу, а ці люди повернуться тільки після опівдня.

— І навіщо пані Целіна наказала нам про нього розпитувати? — Яцек хитнув головою.

— Бо вона дурна, — прокоментувала Тамара.

— Або ж вона наперед знала, що ми ні про що не довідаємося. Вона знає, що Сташека ми не знайдемо, але хоче справити враження, що ці пошуки важливі для неї.

Яцек закліпав, Тамара нахмурилася. Знову блиснуло. Місто потемніло, наче на нього впала гігантська тінь.

— Ходімо до кав’ярні, — Тамара махнула головою у бік «Мисливської». — Тут зараз литиме наче з відра, а вона, — кивнула на Ніну, — відчуваю, хоче сказати щось жахливе. Я не люблю слухати жахливі новини на голодний шлунок. Пригощаю, — додала дівчина, побачивши зніяковілі погляди Яцека та Ніни.

Переслідувані грозою, вони побігли до кав’ярні. Ледь увірвалися всередину і зачинили за собою двері, як у шибки забубонів дощ. Ніна закліпала, а коли очі призвичаїлися до півтемряви, побачила, що всередині кав’ярня виправдовувала назву і справді була «мисливською». На стінах висіли роги, голови тварин і картини, на яких було зображено сцени полювання. Ніна відвернулася від малюнку, на якому собаки оточили ведмедя. Такі прикраси їй геть не подобалися, хоча водночас вона не могла не визнати, що кав’ярня по-своєму чарівна. Усе тут було старосвітським і натуральним: дерев’яним або шкіряним, таким, аби нагадувати про вечори, проведені біля каміна. Або про чоловіків у мисливських куртках, які сидять у глибоких кріслах і набивають люльки. Пахло кавою, пилюкою і рідиною для чищення дерева. У «Мисливській» було порожньо, тільки за лядою сиділа сивоволоса елегантна пані, яка підвела голову з‑над книжки, коли почула, як вони заходять.

Яцек замовив велике тістечко з кремом і фруктами, а Ніна — найдешевше безе, бо вирішила, що немає потреби надто сильно користуватися щедрістю подруги. Тамара нахабно попросила вино.

— Неповнолітнім вина не продаємо, — відповіла заклопотана пані.

— Тоді нехай буде кава, — дівчина розвернулася до Яцека та Ніни і промовила недбалим тоном: — Вони, напевне, й вина не мають.

Ніні стало прикро, бо старша пані точно це чула. Посміхнулася, перепрошуючи, а жінка, заохочена цим, запитала:

— Ви приїхали сюди на канікули? Де зупинилися?

— Ми… е‑е-е… — Ніна шукала підтримки в Яцека, але і в його голові, схоже, також не було жодної ідеї.

На допомогу прийшла Тамара.

— У монастирі, — заявила вона. — Його буде перетворено на музей, зараз там мешкає наша тітка, вона мистецтвознавець.

— Ах, у монастирі, — старша пані миттєво втратила зацікавленість.

За хвилину вони вже сиділи за столиком. Яцек за раз відгриз половину гігантського тістечка, а потім витер замурзане кремом обличчя. Ніна глянула на Тамару. Треба визнати, що дівчина мала хороші рефлекси та була метикуватою, але робити з пані Целіни мистецтвознавця! А що як до містечка прийдуть інші? Тітка, яка мешкає з десятком племінників і племінниць, збуджуватиме цікавість.

Ніна поділилася сумнівами з Тамарою, але старша дівчина не стала перейматися.

— То вже не моя проблема, — скривилася вона, сьорбнувши каву. — Чи ти маєш про все думати?

— Та вони не будуть цікавитися, — Яцек запхав за щоку решту тістечка. — Коли я був тут раніше, то говорив просто, що я з монастиря, і цього вистачало. Краще скажи, як тобі спало на думку, що ми не знайдемо Сташека.

— Я сьогодні вранці була біля тих засохлих дерев. Там є коло повністю голої землі, ви бачили? — Вони кивнули. — І саме там я помітила сліди. Хтось пішов до заростей.

— Ну й що з того? — закліпав Яцек.

— Не розумієте? Я бачила сліди, що ведуть ДО дерев, але жодних, які вели б у зворотному напрямку. Хтось УВІЙШОВ між тих дерев, але ні‑хто не ВИЙШОВ.

— Це неможливо, — Тамара нахмурилася. — Та купа дерев справді досить густа, але ж не настільки, щоби хтось зумів сховатися всередині. Його було б видно.

— Знаю, — Ніна обтрусила із сукні рештки безе.

— Може, просто хтось вийшов, задкуючи власними слідами? — припустив Яцек.

— Це не настільки просто, як описують у книжках. По‑перше, ніколи не потрапиш взуттям точно в слід: завжди контури трохи не співпадають. По‑друге, сліди після такого подвійного проходження глибші.

— А ти відколи така мудра? — пирхнула Тамара.

— Уже десь тридцять шість годин, — зізналася Ніна.

— То навіщо ти йшла з нами в місто, якщо знала, що ми тут ні про що не довідаємося?

— Хотіла пройтися, — стенула Ніна плечима. — І не говорила, що ми тут узагалі ні про що не довідаємося — просто не довідаємося нічого про Сташека.

— Сподіваюся, що балаканина про сліди — це не якийсь дивний спосіб помсти? — Тамара глипнула на неї підозріло. — Якщо так — вибач, що я назвала тебе ідіоткою. Добре, можу визнати: ти не дурнувата лялька, просто у тебе такий вигляд. Отак, га?

— Я цього не вигадала.

— Але ж ти могла помилитися? — тиснув Яцек. — Ти не зауважила слідів, які вели назад. Може, їх змив дощ?

— Що йшов тільки в одному місці? — трусонула головою Ніна. Але насправді вона і сама почала сумніватися, адже чудово знала, що має схильність фантазувати про всілякі дивні речі… Як тоді, коли підозрювала завгоспа в тому, що той — американський шпигун.

А що, коли вона дійсно не побачила очевидного рішення?

— Може, дійсно я щось переплутала, — зітхнула дівчинка. Усі вже поїли, тож вона зібрала порожні тарілочки і віднесла їх до віконця із написом: «Повернення посуду». Над пришпиленою кнопкою карткою висів малюнок, який було не видно з головного залу. Він не пасував сюди.

Не пасував, бо замість іще однієї мисливської сцени на ньому було зображено засохлу купу дерев у монастирському саду.

Ніна хвилинку роздивлялася викручене гілля, настовбурчене в небо, наче чортові вила. Шипи, що ними їжачилася ця купа, були довшими, ніж насправді, довшими й ніби… гострішими, а все разом мало такий густий чорний відтінок, що дерева, здавалося, поглинали імлисте світло ранку. А може, вечора? Так, це, безумовно, був вечір, той похмурий час, коли прокидаються тіні, а людина починає бачити в них різні небезпечні речі. Здавалося, щось причаїлося у безлистому гіллі. Ніна нахмурилася. З дитинства вона пам’ятала малюнки, на яких начебто хаотичні рисочки укладалися у знайомі форми, якщо тільки той, хто дивився, знав, на що треба звертати увагу. І тепер вона мала враження, що перед нею саме така картинка і що будь‑якої миті ця безглузда плутанина перетвориться на щось, на що дівчинка зовсім не хотіла дивитися…

Утім, не перетворилася — перед Ніною був звичайний пейзаж із садом, щоправда, винятково похмурий і відразливий, але не більше того.

Ніна підійшла до стійки, за якою сиділа сивоволоса жінка. Дівчинка завжди вміла домовлятися зі старшими жінками: зі своїм інтересом до минулого, довгим волоссям, старосвітськими сукнями і гарними манерами вона, певно, здавалася їм панянкою з передвоєнних часів.

— Та картинка, у кутку, — почала Ніна ґречно, — дуже цікава, але геть сюди не пасує.

Сивоволоса жінка знітилася.

— І справді. Але в мене рука не підіймається її викинути. Її малювала місцева художниця, вона вже померла, бідолашна. Подарувала мені цю картину за… зараз… за два… ні, за три роки перед смертю.

— На ній монастирський сад?

— Монастирський? — Жінка на мить здалася розгубленою. — Ах, так, справді, на малюнку Диявольське Коло. Сестри так його називали, а Маура Левицька жила серед них деякий час.

— Була монашкою? — невинно запитала Ніна.

— Ні, вона… що ж, тепер це геть не таємниця. Вона була психічно хворою, а сестри певний час опікувалися нею.

«Божевільна, про яку говорив Яцек», — подумала Ніна. Озирнулася — дощ ущух, хлопець і Тамара вже вийшли й подавали їй знаки через вітрину кав’ярні. Що ж, їм доведеться почекати.

— Я цікавлюся малярством, — сказала Ніна, що було правдою. — Але я ніколи не чула про таку художницю. Вона була відомою?

— Ох, ні, хоча дехто говорив, начебто вона має великий талант. Походила з Маркотів, а звали її Марія, зазвичай Марися, але просила, аби зверталися до неї Маура. З дитинства була ексцентричною, тягнуло її у великий світ. Урешті виїхала до Варшави, це було… йой, у тридцять четвертому, а може — в п’ятому? Перебувала там у вишуканому товаристві, мала кілька виставок, і якийсь час здавалося, що вона й справді зробить кар’єру. А потім прийшла війна, — жінка смутно кивнула. — Маура повернулася влітку сорок п’ятого. Повернулася зміненою. Ти напевне цього не пам’ятаєш, але так воно тоді бувало. Люди надто багато бачили, втрачали своїх близьких, і дехто… дехто не міг цього витримати. Маура втекла у світ фантазій. Ходила лісами або сиділа над озером, до інших майже не відгукувалася. А якщо це й ставалося, то лише для того, аби розповісти про потвор, що виходять із дерев, потвор, яких вона бачила. Діти почали її боятися, та й серед дорослих було чимало таких, хто вважав, що бідолашна Маура — одержима. Тому одного дня, коли вона намагалася утопитися, її забрали не до лікаря, а до…

Жінка зробила паузу і безпорадно трусонула головою, хмурячись.

— До монастиря, — підказала Ніна. Це не могло бути випадковістю: мабуть, янголи наклали щось схоже на чари, завдяки яким усе пов’язане із монастирем відразу вилітало в людей із голови. Отак вирішувалася проблема надмірного зацікавлення пані Целіною та громадкою її підопічних, але ж це породжувало й кілька питань, які Ніна зараз не мала часу обдумати.

— До монастиря, так. Сестри прийняли її і дали роботу. Офіційно — помічниця на кухні, хоча бідолашна навіть юшки ніколи зготувати не вміла. Але вона була там певним чином щасливою… Зрештою, навіщо я тобі це розповідаю? Це смутна історія, а в тебе ще буде час, щоб зазнати смутку.

— Мені дуже подобаються ці її картини, — сказала Ніна. Хотіла ще запитати, що сталося з Маурою, але інстинктивно відчула, що це не найкращий момент. Старша пані могла б щось запідозрити. — Вони такі… дивні. А чи ви не знаєте, де б я могла побачити її інші картини.

— Якщо котрась і лишилася, то певно тільки в родині Маури. Це на вулиці Камінній, номер сімнадцять. Питай про дім Левицьких, будь‑хто покаже тобі дорогу.

— Дякую і перепрошую, що я зайняла стільки часу.

Назовні знервована Тамара стукотіла в скло.

— Усе добре, як і всі старі люди, я люблю позгадувати. Молодих це зазвичай знуджує, тож я рада зустріти зацікавленість — задля різноманітності.

Ніна вже йшла до дверей, коли під впливом імпульсу розвернулася.

— Тут колись було дуже красиво, так? — вона майже побачила кав’ярню років двадцять тому. Вогонь у каміні, чоловіки в кріслах після вдалого полювання, жінки в горжетках із лисячого хутра, стріляють корки від шампанського, а ще звук скла, коли воно цокається зі склом.

Старша пані смутно посміхнулася.

— Так, колись тут було дуже красиво.

— Боги, що ти там робила? — пирхнула Тамара, як тільки Ніна вийшла. — Ми вже думали, що в нас ноги до тротуару приростуть.

— Я там побачила картину, що намалювала божевільна, про яку розповідав Яцек. І на ній — Диявольське Коло. Та засохла купа дерев саме так називається.

— І що з того?

— Нічого, — відповіла Ніна, бо й справді — що з того випливало?

Повітря після грози було свіжим і холодним, на вулиці розлилися калюжі каламутної води. Ніна перескочила через одну з них і запитала:

— Чекаємо на Адама?

— Ні, — Тамара стенула плечима. — Он він іде.

Хлопець приєднався до них, і всі разом рушили до монастиря. Адам знову волікся позаду, а інші удавали, що його не помічають.

— Як вважаєте, чому янголи обрали саме нас? — запитала Ніна. — Ви про це думали? Бо ж вони мусили мати якийсь критерій.

— Мені говорили, що це через те, що ми хороші діти, — сказав Яцек, але відразу почервонів під поглядом Тамари.

— І ти їм повірив?

— Це не через вік, — Ніна розгинала пальці. — Не через місце проживання, бо я з Вроцлава, Яцек із Гданська, а ти, Тамаро?

— Варшава, — лаконічно відповіла та.

— Власне, Еліза — з‑під Кельце, Лідка зі Шльонська… Нас зібрано з усіх земель Польщі.

— Може, через наші родини? Риси характеру? Уподобання? Спробуємо порівняти, — запропонував Яцек.

Але порівняння нічого не дало. Ніна мала молодшого брата, але Яцек і Тамара були єдиними дітьми. Яцека виховала мати, вона була з тих матусь, які пхають у своїх дітей несамовиту кількість їжі й три чверті року наказують носити шапку. Про надмірну опіку Ніна здогадалася, бо, звичайно, хлопець про це не казав. Батьком же Тамари був професор, який після дванадцяти років удівства, коли йому виповнилося шістдесят, несподівано оженився на дівчині, яка була ненабагато старшою за його дочку.

Уподобання вони також мали різні. Ніна цікавилася мистецтвом, а ще любила пригодницькі книжки, особливо ті, де герої подорожували екзотичними країнами, Тамара до дрижаків любила детективи, а Яцек марив про те, аби стати гарцером, і колекціонував знання з різних галузей. Знав, як зробити годівничку для птахів, що робити, коли людина загубиться у лісі, й навіть яким чином надавати першу допомогу. Причому ці знання були виключно теоретичними.

Відсутність практики трохи здивувала Ніну: зрозуміло, що Яцек перебував під надмірною опікою матері, але ж був спритним хлопцем, то чому не намагався застосувати в житті хоча б частку своїх знань? Не кожен має можливість загубитися у лісі чи надати першу допомогу, але ж годівничку для птахів міг би й зробити, раз він цим цікавиться. Дівчинці здавалося, що це має значення, але треба було ще подумати. Але раніше, ніж вона встигла зосередитися, повний захвату крик Тамари вирвав її із задуми:

— Дивіться, веселка!

Ніна підвела голову. Над озером постала різнокольорова дуга, один кінець якої гинув у освітленій сонцем воді, а другий сягав аж до лісу. Усі кольори видавалися ніби вмитими дощем, дуже інтенсивними та глибокими. Вода була темно‑блакитного кольору, із золотими цяточками, а небо — на кілька відтінків світлішим, із білими, пухнастими хмаринками; дерева ж стояли у королівській зелені.

Ніна, дівчинка з міста, не любила болота, комарів, пітьми й вологості — вони були невід’ємно пов’язані в її голові з природою, — але могла оцінити красу, коли її бачила.

— Це й справді дуже гарно, — визнала вона милостиво.

— Правда? — пролунав за спиною чийсь голос. Ніна розвернулася і побачила Адама, який непомітно до них доєднався. — Це найкрасивіше місце на світі.

Обличчя його палало натхненням. Хлопець уже не видавався похмурим чи набурмосеним і зараз був цілком симпатичним. Ніна відчула, що це може стати саме тим моментом, який розтопить кригу, і вони зуміють сказати один одному кілька милих слів.

Проте у цю мить з кишені Адама щось випало на землю. Він блискавично схилився, а коли випростався, його обличчя набуло презирливого виразу.

— Чого так витріщаєтеся? — буркнув він, знову вкладаючи ту річ у кишеню, а потім розвернувся і попрямував до монастиря.

Тамара похитала головою.

— Це заразне, — заявила вона. — Шаленство тієї божевільної, яку утримували сестри в цих стінах, схоже, десь тут і залишилося, а тепер заражає людей.

А Ніна задумалася над тим фактом, чому, до лиха, Адам приховує від них, що купив у містечку зубну щітку.

У воротах монастиря їх привітала широкою посмішкою пані Целіна, ще здалеку махаючи рукою.

— Ходімо, ходімо, — кричала вона. — Вже можна не перейматися. До мене телефонували рідні Сташека, хлопець саме повернувся додому.

Тамара послала Ніні промовистий погляд: мовляв, бачиш? Яцек, напевне, зробив би те саме, але відчув запах обіду й погнав, аби перевірити, чи не вдасться йому випросити чогось раніше. Дівчата голодними не були, але не мали чим зайнятися, тож пішли за ним. З кухні долинали окрики Елізи, яка командувала черговими-близнючками, наказувала їм то почистити картоплю, то докинути ще трохи дров у грубку, а то винести компот у сад, аби він трохи вихолов. Сільвія, усунута з посади королеви кухні, сиділа на стільці й лущила горох. Побачивши Яцека, вона підвела голову. Сільвія була схожою на брата: те саме широке, начебто тупувате обличчя і контрастуючий із ним блиск інтелекту в очах.

— Цього мені на допомогу не треба, — гримнула вона на Яцека, шкірячи зуби. Дівчина говорила чіткіше, ніж Ремігіуш, але Ніна все одно ледь її розуміла. — Останнього разу три тарілки розгепав, усе в нього з рук валиться.

Хлопець, почервонівши, намагався виправдатися, але ніхто його не слухав. Тамара схопила Яцека за лікоть і потягнула до дверей.

— Пішли посидимо над водою.

— Пам’ятайте, що після обіду всі мають зібратися у кімнаті з каміном! — крикнула їм навздогін Еліза.

— Думаєте, янгол нарешті скаже, навіщо ми тут? — прошепотів Яцек, але Ніна лише трусонула головою, а Тамара стенула плечима.

Вони перевдягнулися у купальні костюми й вирушили на озеро. У містечку був невеличкий кам’янистий пляж, але з боку монастиря берег їжачився гострим камінням, по якому ковзали ноги. Ніна зняла боти й стала на одному з каменів, невпевнено дивлячись на дзеркало води. Камінь був нагрітий сонцем, але вода здавалася холодною. Дівчина згадала слова пані Целіни, яка попереджала, що дно тут стрімко уривалося, і просила, щоби в озері купалися тільки ті, хто вміє добре плавати.

Тим часом Тамара стрибнула у воду й пірнула, наче тюлень. Безсумнівно, плавати вона вміла. За мить випірнула й помахала Ніні та Яцеку, які все ще стояли на березі.

— На що чекаєте?

— Я не вмію плавати, — пробурмотів хлопець, червоніший, ніж за хвилинку до цього на кухні. Ніна глянула на нього здивовано, бо він же мешкав біля моря, а Яцек відвернувся.

— Ніно?

Ніна плавала непогано, але вода викликала в ній неспокій, адже здавалася майже чорною і під сонячним промінням полискувала, наче обсидіан[15]. Дівчинка не могла позбутися враження, що озеро набагато холодніше, глибше і ніби… голодне. Наче тільки й чекало, аби її проковтнути.

Вона відігнала від себе дурнуваті думки й поволі зсунулася з каменя. Холодна вода миттєво паралізувала її, вона навіть забула, як дихати. Біля берега вода сягала їй до пояса. Тамара сміялася трохи далі, тож Ніна зажмурилася і відчайдушно попливла. Через кілька секунд призвичаїлася до температури — озеро вже не здавалося крижаним і було просто приємно холодним.

— Гарно, так? — Тамара підпливла ближче.

— Гарно, — визнала Ніна. Десь зник страх, тепер вона просто купалася з насолодою. Пірнула й розплющила очі. Вода була прозорою, тож Ніна бачила віддалене на кілька метрів дно, яке вкривало поросле водоростями каміння. Водорості ліниво вигиналися, гнило‑зелені, місцями брунатні. Наче довге дівоче волосся. Наче там, унизу, була худорлява жіноча постать, яка приховувала в мокрих сплетіннях бліде обличчя.

Але це, безумовно, лише ілюзія.

Коли вони вийшли на берег, сонце закрили хмари. Ніна затремтіла від холоду і чимшвидше загорнулася в рушник. Тепер було непогано. Дівчина потроху зігрівалася, поряд Тамара запевняла похмурого Яцека, що навчить його плавати.

За мить з монастиря прийшла Лідка, як завжди чарівна у своїй дешевій сукні.

— Обід готовий, — сказала вона. — Чи ви гонга не чули?

Яцек миттю підхопився з трави, Тамара з Ніною неохоче підвелися та почали витирати рушниками мокре волосся.

— Ти серйозно вважаєш, що тією янгольською несподіванкою буде перетворення нас усіх на крилатих? — запитала Ніна.

— Чому ні? — Лідка променисто всміхнулася. — Я вже свою нагороду отримала і знаю, що з нею треба зробити. Коли виросту, то стану черницею.

Лідка розвернулася і покрокувала назад, а Тамара закліпала.

— Стьобнулася, от точно стьобнулася. Як вважаєш, тут взагалі є хтось нормальний?

— Я нормальна, — заявила Ніна, але старша дівчина захихотіла.

— Я геть у цьому не впевнена. Розповідаєш дивні речі про людей, яких пожерли дерева.

Певно завдяки старанням Елізи гороховий суп був значно кращим, ніж учорашнє їдло, але на їжі все одно ніхто не міг зосередитися. Навіть Яцек відмовився від добавки, навіть Тамара, досі гранітно-спокійна, здавалася піднесеною.

Після обіду всі пішли до кімнати із каміном, де на них уже чекав Азкіель. Сидів він у кріслі, вродою своєю контрастуючи зі старими обшарпаними меблями. Посміхався, але Ніні це зовсім не покращило настрою. Була вона дивно знервованою: як тоді, коли отримала нагороду як найкраща учениця у класі й мала забрати її з рук директорки на очах усієї школи.

Молодь усілася навколо Азкіеля, а пані Целіна стала біля його крісла. Ніна знайшла місце на килимі під стіною, підтягнула до підборіддя коліна й обхопила їх руками. Серце сильно стукотіло, дихання рвалося. Вона майже відчувала напругу, що розлилася у повітрі.

Янгол обвів зібрання поглядом.

— Вам напевне цікаво, навіщо ми вас сюди запросили, вірно?

Усі енергійно закивали. Азкіель знову посміхнувся й нахилився у кріслі.

— Може, ви знаєте, — почав він, — що дехто з нас має незвичайні здібності…

— Наприклад, передбачення майбутнього, — сказав Тимек із розумним виглядом обличчя.

Янгол кинув на нього схвальний погляд.

— Так, саме так. І от якийсь час тому ми передбачили, що з’явиться незвичайна дитина, хлопець або дівчинка. Ми шукали його — або її — роками, врешті відібрали тринадцять кандидатів, із яких кожен міг виявитися особливим. Як ви, напевне, здогадуєтеся, ці тринадцять — ви. Але ми все ще не можемо вирішити, хто з вас. Наші знання і сила, на жаль, обмежені. Тому ми вирішили запросити всіх вас сюди та поспостерігати за вами. А якщо говорити точніше, то спостерігатиму я, — він посміхнувся знову. У кімнаті стало так тихо, що можна було б почути, як шпилька падає. — А коли канікули скінчаться, ми вже знатимемо.

Ніна обвела поглядом обличчя приятелів і приятельок — усі мали такий вигляд, наче в їхніх головах запалили малесенькі лампочки з написом: «О рани Божі, може, це я!» Але більшість, незважаючи на блиск в очах, мала на обличчях ще й досить невпевнений вираз.

— І що ми маємо робити? — запитала одна із близнючок.

— Нічого особливого. Тішитися свіжим повітрям, гратися, насолоджуватися дозвіллям. Просто поводьтеся, як завжди.

— А це незвичайне дитя… яким воно має бути? — спохмурнів Артур.

— Красивим, — цього разу відповіла пані Целіна, а оскільки всі мимоволі глянули на Лідку, швидко додала: — Красиве в духовному сенсі, не обов’язково фізичному, із чистим серцем, великою відвагою і незаплямованою душею.

— Це не я, — буркнула Тамара, яка сиділа поряд із Ніною. — Це точно не я.

— Ти не можеш бути в цьому впевнена, люба, — почула її пані Целіна. — Ти ще дитина, ти не знаєш добре саму себе. Кожен з вас може виявитися Обраним. І я готова закластися, — послала вона дівчині солодку посмішку, — що в глибині душі ти значно миліша, ніж демонструєш це.

Непереконана Тамара труснула головою.

Адам устав, і миттю усі погляди перестрибнули на нього.

— Якщо це я, — заявив хлопець рішуче, — то тут і зараз присягаюся, що зроблю усе, щоби захистити янголів від злих людей і битися на боці Бога.

«Підлабузник», — подумала із неприязню Ніна. Утім, вона не могла заперечувати, що виступ його справив враження.

— Я також! — підвівся — о, диво! — Маріуш. Від його попередніх сумнівів не залишилося і сліду; цієї миті хлопець мав такий вигляд, ніби міг стрибнути за янгола у вогонь.

— І я! — Артур, схоже, також уже забув, що нещодавно щось згадував про магічні фокуси і перевдягнених людей.

— Я також присягаюся.

— І я.

— Я теж! — сказав Яцек, а коли Ніна глянула на нього, відвів погляд. — Ну, я знаю, що я товстий, але інколи… ну, знаєш, буває…

Ніна знала, бо подумала про те саме. У казках зазвичай саме ті, які на перший погляд шансу не мали, отримували винагороду: найдурніший та останній в усьому син короля отримував принцесу, а Попелюшка — свого принца. Тож чому товстун не мав виявитися Обраним?

І чому нею не могла бути тринадцятирічна дівчинка із Вроцлава, яка нічим не вирізняється серед інших?

Пані Целіна дарувала їм посмішки, показуючи ямочки на щічках, а янгол дякував легкими кивками. Ентузіазм охопив і Ніну, яка, правда, не встала, але дивилася на світле обличчя Азкіеля й думала, що заради когось такого є сенс битися. «Якщо це я, — вирішила про себе, — то я не підведу янголів».

Вона роззирнулася. З облич присутніх у кімнаті зникла невпевненість; тепер усіх розпирала енергія, наче вони відразу хотіли рушити на битву зі злом. Вайлуватий Маріуш випнув груди, обводячи усіх поглядом тріумфатора, жабоподібний Томек підстрибував, наче радісне щеня, а обличчя Лідки світилося так, наче сам сивобородий Бог злетів до неї на хмаринці. Навіть Тамара пожвавилася.

Спокій у кімнаті зберігала тільки одна людина.

То була Кароліна, менш правдомовна з близнючок. Здавалася вона… обережною. Так, мабуть, це було правильне слово. Не стільки недовірлива, скільки обережна. Порівняно з охопленою ентузіазмом молоддю вона справляла враження геть дорослої та мудрішої.

Ніна перехопила її погляд і раптом засоромилася своєї готовності битися за янгола. Адже нічого конкретного вони не дізналися.

— Хтось має питання?

— Що той Обраний робитиме? — хотів знати Яцек, а Ніна мовчки підтримала його. Це було найважливіше питання.

— Те, про що ви вже подумали, — Азкіель блиснув у посмішці зубами. — Допоможе нам боротися з великим злом.

— З комуністами?

— Зі злом ще більшим, — крилатий споважнів, і в кімнаті раптом війнуло холодом, а молодь трохи втратила впевненість у собі.

— Обраний битиметься, маючи на своєму боці янголів, а Бог позичить йому силу. Тож не треба боятися.

Ніна вирішила, що ця відповідь страшенно багатозначна, але молодь, здається, була в цілому задоволеною.

— Ще якісь питання? Так, Ніно.

Вона опустила підняту руку.

— Янголи наклали на монастир чари, правда? Тому люди про нього забувають?

— Правда, — пані Целіна знову відповіла замість крилатого. — Якби не це, влада давно перетворила б його на щось на зразок складу.

— Але якщо янголи мають таку силу, то чому вони все ще переховуються? Чому потребують допомоги людей?

У кімнаті запала тиша, а пані Целіна нахмурилася. Ніна ж, натомість, усвідомила, що її питання могло здатися нахабним. Вона почервоніла.

— Зрозумійте, я геть не проти допомагати янголам, — запевнила дівчинка нервово. — Навпаки, я дуже охоче допомагаю… Точніше, допомогла б, якби могла, але… — «О рани Божі, я тільки глибше занурююся», — подумала вона, зітхнула й зосередилася на найголовнішому. — Мені просто цікаво.

— Ніно, зараз, думаю, такі питання не на часі, ми говоримо про інші справи.

— Ні, чому ж, я відповім, — Азкіель умостився у кріслі. — Мене захоплює допитливість цієї дитини. Бачиш, Ніно, в деяких місцях сила янголів є більшою, ніж в інших. Тут — одне з таких, бо ці землі споконвіку належали християнам. Тому ми могли зробити так, аби люди не звертали на монастир уваги, і саме тому ми вас сюди запросили. Така відповідь тебе задовольнить?

— Так, дякую, — вона всілася, почервонівши до коріння волосся.

— А що зі Сташеком? — тихо писнула Малгося десь з‑за спин.

— Що ж, те, що він нас полишив, мабуть найкраще свідчить, що він не Обраний, правильно?

Більшість із тих, хто тут зібрався, гаряче закивали.

— Якщо це все, то вважаю, що тепер можете йти гратися, — пані Целіна послала їм прощальну посмішку.

Вони виходили, піднесені, підштовхуючи одне одного й ділячись здогадками. Хвилинкою пізніше Тимек уже ганявся коридором за Малгосею, яка зі сміхом тікала від нього, близнючки з Елізою завзято про щось дискутували, а Маріуш і Артур сперечалися, хто з них більше заслуговує на роль Обраного.

Ніна, Тамара та Яцек залишилися позаду. У дверях пропустили ще Лідку й Адама. Красуня плуталася у власних ногах з відсутнім виразом на обличчі, а хлопець…

Ніну здивував вираз його обличчя. Від самовпевненості Адама не залишилося й сліду, тепер улюбленець пані Целіни дивився, наче приголомшене звірятко, за яким зачинилися дверцята пастки. Він наче все ще не розумів, що, власне, сталося, але вже передчував, що нічого хорошого.

Ніна завмерла з відкритим ротом, а Адам якнайшвидше відвернувся. Коли він знову глянув на дівчинку, то вираз обличчя мав гордовитий і відразливий.

Що, на Бога, коїлося із цим хлопцем?

«Може, він усвідомив, що не має і шансу стати Обраним», — подумала вона, але не була повністю задоволеною такою відповіддю.

Тамара та Яцек, певно, нічого не зауважили.

— Ну, от ми вже все знаємо, — дівчина засунула долоні в кишені штанів. — Зізнаюся, я думала, що та янгольська несподіванка буде чимось цікавішим, але я маю дармовий відпочинок. І це добре.

Але цього разу її зухвалість здавалася трохи награною.

— Як вважаєте, хто з нас має найбільші шанси? — запитав Яцек. — На кого ставите?

— На нашу красуню Лідку, на кого ж іще? — стенула плечима Тамара. — Погляньте на її обличчя: вона вже зараз має такий вигляд, наче до неї з’явилася Матір Божа.

— А я думаю, що це Ніна.

— Чому я? — дівчинка думала, що Яцек жартує, але певно ні, бо дивився на неї з пошаною в очах.

— Ти стрибнула з потяга, а пані Целіна казала, що Обранець мусить бути відважним.

— Направду, то була єдина відважна справа, яку я зробила в житті.

— Ну, хоча б якийсь початок, — захихотіла Тамара. — Тепер тобі бракує тільки чистого серця і тієї… ну, кришталевої душі. Маєш її?

— Мені так не здається.

— То на кого ставиш?

— На Малгосю, — випалила Ніна.

— Малгося? — Тамара закліпала від здивування. — Чому?

— Не знаю. Може, тому, що її ніхто не бере до уваги.

Аж до самого вечора янгольські одкровення були головною темою для розмов. Дівчата час від часу збиралися тісними групками й шепотілися, хлопці хизувалися спритністю та силою. Тут відзначився Маріуш, який знайшов у саду сукату гілку та гелемсив нею об стовбур невисокої яблуньки, репетуючи при цьому:

— Побачите, від вас тільки мокре місце залишиться, коли з вами закінчу! Захищайтеся! Не маєте проти мене ані шансу!

Поряд Артур підкидав догори меншого патика, підхоплюючи його. Був несамовито швидкий: навіть коли патик падав далеко, хлопець якимось дивом уже опинявся у правильному місці, наче мав у ногах пружинки. Яцек спостерігав за цим захоплено, а Ніна із цікавістю. Тамара, схоже, думала про щось інше.

— Може, в щось пограємо? — запропонувала вона. — Мені вже набридло дивитися на цих клоунів.

— У що, наприклад? — Ніна відвела погляд від Маріуша й Артура.

— У будь‑що. Ми тут маємо різні ігри й багато «іграшок». Ходімо, покажемо тобі.

Речі, що були в одній із кімнат, викликали в Ніні змішані відчуття. Там лежали зігнуті ракетки для тенісу й один ледь живий воланчик, кілька гумових м’ячів, пара ляльок, кінь на шнурку і трохи старих, ще довоєнних настільних ігор. Вона здогадалася, що за всі ці речі вони повинні дякувати пані Целіні, яка вирішила, що молодь може знудитися у монастирі. Ніна оцінила її добрі наміри, але, з іншого боку, о рани Божі… М’ячі чи тенісні ракетки — це нормально, настільні ігри могли придатися у дощові дні, але один вигляд дерев’яного коника на шнурку її обурив — адже таким граються п’ятилітки! А ці ляльки… З усієї їхньої групи тільки Малгося ще бавилася ляльками.

Ще один доказ того, що пані Целіна кепсько підходить на роль опікунки підлітків. Ніна цим переймалася. Адже, як не крути, всі вони залежали від розсудливості й умінь пані Целіни.

Під вечір, скориставшись тим, що Яцек і Тамара грали в шахи, Ніна вибралася до саду. Потребувала трохи побути на самоті, тож пішла до зруйнованого крила — там, де на березі лежали залишки мурів, а трава була білою від вапняного пилу з розвалених стін. Сюди, схоже, рідко хто ходив.

Вона всілася на чомусь, що нагадувало шматок вежі, зняла боти й занурила ноги в озеро. Вже темніло, сонце, заходячи, потроху ховалося за обрій, протягнувши по воді криваво‑червону смугу.

Ніна й сама не знала, що їй про все це думати. Вона навіть не була до кінця впевненою, чи хоче бути Обраним. Її мати зраділа б, бо для матері така звістка, безумовно, виявилася б радісною. Може, вона б навіть нарешті посміхнулася. У дівчинки аж стислося серце, коли вона це уявила. Ніна витерла очі від сліз. Мама хотіла б, щоби її донька виявилася обраною янголами.

Але чи хотіла цього сама Ніна?

На думці, що їй доведеться битися з якимось злом, нехай навіть найменшим, стало млосно. Ні, на таке вона не здатна — той стрибок із потяга був результатом відчаю, а не відваги.

Ніна сподівалася, що вона не є Обраним. Тамара мала рацію, Лідка зі своїм натхненним обличчям і бажанням стати черницею здавалася чудовою кандидаткою. Або Маріуш, сильний і не дуже меткий здоровань, ідеальний Геркулес. З іншого боку, були й ті, хто, здавалося б, жодного шансу не мав: сіра мишка Малгося, нахабна Тамара або вайлуватий Яцек. Але ж, згідно із казковими схемами, будь‑хто з них міг виявитися Обраним.

Але не Ніна, бо вона була такою… посередньою — ані найкращою, ані найгіршою кандидаткою. Ніякою, одним словом.

Вона зітхнула, визнаючи подумки, що досі її життя було дуже нудним. Навіть і сама Ніна була швидше нудною. Вона добре вчилася, допомагала хазяйнувати (хоча цього не любила), завжди говорила сусідам «доброго дня», любила старосвітські сукні із силою-силенною мережив, а вечорами переглядала з батьком альбоми, присвячені малярству, — її тато до війни вивчав історію мистецтв, і, хоча не зумів стати магістром, у нього залишилося захоплення, яке він прищепив і дочці.

Нічого цікавого. Навіть вади Ніни були не надто видатними: трохи зарозумілості, упертість і схильність до фантазування, особливо під час нудних святкових мес. Не найкращий матеріал для героїні.

Утім, була одна подробиця, що не пасувала до образу слухняної дочки — Ніна, скільки вона себе пам’ятала, завжди любила читати пригодницькі книжки. Із експедиціями в екзотичні країни, піратами, таємницями й купою пригод. Романи для хлопців, не для дівчат. Її мати ставилася до цього поблажливо, вважаючи, що донька з часом переросте такі уподобання. Утім, цієї миті дівчинка подумала, що, можливо, це щось більше.

Може, в ній віддавна була несвідома спрага до пригод. Може, це, власне, був її шанс, аби таку пригоду пережити. Бо в монастирі відбувалося щось дивне, вона була в цьому впевненою. Ну, майже впевненою. Раніше, у випадку завгоспа-шпигуна та інших, у глибині душі Ніна завжди знала, що це лише фантазії, але тепер… тепер — ні. Цього разу передчуття підказували їй, що вона має справу із чимось реальним.

Сліди в Диявольському Колі, а потім похмура картина в кав’ярні, слова Малгосі, дивна поведінка Адама й Лідки… Інколи їй здавалося, що тут кожен приховує якийсь секрет. Навіть Яцек із Тамарою були з нею не до кінця щирими.

Вона встала й розтерла замерзлі плечі. Навколо густішали вечірні тіні, сонце вже повністю заховалося за небокраєм. Стемніло, але не настільки, щоби Ніна не могла побачити, що її боти забруднені вапняним пилом.

Дівчинка неохоче подумала, що, мабуть, доведеться добряче їх чистити, а потім вона про дещо згадала.

Адам, коли вона зустріла його вранці в саду, також мав взуття, забруднене вапном. Приходив сюди, але навіщо?

Ніна роззирнулася — навколо, окрім руїн, не було нічого цікавого. Вона прийшла сюди подумати, але малоймовірно, щоб і хлопець приходив у руїни з тією само метою. Не о п’ятій ранку, коли він міг побути на самоті будь‑де в саду.

Навіщо він тут вештався?

Вона роззирнулася знову, пройшла поміж фрагментами монастирських стін. Потім погляд її зачепився за те, що лежало на траві. Наче якесь кольорове шмаття, хоча в темряві, що саме підступала, дівчина не бачила чітко.

Вона нахилилася і підняла… шкарпетку. Були на ній жовті та червоні смужки, і могла вона належати тільки одній людині — Сташеку, який носив закордонні шмотки. Шкарпетки інших хлопців були бурими, як і їхнє вбрання.

Ніна стояла й роздивлялася знахідку. Звідки тут узялася шкарпетка?

Хвилинку вона роздумувала, чи не розповісти про неї Тамарі та Яцеку, але вирішила цього не робити. Напевне, вони знову почнуть казати, що вона помилилася і що Адам уранці не мав білого пилу на ботах. А потім знайшли б якесь малоймовірне пояснення, що, наприклад, коли Сташек ішов на вокзал, то шкарпетка випала в нього з валізки. Але навіщо йому було пхатися в руїни, якщо найкоротший шлях до брами пролягав біля Диявольського Кола? Або ж він міг просто вийти через головні ворота, взагалі не морочачи собі голову біганиною по саду.

Схоже, тут таки відбувалося щось дивне.

Ніна глянула на монастирські мури. Тепер, у сутінках, вони здавалися їй куди похмурішими, ніж удень. При сонячному світлі, коли навколо чути голоси хлопців і дівчат, вона могла думати, що тут добре: блакитне озеро запрошувало скупатися, ліс сповнювався приємною прохолодою, і навіть здичавілий сад мав якусь меланхолійну красу — ну, якщо не звертати увагу на засохлі дерева у Диявольському Колі. Але і вдень траплялися миті, коли все це змінювалося: наче хтось підміняв на кілька секунд слайд у проекторі. Ніна добре пам’ятала ті хвилини перед купанням, коли озеро здавалося таким глибоким, холодним і голодним.

Власне, саме так — голодним.

Тепер це враження стало чіткішим, охопивши не тільки озеро, але і сад, і монастирські мури. Усе здавалося Ніні страшним, наче пастка, що от‑от мала зачинитися.

«У тебе просто надто бурхлива уява», — вмовляла вона себе. А в сутінках звичайні речі здаються страшнішими. Коли Ніна вистрибнула з потяга, а потім ішла колією, також думала, що за нею щось женеться, але ж тоді нічого не сталося.

Вона схилилася над озером і кінчиком пальця торкнулася дзеркала води — темної, нерухомої, наче розлита пляма олії. Поверхнею розійшлися концентричні кола, які швидко поглинула темрява. І щось промайнуло у глибині озера — риба чи сріблястий відбиток місяця, що саме сходив.

Хоча насправді оте «щось» було схожим на бліде людське обличчя.

«Уява», — подумала Ніна, стискаючи губи, але відступила — про всяк випадок.

Найважливіше питання зараз звучало так: чи Сташек насправді дістався додому?

Вона геть не була в цьому впевненою.

З іншого боку, вона не могла закинути пані Целіні, що та бреше. І не в ситуації, коли йшлося про зникнення неповнолітнього, якого мала пильнувати пані. Вираз полегшення на обличчі жінки, коли вона привітала Ніну біля брами, був, безумовно, щирим.

Ні, Ніна вірила, що пані Целіна насправді мала телефонну розмову. Але ж хтось міг її й ошукати. Передзвонити і видати себе за батька чи матір Сташека, а тоді сказати, що син не може підійти до апарата й розповісти про все сам, бо, наприклад, спить після виснажливої подорожі.

Отак просто.

Ніна здригнулася, бо не мала уявлення, що має з усім цим робити. Могла б піти до Азкіеля, може б, він її вислухав. Але крилатий, незважаючи на всю свою вроду — а може, власне, через неї — пробуджував у ній неясний жах. Вона уявляла легеньку посмішку на його губах і голос, коли він мовив із легенькою ноткою іронії: «Мене захоплює допитливість цієї дитини».

Ніна ковтнула слину. Ні, бачитися з янголом вона не мала бажання.

«Почекаю ще кілька днів, — вирішила вона боягузливо. — Якщо за цей час не станеться нічого дивного, значить, я й насправді перебільшую, і вигадую неіснуючі речі. А якщо станеться, то, може, отримаю якийсь доказ».

Це був не найкращий план, але поки що вона спромоглася лише на такий.

14 Назва членів католицького ордену.

15 Магматична гірська порода, різновид вулканічного скла, має темний колір.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ,

в якому Адам потайки ходить до підвалів,

а Ніна, Тамара та Яцек роздобувають ключ

Наступний день Ніна розпочала з того, що відразу після сніданку обійшла знизу догори весь монастир.

Вийшовши зі спальні дівчат, вона повернула праворуч і рушила довгим коридором. На колись білих, а зараз посірілих стінах виднілися світлі прямокутні плями від знятих картин. Може, монашки забрали їх із собою? Або місцеві обікрали монастир, коли він стояв порожнім? Ніна минула двері ванної кімнати й інші, які вели до їдальні. Вона йшла в бік північного крила, лампочки над її головою блимали, наче застерігаючи, що будь‑якої миті вона може опинитися на незнайомій території.

За її спиною поступово стихали голоси молоді, яка залишалася у їдальні, аж нарешті Ніну огорнула тиша. Тільки в брудні шибки барабанили краплі дощу. Ранок був сірим і каламутним; якби не освітлення в коридорі, дівчинка ледве бачила б далі кінчика власного носа.

Лампа згасала й засвічувалася знов із тихим електричним гудінням. Ніна здригнулася. Вона стояла точнісінько навпроти великих дерев’яних різьблених дверей із клямкою: настільки важкою, що мусила повиснути на ній усім тілом, аби та хоча б поворухнулася. Нарешті двері відчинилися зі страшенним скрипом. Приміщення було поглинуте напівмороком; жовтий промінь, що падав із коридору, ледь‑ледь сягав кількох кроків. Ніна увійшла, аби мати можливість побачити, що всередині немає нічого цікавого. Зала була порожньою і запиленою, під високою стелею висіли сірі поволоки павутиння.

Розчарована дівчинка відступила.

Інші приміщення мали схожий вигляд: пустка й шари м’якого пилу, що лежали на підлозі; відлуння, яке відбивалося від стін; інколи — сточені шашелем меблі, що майже порозпадалися від вологи. Ніна підозрювала, що всі ці кімнати мають якісь монастирські назви, але вона їх не знала, знала тільки, що місце, де вони їли, називається «рефекторієм». Усюди відчувався запах старості й холодних кам’яних мурів. Нічого цікавого, але дівчинка почала належно оцінювати ті зусилля, які хтось вклав, аби приготувати хоча б частину монастиря, щоб молодь могла тут мешкати. Хто навів лад у кімнаті з каміном, їдальні й кухні? Хто вмеблював приміщення і хто запустив генератор струму?

«Напевне, Ремігіуш і Сільвія», — вирішила вона, бо не думала, що всім цим займалася пані Целіна.

У північному крилі Ніна знайшла капличку, так само занедбану, як і весь монастир, але це місце вона зуміла розпізнати, що додало їй наснаги. Крізь вітражні риби у вікнах падало забарвлене в багрянець і зелень світло, над олтарем висів великий дерев’яний хрест. Підлога і різьблені лавки були вкриті товстим шаром пилу.

«Чому тут ніхто не прибрав? — не розуміла Ніна. — Можна було припустити, що каплиця — це перше місце, яке янгол захоче довести до ладу. Ми могли б, наприклад, приходити сюди на спільні молитви».

Утім, тільки від думки, що вона мала б сидіти в цьому вологому темному приміщенні, їй ставало недобре. У костьолах і каплицях є своя чарівність, але тут її зовсім не було.

Ніна піднялася сходами на другий поверх. Тут було ще менше що оглядати, вздовж коридору тягнувся ряд тісних і похмурих келій. Дівчинка пригадала кімнату Азкіеля — чи й вона була раніше келією? Якщо так, то певно належала комусь важливому, наприклад, пріору, бо була набагато більшою і з невеличким каміном.

Цікаво, чи пані Целіна також має таку милу, добре обставлену спальню?

Ніна зупинилася перед кімнатою Азкіеля й після миті вагання зазирнула крізь шпарину. Крилатий знову сидів на підвіконні, вдивляючись у вікно, — нерухомий, наче мармурова статуя. Ніна затримала дихання. Про що він може думати?

Янгол озирнувся, і його сріблясті очі зупинилися на дверях. Він не кліпав, просто дивився, лишаючись нерухомим, наче зміна пози була лише ілюзією. «Він знає, — подумала Ніна. — Знає, що я тут».

Дівчинка відступила. Але ж вона не мала підстав боятися янгола, правда? Може, він і був дивакуватим, але аж ніяк не страшним.

Вона тихенько відійшла від дверей і рушила далі. Уявляла, який вигляд мало б це місце, якби його не покинули. Мури, нагріті теплом літнього дня, на підлозі золоті плями від сонця, що світить у вікна. Чути шемріння молитов і тихі кроки монашок, які ходять коридорами у своїх довгих світлих шатах, схожі на духів. Крізь широко відчинені вікна чути клацання садових ножиць і запах квітів. Кожен тут достеменно знає, що робитиме о цій порі завтра, за тиждень, місяць чи рік. Кожен розуміє, що він на своєму місці, й відчуває присутність Бога, яка охоплює весь монастир. Тут спокійно та безпечно.

Ніна на мить уявила себе монашкою. Чи таке життя їй сподобалося б? Може, так, хоча, з іншого боку, вона не могла не визнати, що було б воно трохи нудним.

Утім, Ніна краще розуміла Лідку з її дивакуватим прагненням стати черницею.

Йдучи в сторону південного крила, вона нарешті дісталася до великої дворівневої бібліотеки. Одна зі стін завалилася, і тепер крізь дірку залітав дощ, намочуючи й без того мокрі книжки. Ніна взяла одну з них до рук, але папір розпадався у пальцях. Різкий запах плісняви забивав ніс.

Як хтось міг дозволити, щоби книжки так постраждали?

Вона пройшлася уздовж рядів, читаючи назви тих книжок, які можливо було розрізнити. Більшість томів було написано іноземними мовами або латиною, яку Ніна знала не надто добре. Деякі назви дівчинка розуміла: травник і книжка, присвячена народній медицині, молитовний пісенник, житія святих.

Це було не її чтиво, але все одно: побачивши стан, в якому перебували книжки, вона відчула, як крається серце. Хтось мусив цим зайнятися.

І чи не була якась частина цих творів цінною? Що старіша книжка, то більше вона коштує — Ніна, на відміну від місцевих, це добре знала, а місцеві, схоже, цього не розуміли, бо інакше давно б уже винесли все, що зберігалося у бібліотеці.

Вона підійшла до прірви в мурі й поглянула вниз. Під її ногами мокнув під дощем старий граб. Одну з гілок було зламано (буревієм?), гострий, наїжачений трісками кінчик стирчав угору, наче загострена паля. Ніна здригнулася і машинально відступила. Якби вона зараз послизнулася і впала… Ні, вона не хоче про це навіть думати!

Дівчинка перевела погляд на фрагмент саду, вкритий уламками каміння. Там, над озером, було місце, де вона сиділа вчора й роздумувала. Звіддаля долинув сміх дітей, і за мить у полі зору дівчинки опинилися дві невеличкі фігурки, вдягнені у дощовики. Малгося і Тимек? Певно так, вирішила Ніна, вони були наймолодшими та найменшими. І напевно тільки їм і схотілося бігати під дощем; решта, мабуть, нудилася у кімнаті з каміном.

Вона знову спустилася на перший поверх і ще раз пройшлася по всьому монастиреві. Минула їдальню, спальню хлопців, а потім ванну кімнату.

Вікна в коридорі, що поєднував два останні приміщення, виходили на Диявольське Коло. Це занепокоїло Ніну. Вона легко могла уявити, як Сташек прокидається вранці й, не прочунявши, йде до ванної кімнати, а дорогою дивиться у вікно і бачить там… що?

Наприклад, високу чорну постать, яка стоїть біля мертвих дерев, жестами запрошуючи хлопця, аби він вийшов назовні.

Або ще гірше — когось знайомого й начебто дружньо налаштованого, який раптом показує своє інше, жахливе обличчя.

Вона відчула, як уздовж хребта пробігають дрижаки. Йшла вперед, час від часу навмання відчиняючи двері, але вже не сподіваючись, що знайде за ними щось цікаве, аж доки не наштовхнулася на ті, які відчинити не зуміла.

Ніна похмуро глянула на них. Двері були меншими, ніж інші, й максимально простими, без жодних різьблених прикрас. Мабуть, вони вели до якоїсь комори або до чогось подібного. Але навіщо замикати комору?

Ніна притулила око до шпарини, але всередині панувала темрява. Утім, за мить вона щось почула. Тихий шелест, наче відлуння ледь чутних кроків. Хтось ішов, волочачи ноги, а за кілька секунд у темряві з’явився млявий вогник свічки. Дівчинка стримала дихання, розриваючись між бажанням дізнатися, хто це, і прагненням утекти. Вона вже помітила постать, що підіймалася сходами з підвалу. І відразу зітхнула з полегшенням, коли побачила, що це лише Адам. Але водночас її здивувала зміна, що сталася із хлопцем: він плентався, наче його пригнічував невидимий тягар, а обличчя занепокоєно кривилося.

Що б не було у підвалах, Адаму, здається, не подобалося туди ходити.

Ніна відступила саме тоді, коли він відчинив двері. Побачивши її, хлопець миттєво повернув собі впевненість, і його обличчя набуло пихатого виразу.

— Знову крутишся, де не треба?! — гарикнув він. — Ти гірше за таргана, всюди лізеш.

— А я й не знала, що ти маєш такий досвід із тарганами, — ввічливо відповіла Ніна, зауваживши, що у хлопця збоку висить шкіряна торба. Він що, носив комусь їжу в той підвал? — Я зустрічала їх не так часто.

— Геть звідси, доки я насправді не розсердився!

В очах Адама блиснув гнів, але Ніна не могла позбутися враження, що вся ця лють проростає зі страху. Насправді Адам смертельно переляканий тим, що хтось міг спуститися у підвали й побачити, що там є. А може, хто?

— А що ти зробиш, якщо насправді розсердишся? — запитала вона невинно. — Поскаржишся пані Целіні, а вона надає мені по сраці?

— Я скажу янголу, — відрізав він. — Ти справді цього хочеш?

— Янгол не казав, що нам не можна ходити монастирем, — буркнула Ніна, трохи втрачаючи впевненість у собі.

Дівчинка розвернулася і пішла. Адам, мабуть, дивився на неї дуже пильно, бо вона весь час відчувала потилицею його погляд.

Пополудні, коли розпогодилося, Ніна, Тамара та Яцек пішли до містечка. Ніна хотіла зазирнути до будинку Левицьких і подивитися на решту малюнків Маури, але не зуміла знайти приводу, щоб залишити товаришів, тож вирішила, що картини можуть зачекати. Зате купила в канцтоварах зошит, олівець і підстругачку.

— Вестимеш щоденник? — запитала Тамара, зводячи брови.

— Ні я… хочу записувати різні… речі.

— Ага, речі, — старша дівчина кивнула. Її тон наче й був ввічливим, але вона говорила з Ніною, як із божевільною.

На підвечірку Ніна знову помітила Адама, який ішов із хлібцем до дверей у підвал. Крім цього єдиною подією, яку мало сенс запам’ятати, був візит матері Яцека. Вона приїхала з Гданська на деренчливій машині. Була це пухкенька жіночка в жовтій сукні, з великими плямами поту під пахвами, і криво одягненому капелюшку з квітами. Вона увірвалася до монастиря наче снаряд, схопила Яцека та притиснула його до великих материнських грудей.

— Як ти почуваєшся, любий? — зашварґотіла жінка, поки її син крутився, безрезультатно намагаючись випручатися. — Тебе тут добре годують? Не холодно тобі вночі? Я привезла додаткового светра, бо в цих мурах, мабуть, страшенні протяги… Знаєш, ніхто не зумів показати мені дорогу до цього місця? Той… той…

— Монастир, — підказала Тамара, яка весело спостерігала цю сцену, стоячи осторонь. Ніна мовчала, намагаючись стримати хихотіння.

— До речі, монастир. Він стоїть на відлюдді; хто б міг подумати, що в такому місці можна зробити табір для дітей?

— Янгол, — підказала Тамара.

— Ах, янгол, так, — товстенька жінка трохи знітилася. — Хіба він не міг знайти нічого кращого?

«Але ж вона має рацію», — усвідомила Ніна. Це й справді погане місце для того, щоб тут проводила канікули група молоді. Старий, напівзруйнований і вогкий будинок, глибоке озеро, всипаний гострим камінням берег… Навіть ліс був віроломним: розповідали, що зовсім недавно там загубилася дитина — і знайшлася тільки через два дні, замерзла та голодна.

Ніна, безумовно, погоджувалася з аргументом про те, що янгольська сила тут зростає. Але ж, здається, це не єдине таке місце в Польщі?

Може, Азкіель просто не подумав, що й ті, котрі плавати не вміють, захочуть періодично купатися в озері. Урешті‑решт, він був янголом, а янголи необов’язково мусять знати про потреби молоді.

Або насправді йому байдуже, як вони проводитимуть час. Може, важливо лише зібрати їх в одному місці?

— Про що ти думаєш? — зацікавилася Тамара.

— Нічого важливого, — труснула Ніна головою.

Мама Яцека поїхала, вручивши синові та двом його подругам по великому глазурованому тістечку. Хлопець дивився, як машина зникає у лісі, розбризкуючи з‑під коліс брудну воду. Він усе ще не міг подивитися дівчатам в очі.

— Моя мама… вона… такою вже вона є… — нарешті пробурмотів хлопець.

— Вона цілком мила, — визнала Ніна, кусаючи тістечко. — І розсудлива.

— Розсудлива? — закліпав Яцек.

— Ага. Звернула увагу на те, що ми й самі мали зауважити.

— Передається, передається, — хихотіла Тамара, перестрибуючи через калюжу.

— Що передається? Божевілля?

— Божевілля також, — старша дівчина зупинилася. Її штанини забруднилися, але, схоже, вона цим не переймалася. — Проте я мала на увазі таємничість. У всіх тут є якісь секрети, ви зауважили? Малгося і Тимек ховаються по кутках і постійно про щось шепочуться, близнючки вже розмовляють майже виключно між собою або з Елізою, Маріуш з Артуром займаються тими своїми «тренуваннями», яких нікому не бажають показувати, а Лідка дивиться так натхненно, наче знає про щось, про що ми не знаємо.

— Пані Целіна таємниць не має, — запротестував Яцек. — І янгол…

— Ох, справді? А всі ці крутійські відповіді або зло, про яке ми навіть уявлення не маємо — що це? Чому він не сказав чітко, із чим боротиметься Обраний?

Ніна поволі кивала. Так, їй подібні питання також спали на думку. Мабуть, коли янгольські чари припиняють діяти, всі починають мислити тверезо.

— А Ніна постійно щось записує у своєму зошиті й не хоче нам сказати, що саме, — додала Тамара, дивлячись на подругу круглими, наче ґудзики, очима. Через веснянки на її щоках тягнулася смужка бруду, підрізане волосся й мішкуваті штани робили дівчину схожою на солдата, який саме вийшов з окопів.

— А ви? — Ніна обійшла мовчанкою згадку про її зошит. — Ви також маєте таємниці?

На її здивування, Яцек відвів погляд і навіть Тамара здавалася трохи заклопотаною.

Цього вечора Ніна витягнула зошит з‑під подушки й відкрила його.

«СПИСОК ДИВНИХ РЕЧЕЙ», — йшлося у написі на першій сторінці.

Дівчинка послинила олівець і занотувала: «Що є у підвалі, до якого ходить Адам?» та «І чому хлопець мав такий вираз обличчя?»

«Може, тут і немає жодної таємниці, — подумала вона. — Може, він ішов до цього підвалу… не знаю, по квашені огірки на вечерю або щось таке. А його обличчя? Що ж, у кожного часом буває дивне обличчя.

Може, Адам потерпає через проблеми із травленням і від самого вигляду огірків у нього болить живіт?

Але ж якщо він погрожував, що повідомить про все Азкіелю, то повинен ходити у підвали з дозволу янгола. А може, навіть на прохання крилатого? Отже, у цьому немає нічого підозрілого».

Вона зітхнула. Мала вже три списані сторінки, але їй все ще бракувало необхідних доказів.

Із сусіднього ліжка на неї дивилася Тамара.

Ніна закрила зошит і, знітившись, відвернулася до стінки. За мить Еліза погасила світло, і спальня занурилася в темряву.

«Тут справді відбувається щось дивне, — думала вперто Ніна. — Я не божевільна, не вигадую речей, яких не існує. Доведу всім, що маю рацію».

Ніч була погожою, у вікно зазирав повний місяць, наче великий сріблястий шматок сиру. Знадвору долинав тихий плескіт хвиль, кувікання жаб, а час від часу й шелест кущів у саду, через це серце дівчини раз у раз починало битися сильніше. А монастир у темряві наче оживав: тут постукували віконниці, там вітер свистів у трубі, ще десь скрипіла підлога, викликаючи думки про чиїсь обережні кроки.

Ніна знала, що в старих будинках такі звуки цілком природні, але все одно довго не могла заснути, а коли врешті їй вдалося зануритися у неглибокий сон, щось її з нього грубо вирвало.

Хтось проходив повз її ліжко, запнувся і на мить сперся на щоку дівчинки холодною долонею.

Вона підстрибнула із калатаючим серцем й роззирнулася, намагаючись пронизати поглядом місячний напівморок.

Під вікном стояла дрібна постать у довгій білій нічній сорочці.

— Малгосю? — запитала Ніна хрипким від страху голосом. Так, це, мабуть, і справді була Малгося, ні в кого більше не було такої невеличкої фігури. Дівчинка трохи заспокоїлася.

— Що ти там робиш? Що сталося?

Вона підвелася і, шльопаючи босими ногами по холодній підлозі, підійшла до дитини. Та здавалася непритомною, наче все ще спала; з‑під напівзакритих повік полискували білки очей. Сновида?

Ніна кахикнула.

— Повертайся до ліжка, холодно…

— Він тут, — сказала Малгося.

— Що?

— Він уже тут і стане пожирати нас по черзі.

— Хто? — Ніна схопила дівчинку за плечі й міцно її струснула. Дитина потроху почала просинатися.

— Що… що… сталося?

— Ти говорила про когось, хто буде нас жерти по черзі.

Малгося дивилася на Ніну великими очима, нічого не розуміючи, і в цих очах відбивалося світло місяця.

— Що?

— Хто тут є? Ти сказала, що тут хтось є…

Губи дівчинки скривилися у плачі, по щоках полилися сльози. «Вона нічого не пам’ятає», — зрозуміла Ніна. Напевне, тепер треба було б обійняти та заспокоїти Малгосю, але вона була не надто вправною в таких питаннях.

— Іди спати, — сказала Ніна трохи знічено, наче відчуваючи себе останньою свинею. — Тобі наснилося щось погане.

Малгося почалапала до ліжка, все ще схлипуючи, а Ніна залізла під ковдру.

Він уже тут і стане пожирати нас по черзі.

Що у лиха, це мало означати?

Вона відчувала, як на груди сідає важкенний холодний жах. Ніна ледь могла дихати, темрява навколо настільки загусла, що дівчина ледь втягала у груди повітря. Серце калатало об ребра так, наче мало намір їх зламати.

Це тільки сон, дитині наснилося нічне жахіття, буває.

А якщо ні? Перед зникненням Сташека Малгося говорила щось про сад…

Ніна крутилася у ліжку, все неспокійніша і спітніла. Їй вдалося заснути, тільки коли за вікнами почало світлішати, але й тоді її мучили погані сни. Вона не пам’ятала їх, коли прокинулася, знала тільки, що там було Диявольське Коло і що в ньому щось зачаїлося — щось дуже, дуже погане.

От тільки в ранішньому світлі все не здавалося настільки поганим. Дівчата вставали, розчісували волосся і перевіряли, яка погода за вікном. Еліза нагадала Лідці й Малгосі, що сьогодні їм чергувати на кухні, близнючки планували вилазку до містечка, а Тамара, насвистуючи, порпалася у валізці в пошуках більш‑менш чистих штанів.

Усе було настільки нормальним і заспокійливим, що Ніна почала сумніватися, чи не наснилася їй нічна розмова з Малгосею. У будь‑якому випадку дівчинка, здавалося, нічого не пам’ятала й була радісною, як завжди. Зате Ніна після кількох годин сну почувалася так, наче хтось перекрутив її крізь валики для віджимання білизни.

— Ти наче з хреста знята, — сказала Тамара, коли вони чистили у ванній зуби. — Щось сталося? — вона виплюнула піну й енергійно вимила щіточку.

— Не знаю, — Ніна тряхнула головою. — Чи то ні, я знаю, — раптом вирішила вона. — Нам треба поговорити. Мені, тобі та Яцеку.

— О, кінець таємницям?

— Кінець, тільки обіцяй, що не сміятимешся.

— Ну, це залежить від того, що ти скажеш, так? — Тамара вишкірилася до дзеркала, а потім скорчила личко, смішно морщачи ніс. — Але не переймайся, я завжди вважалася дивачкою, а Яцек любить божевільних, тож, знаєш… — вона послала Ніні широку посмішку. — Хто тебе зрозуміє, якщо не ми? Після сніданку в альтанці?

— Після сніданку в альтанці.

На сніданок були ще теплий хліб, масло, мармелад і великий глечик ячмінної кави з молоком. По всьому монастирю пахло свіжою випічкою — Сільвія мусила встати раніше й засунути в пічку кільканадцять буханців. А може, їх пекла Еліза? Беручи до уваги той факт, що в тісті непропечені шматки були відсутні, Ніна ставила на друге. Дівчинка полюбляла теплий хрумкий хліб, але сьогодні кусень у горло не ліз. Нарешті на тарілці залишилися недоїдені окрайці, а вона вийшла з їдальні раніше, ніж турботлива пані Целіна встигла зацікавитися, чи часом відсутність апетиту не є ознакою хвороби.

Дівчина всілася в альтанці. Хоч було й рано, сонце гріло сильно, а земля після вчорашнього дощу майже повністю висохла. Дзижчали комахи, кружляючи навколо запашних квітів. Ніна прикрила очі. Розплющила їх знову, коли почула відлуння кроків по гравію стежини. Це йшла Тамара, до якої за мить долучився Яцек.

— Ну, кажи, мала, — дівчина всілася зручніше на дерев’яній лавці.

Ніна знов зніяковіла під їхніми вичікувальними поглядами, а потім почала говорити: спершу невпевнено, далі сміливіше. Розповідала про шкарпетку, яку знайшла в руїнах, про дивну поведінку Адама й дивні слова Малгосі.

Щиро кажучи, в денному світлі це звучало страшенно дурнувато.

Яцек дивився на неї широко розплющеними очима, а Тамара трохи звела догори брови. На її обличчі мало що можна було прочитати.

— Як вам? — запитала, почервонівши, Ніна.

— Ми можемо провести слідство й зрозуміти, що тут відбувається, — запропонував Яцек, але наче з меншим ентузіазмом, ніж зазвичай. Схоже, він таки трохи боявся.

— Ми б також могли… — Ніна стенула плечима, — виїхати звідси. Нас тут нічого не тримає.

— Ти маєш на увазі втечу? — пирхнула Тамара.

— Мені здається, що це цілком розумне рішення, якщо тут і справді є щось, що бажає нас пожерти, — сказала Ніна, але останнє слово прозвучало настільки нереально, що вона й сама не йняла віри тому, що каже.

— Я нікуди не поїду! — заявила Тамара. — Не маю наміру проводити останні тижні канікул із мачухою.

— Я також не поїду, — вирішив Яцек. — Ви бачили мою матір. Якщо повернуся додому, то знову сидітиму, слухатиму з нею радіо й ходитиму до її жахливих подруг… Тут хоча б відбувається щось цікаве.

— Ніно?

Дівчинка уявила вираз обличчя матері, якби вона почула, що дочка виїхала з Маркотів, бо один із хлопців ходив у підвал, а малій дівчинці щось наснилося.

— Так, мабуть, і я не дуже можу повернутися, — зітхнула вона. — Моя мама…

— Дасть тобі дубця? — запитав із співчуттям Яцек.

— Ні, подивиться сумно.

— Це й насправді жахливо.

— Ну, наче я її підвела, — пояснила Ніна. — Вона почувалася страшенно гордою через те, що янголи мене обрали.

— Крім того, ми всі, певно, хочемо дізнатися, хто є Обранцем, так? — додала Тамара. — Вже не кажучи про те, що ним може виявитися один з нас. Не те, щоби я сподівалася на шанс, але Ніна — чому б ні?

— Нормально, тож залишаємося, — вирішила Ніна. — Тепер ще треба зрозуміти, чи підемо до пані Целіни або до янгола, чи намагатимемося про щось довідатися самостійно.

— Самостійно, — сказала Тамара. — Без образ, але все це звучить страшенно дивно. Таємниця Загубленої Шкарпетки. Секрет Замкнутих Дверей. Якщо в тому підвалі справді лише повидло, яке пані Целіна ховає від нас, то ми пошиємося у дурні.

— Ти мені не віриш?

— Вірю, що ти віриш у те, що говориш, — сказала старша дівчина. — Але, може, в тебе просто бурхлива уява. Таке буває.

— Ти нам допоможеш? — перепитав Яцек, і Тамара стенула плечима.

— Чому ні? Тут немає чого робити, тож можемо розкривати похмуру таємницю підвалу. Але не ображайтеся, якщо всередині ми побачимо лише ряди запилених банок.

— А якщо ми побачимо щось інше? — завагався Яцек. — Щось… страшніше?

— Отож, якщо там є щось небезпечне? — підтримала його Ніна, думаючи, що повненький хлопець, як і його мати, куди більше розсудливий, ніж могло б здатися на перший погляд.

Тамара нахмурилася.

— Є й така можливість. Але Адам ходить туди сам, а на героя він не схожий. Якщо він може із цим впоратися, то ми втрьох тим більше зможемо впоратися.

Яцек кивнув. Ніна мала сумніви, але вирішила, що так чи інакше, але вони мусять ризикнути.

План був простим: вони мали слідкувати за Адамом, довідатися, де він ховає, або звідки бере ключа, здобути його й увійти в підвал.

Першою чергувала Ніна, бо Тамара вже пообіцяла Яцеку, що сьогодні після сніданку вчитиме його плавати. Нормально, Ніна не мала нічого проти. Повернулася до монастиря і знайшла Адама — він саме виходив із хлопчачої спальні, притискаючи до грудей велику товсту книжку в полотняній палітурці. Попрямував у сад, де всівся під грушею і заглибився у читання. Хоча день був теплий, хлопець чомусь одяг светра.

Дівчинка розташувалася за альтанкою: так, аби бачити Адама і щоби він водночас не бачив її. Читала позичений у Тамари детектив і час від часу поглядала на чорноволосого.

Адам виявився геть нецікавим об’єктом спостереження. Він просто сидів, гортаючи сторінки товстої книжки, і здавалося, що може так стирчати до самого обіду. Ніна зітхнула й спробувала зосередитися на пригодах Еркюля Пуаро, який, власне, розгадував загадку блакитного експреса.

Від спеки хилило на сон. Трава була м’якою, а спека літнього дня укривала її пуховою ковдрою… Дівчинка змагалася з бажанням опустити повіки. Зі свого місця вона добре бачила вхідні двері, тож помітила близнючок, які збиралися до міста. Обидві були вдягнені в білі сукні, наче йшли до костьолу. Чи вже неділя? Ні, здається субота, вирішила Ніна. О рани Божі, в цьому місці вона повністю втрачала відчуття часу…

Хвилинкою пізніше з монастиря вийшли Малгося і Тимек, які по-змовницьки сховалися у дальній частині саду. Які секрети можуть мати ці діти? Може, знайшли десь пташине гніздо або щось подібне…

Трава була м’якою, а тепло таким приємним…

Ніна відкрила очі й неспокійно озирнулася. На щастя, Адам усе ще сидів під грушею.

На алейці навпроти саме зникали Маріуш та Артур.

Блискавично прийнявши рішення, Ніна встала та пішла слідом. Адам, певно, найближчим часом не зрушить з місця, а вона мала шанс побачити, що готують Фліп і Флап.

Хлопці зупинилися на березі озера, де з води вистромлювався величезний сірий камінь. Над ним звісила гілля стара яблуня. Ніна присіла за великим кущем бузку — якби хтось із хлопців озирнувся, напевне помітив би її. Утім, вона вирішила, що нічого страшного не станеться навіть у цьому випадку, бо мала таке само право бути тут, як і вони.

— Нормально, зараз побачимо, що ти можеш, — сказав Артур. — Наприклад… — він роззирнувся. Ніна здригнулася, але, на щастя, погляд хлопця затримався на яблуньці. — Наприклад, спробуй відламати отой сук.

Маріуш поплював на долоні, підвівся й обхопив гілку, що росла над його головою. Вона була завтовшки з руку дорослого чоловіка. Дерево затрусилося, коли хлопець шарпнув, листя зашелестіло, протестуючи, а на траву посипалися дрібні дички.

Ніна дивилася недовірливо. З якого дива хлопець розраховував, що йому вдасться зламати таку гілку? Вона ж була достатньо міцною, аби витримати його вагу!

Маріуш шарпнув ще раз, а на його круглому обличчі з’явилися крапельки поту. «Це неможливо», — думала Ніна. Справді, хлопець був високим і мав міцну статуру (може, навіть кремезний), але ж це не перетворювало його на циркового силача!

Дерево тріснуло з оглушливим звуком, і в тому місці, де гілка виростала зі стовбура, з’явилася шпарина. Маріуш шарпнув іще раз, і гілка залишилася у його руках. Він витріщився на листя, схоже, не знаючи, що із цим усім робити, а тоді кинув її в озеро.

— Чудово, — похвалив його Артур. — А тепер спробуємо дещо важче…

— Думаєш, що це я той Обраний?

— Ясна річ, — запевнив його Фліп. Він мав обличчя пустотливого бісеняти, навіть трохи симпатичного, але з якимось неприємним блиском в очах. — Ти ж найсильніший, а я тільки найшвидший. У битві корисніша сила, ніж швидкість.

Флап кивнув, явно задоволений.

«Артур геть не вірить у те, що каже, — подумала раптом Ніна. — Насправді він вважає, що Обраний — це він, а Маріуша обманює, бо має якусь мету».

— То може зараз… — худорлявець озирнувся, шукаючи черговий виклик для свого сильного товариша.

Але цього разу його погляд ухопив принишклу за кущем Ніну.

— А ти тут чого? — гримнув він. — Тебе ніхто не запрошував.

— Я й не знала, що потребую запрошення. — Дівчина встала, намагаючись виглядати гідно. Це було нелегко, бо ноги в неї затерпли. — Що ви тут робите?

— Тренуємося, — відповів Маріуш.

— Щоби виступати в цирку?

— Гей, вона певно з тебе насміхається, — Фліп розвернувся до Флапа.

Вона дивилася, як на обличчя Маріуша потроху виповзає підозра, наче будь‑яка думка ледь пробивалася йому в голову.

— Ти з мене смієшся? — він зробив крок до Ніни, і вона відразу перелякалася. У її школі хлопці дотримувалися неписаного правила, що дівчат не б’ють, тож могла собі багато чого дозволити. Але чи знав про це правило Маріуш?

— Не насміхаюся, це правда, — запевнила вона поспішно. — Це був комплімент. Найсильніша людина світу виступала у цирку, ти не знав?

— Ні. Хто це був?

— Прізвища не пам’ятаю, — вона шкодувала, що немає поряд Тамари, вона блискавично б щось вигадала. — Але я бачила в газеті фото.

Маріуш відступив тоді, коли за його спиною Артур злостиво усміхнувся. Ніна почала розуміти, чому Фліп так розхвалює товариша. Сам він був худорлявим і слабким, але ж тримав на повідку великого, слухняного та страшного собаку, якого міг нацькувати на кого захоче. Досить лише час від часу цього собаку погладити.

Вона сковтнула слину.

— А якщо серйозно, то навіщо ви тренуєтеся?

— Перш за все перевіримо, що Маріуш може робити, а коли вже знатимемо межі його можливостей, то зробимо таку виставу, що у всіх щелепи повідпадають.

«А вистава полягатиме в тому, що хлопець голими руками вирве з корінням дерево?» — хотіла запитати Ніна, але завбачливо прикусила язика. Нічого дивного, що хлопці приховували ці тренування. Тут справа була не тільки в кінцевому ефекті, але й у тому, що пані Целіна багато що могла висказати за нищення саду.

— Тому ти маєш тримати рота на замку, розумієш? Інакше Маріуш із тобою побалакає, — Артур блиснув зубами в посмішці пустотливого бісеняти. — І раджу бути з ним ґречною, бо він — Обраний.

— Ясно, розумію, — їй було соромно, але вона справді боялася. Могла сказати Маріушу, що Обранець не має так поводитися, але знала й те, що це все одно нічого б не дало. Люди такі істоти, які в присутності янголів стають святобливими, але потім це швидко минає. Урешті‑решт, Ніна не знала добре ні Артура, ні Маріуша; може, з їхньої точки зору погрожувати дівчаткам — це майже християнський обов’язок. У її школі були хлопці, які вважали, що хороший вчинок — бити євреїв, тож і щось подібне її не здивує.

Вона могла б щось сказати, але не сказала нічого. Яцек помилявся: Ніна геть не була відважною.

Дівчинка повернулася на своє місце, до все ще незакінченого детективу.

Адам тим часом десь зник.

Ніна вилаялася. Коли через кілька хвилин з’явилися Тамара та Яцек, їй довелося визнати, що хлопець зник.

— Ти не змогла б стати детективом, — звинуватила її Тамара. — Детектив мусить уміти слідкувати за людьми. Що ти робила, якщо навіть не зауважила, коли він кудись пішов?

— Я…

«Тримай рота на замку, бо Маріуш із тобою побалакає».

— …заснула.

Урешті‑решт, те, що вона бачила в саду, здається, не мало великого значення. Авжеж, Маріуш був сильним, але міцного хлопця важко вважати підозрілим. Мабуть, просто природа винагородила його силою за брак розуму.

— Заснула? — пирхнула Тамара. — ЗАСНУЛА?

Ніна опустила голову й почервоніла.

— Я мало спала минулої ночі, — пробурмотіла вона, протестуючи. — Крім того, я тут сиділа весь час, поки ви розважалися.

— Я вже вмію плавати, — заявив Яцек. — Я говорив, що швидко вловлюю?

— Він справді вміє, — у голосі Тамари вчувалося легке здивування.

Вирішили, що тепер Тамара пильнуватиме Адама, а Ніна та Яцек підуть до міста.

— Заглянемо до «Мисливської»? — запропонувала дівчинка, коли вони йшли вздовж берега. Погода все ще була хорошою, сонце сильно пригрівало: наче вчорашній дощ і нічні страхи лише наснилися Ніні.

— У тебе ж немає грошей.

— Куплю собі «оранжад», на це мені вистачить.

— Насправді ти бажаєш поговорити про ту художницю, так?

— Ну‑у-у‑у… — протягнула Ніна.

— Чим вона цікава? Тим, що малювала Диявольське Коло? І що з того? Як на це не дивися, але це ж найхарактерніший елемент саду, і якби я був художником, то, напевне, і сам би його намалював. Чи то, — виправився Яцек, — якби любив такі жахи.

Ніна кивнула. Яцек і справді мав рацію… Часом вона ставила собі питання, чому її настільки цікавить Маура Левицька.

Може, тому, що на її картині було щось більше, ніж просто сухі дерева. Наче художниці вдалося вловити зло й загрозу, які випромінювало Коло. Вона наче бачила більше, ніж інші люди.

Ніна не дуже зуміла б розтлумачити це хлопцеві, але він, на щастя, не протестував, коли вони попрямували до «Мисливської». У кав’ярні знову було порожньо, старша пані, з якою Ніна останнього разу розмовляла, читала за прилавком книжку. Побачивши їх, вона посміхнулася і встала. Усередині пахло свіжою кавою, деревом і пилюкою.

Ніна привіталася й попросила «оранжад». Яцек зробив те саме. Старша пані дивилася на Ніну, нахмуривши брови, наче не впізнаючи, і тільки за мить на її обличчі з’явився вираз полегшення.

— Рада знову вас бачити. Ви мешкаєте в… — вона знову нахмурилася.

— У монастирі, — підказала дівчинка, а потім вирішила, що саме час відрекомендуватися.

— Стефанія Бистшак, — і собі сказала сивоволоса пані. — Останнім часом до мене приходить небагато людей, то що ви скажете, якщо до «оранжаду» я додам вам задарма два безе?

Безе були добрими: з одного боку, крихкими, з іншого — масними від кавового крему. Насолода. Ніна запила своє «оранжадом» і підійшла до прилавка. Дівчинка уявлення не мала, як розпочати розмову, але пані Стефанія її випередила.

— Маю дещо для тебе, — сказала вона. — Я знала, що ти раніше чи пізніше прийдеш, тож принесла з дому кілька малюнків Маури. Дивно, я думала про тебе вчора увечері, а сьогодні ледь тебе впізнала. Мабуть, старішаю… Ну, нехай. Хочеш подивитися?

— Із задоволенням.

У зв’язаній шнурком течці лежало п’ять малюнків вугіллям. Зображені на них монашки працювали в саду, втішалися літнім днем над озером або йшли до містечка — Ніна впізнала характерну вербу, що росла на березі, вона минала її по дорозі. Так, картинки зі щоденного життя. Нічого незвичайного, але ж відчувалося, що в малюнках є дещо більше, ніж здавалося на перший погляд.

«За ними слідкують», — подумала Ніна.

Саме в цьому й полягала вся справа. На кожному малюнку францисканок було зображено у дивній перспективі, наче за ними слідкував хтось, присівши в кущах або сховавшись у дуплі дерева. І тіні за їхніми спинами були надто густими, а коли Ніна примружувала очі, їй здавалося, що темрява укладається в якісь моторошні фігури. У малюнках відчувалася атмосфера чогось жахливого.

Вона сковтнула слину.

— Вони… неймовірні.

— Правда? Коли людина дивиться на ці малюнки, то аж дрижаки по спині йдуть.

— Маура була вашою приятелькою? — Ніна краєм ока зауважила, що знуджений Яцек вийшов із кав’ярні й тепер крутиться перед костьолом.

— Я була років на п’ятнадцять старшою, а така різниця у віці не сприяє дружбі, — відповіла пані Стефанія. — Зрештою, вона не мала приятелів, тільки ґроно залицяльників і людей, які були від неї у захваті. Але я вірила в її талант, ще коли Маура була дівчинкою, схожою на тебе, й усі сміялися з її захоплення малюванням. Я уже тоді говорила, що в неї є хист, і вона цього не забула, потім час від часу дарувала мені то картину, то якісь малюнки. — Вона сумно посміхнулася. — Навіть під кінець життя, коли божевілля майже повністю її поглинуло, Маура все ще пам’ятала. Була доброю дівчиною, хоча багато хто говорив інакше.

— Як… — Ніна завагалася, але, мабуть, не існувало хорошого способу, щоби поставити це питання. — Як вона померла?

— Вона втонула в озері. Іноді вона плавала у човні, щоби малювати з нього береги. Мо… монашки, — жінка трохи заїкнулася, наче не була певною, що використовує правильне слово, — дозволяли їй це, хоча й не мали, бо Маура була божевільною, і краще б її замкнули й тримали під постійним наглядом. Але вона не виносила стін, потребувала самотності, як риба потребує води. Тож вона відпливла, а потім здійнялася буря, після якої монашки знайшли перекинутий догори дном човен. Тіла не знайшли. Сумна історія, моя дитинко, дуже сумна. — Вона похитала головою.

«Тіла не знайшли», — думала Ніна, коли через хвилинку йшла разом із Яцеком на вулицю Кам’яну.

Якщо тіла так і не знайшли, то звідки ж відомо, що вона насправді померла?

Ніна відчула, як її пронизує холод, хоча надворі стояла літня спека. Може, Маура все ще жива?

А Адам носить комусь їжу в підвал…

Ще вчора вона уявляла собі спокійне життя у монастирі, а тепер у її голові виник зовсім інший образ: монашки з лютими обличчями тягнуть коридором жінку, яка опирається, заштовхують її в холодний темний підвал і замикають на ключ. Як у «Монасі» Льюїса[16]. Ніна сковтнула. «У тебе занадто багата уява, — сказала вона собі. — Навіщо сестрам таке робити? Вони ж опікувалися Маурою, усі в містечку так говорили…»

«Може, їм довелося її зачинити? — підказав тихий шепіт у голові. — Бо була небезпечною для себе й для інших? Може, Маура й справді виявилася одержимою дияволом, а монашки були не в змозі цьому зарадити і вирішили ізолювати нещасну жінку?»

Вона трусонула каштановою чуприною й озирнулася. Вулиця смажилася у серпневій тиші, повітря тремтіло від жару. Навкруги було на диво порожньо, тільки кіт, присівши на порозі, проводжав їх очима, що нагадували дві срібні п’ятигрошівки. Ніна відчувала, наче опинилася на одному з малюнків Маури. Наче хтось за нею спостерігав. Наче от‑от мало статися щось погане. Ці спека, тиша й пустка не були природними; світ завмер, зачаївся і чекав. Дівчина уявила тінь крил, що несподівано заслонили небо. Вона майже її бачила, майже відчувала на плечах раптовий холод. Це от‑от станеться, саме зараз…

Але нічого не сталося, і за мить дивне відчуття минуло, от тільки тиша й пустка досі здавалися неприродними. Ніна облизнула зшерхлі губи. «Уява, — подумала вона, — це лише моя уява».

Яцек спочатку з ентузіазмом поставився до ідеї навідатися до рідних Маури, але зараз із кожним кроком сповільнювався усе більше, аж доки не почав ледь дибати по спеці, згорблений і нещасний.

— Здається, що крутимося по колу, — пробурмотів він нарешті. — Ту будку із сувенірами ми минали вже чи не тричі…

— Жінка на ринковій площі сказала, що ми маємо дійти до прасувальні, а потім — повернути ліворуч, — Ніна роззирнулася. — Мусимо шукати прасувальню.

— Шукаємо її годину, — нагадав Яцек. — Якщо зараз не повернемося, запізнимося на обід.

— Боїшся, що ми загубимося чи що ти лишишся голодним? — пирхнула вона.

Хлопець тряхнув головою.

— Ні… Хоча. так, і цього трохи. Але ти взагалі подумала, що ми скажемо людям? Вітаємо, ми цікавимося вашою померлою донькою і хотіли б глянути на її картини.

— Щось вигадаємо, — відповіла Ніна, хоча в глибині душі знала, що Яцек має рацію: їм важко буде знайти правдоподібний привід для такого візиту.

Вони вчетверте стали перед магазином із сувенірами. Дівчинка з відчаю заплющила очі. Здавалося, наче всі дороги вели на цю невеличку площу, вкриту бруківкою, де в центрі стояла недіюча дерев’яна криниця, а поряд — кіоск чи схожа на стилізовану під народну хатку будка, за шибою якої виднілися кораблі в пляшках, фігурки з мушель та інший дріб’язок — усе гидко кічувате й запилене. Магазинчик було зачинено, на дверях хтось прибив листок із написом «Зараз повернуся» — настільки брудний, що він міг висіти тут чи не з місяць. Десь неподалік чувся тихий скрип, наче від неприкритої віконниці, хоча вітру не було.

Ніна здригнулася, почувши відлуння кроків. У їхній бік ішов старий чоловік.

— Вибачте, будь ласка! — підбігла до нього Ніна. — Чи не знаєте ви, як дістатися до вулиці Кам’яної?

Той глянув здивовано.

— Бачите вивіску прасувальні? Тож за нею повертайте ліворуч. Це за кілька кроків.

— Ма… мабуть, ми загубилися, — Ніна почервоніла. Яким дивом вони не зауважили цієї вивіски, адже проходили там не один раз? Ще кількома хвилинами раніше вона могла заприсягатися, що ніякої прасувальні тут немає, і жодна з навколишніх вуличок не є Кам’яною — а вони ж перевірили всі в радіусі, певно, півкілометра.

— О, так, тут останнім часом люди часто губляться, — старий пан кивнув, а Ніна не зрозуміла, чи він говорить серйозно, чи кепкує з них.

— Повертаймося, — нервово запропонував Яцек, коли чоловік пішов. — Подумаємо, що сказати родині Маури, і прийдемо сюди ще раз. Крім того, пані Целіна буде переживати, якщо ми не встигнемо на обід.

— Добре, — дівчинка відчувала себе не в своїй тарілці. Вона намагалася пояснити собі, що просто не помітила прасувальню, але що більше про це думала, то менш правдоподібним це пояснення здавалося — вивіска була великою, червоні літери чітко вирізнялися на тлі сірих кам’яниць. І ці вулички, по яких вони крутилися по колу. Незалежно від того, в який бік вони йшли, все одно завжди потрапляли в це саме місце.

Тут останнім часом люди часто губляться.

Ні, Ніна тепер не знайшла б у собі сил, щоби зустрічатися з родиною Маури, і не мала бажання оглядати наступні похмурі й страшнуваті картини. Не зараз.

— Повертаймося.

На обід вони й справді запізнилися, але, на щастя, лише на кілька хвилин.

— Вибачте, — пробурмотів Яцек за себе і за подругу, а пані Целіна рухом голови веліла їм зайняти свої місця за столом.

— Прошу, щоб у їдальню ви приходили пунктуально. Я й так забагато вам дозволяю, тож хоча б це буду від вас вимагати, — вона нахмурилася, але в її голосі було малувато рішучості. Сказати чесно, пані Целіна інколи здавалася дівчинкою, яка намагається поводитися наче сувора вчителька.

— Ми загубилися у містечку, — пояснила Ніна. — Обіцяємо, більше такого не станеться.

Вона сіла поряд із Тамарою, яка тріумфально дивилася над тарілкою гарячої картоплі.

— Я знаю, де Адам бере ключ від підвалу, — прошепотіла старша дівчина. — І я знаю, як його здобути.

16 «Монах» — готичний роман М. Г. Льюїса (1796), головний герой якого — католицький монах Амбросіо — є втіленням земних гріхів, а сам роман сповнений забороненими на той час темами: трансвестизм, чорна магія, сексуальне насильство, угода з дияволом тощо.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ,

в якому приходить несподівана гроза, Малгосі ніхто не вірить,

а Ніна розкриває секрет підвалу

Після обіду загуркотіла гроза, а в їдальні різко стемніло ще до того, як Еліза та її помічниці встигли зібрати тарілки. Ніна підбігла до вікна. Сонце зникло за чорною хмарою, що клубочилася і була схожа на шкіру, здерту з гігантського вовка. Поверхня озера зморщилася, трава й квіти гнулися до землі, наче по саду йшов невидимий велетень і розгортав їх ногами. Вітер зі стогоном ударив у шибки, а потім усе на мить стихло й завмерло.

— Оце вам і хороша погода, — озвалася з‑за спини Ніни Тамара.

Небо прорізала блискавка, а за мить загуркотів грім. Полетіли важкі краплі, в саду миттю утворилися калюжі, а в них лопалися брудні бульбашки повітря. Вітер рвав листя і гнав до берега спінені, збиті хвилі. Далекий ліс розчинився за сірою заслоною дощу.

Ніна трохи відсунулася — зі щілин у вікні тягнуло холодом і вологою, що осідала на щоках.

— За такої погоди, вважаю, ви маєте залишатися у монастирі, — сказала пані Целіна трохи стурбовано.

— Але ж що пані каже! — миттєво запротестував Тимек. — Погода чудова, лише трохи накрапує дощик.

А Ніна відразу зрозуміла, що хлопець має рацію, адже нічого такого не сталося, просто легка мжичка, та й годі. Сонце ось‑ось готове засяяти знову…

Здавалося, що пані Целіна готова була погодитися, але в ту ж мить вітер кинув у вікно чергову порцію дощу, і жінка отямилася.

— Я хочу, щоби ви залишалися на місці, — плеснула вона в долоні. — Як вам ідея, аби ми скористалися грозою як нагодою краще познайомитися? Може, перейдемо до кімнати з каміном і спільно пограємо в якусь гру?

Авторитет пані Целіни таки подіяв, бо молодь — щоправда, не дуже охоче — пішла до вказаного приміщення, де Ремігіуш, наче передбачивши ситуацію шостим відчуттям, саме розводив вогонь у каміні. Кімнату швидко наповнило приємне тепло. Чоловік пробурмотів слова, які за бажання можна було б вважати прощанням, і вийшов. Дощ усе барабанив у шибки, молодь неспокійно крутилася у кріслах і на підлозі.

— Пропоную таку гру, — пані Целіна обвела поглядом зібрання. — Кожен із нас щось розповість про себе, а потім інші ставитимуть йому питання. Так ми зможемо більше одне про одного дізнатися. Як вам така ідея?

На знак згоди у відповідь прозвучало не дуже радісне бурчання.

— Хто перший? Адаме?

«Ну ясно, хто ж інший», — подумалося Ніні. Було схоже, що вони не вирвуться з кімнати, принаймні найближчим часом, а тому не матимуть можливості пошукати ключ. Якби вдалося хоча б хвилинку поговорити з Тамарою…

Старша дівчина, схоже, думала про те саме, бо кивнула Ніні. Обидві обережно зсунулися до найтемнішого й найвіддаленішого кутка кімнати. Через кілька секунд до них приєднався і Яцек.

— Адам бере ключ у кімнаті пані Целіни, — прошепотіла Тамара.

— Значить, ключ йому дає вона? — нахмурився Яцек.

— Ні, він сам його бере. Бачила, як він увійшов до кімнати пані Целіни, коли її там не було, і вийшов із ключем.

— Може, вона йому це дозволила, — пробурмотів хлопець.

— Може… — в голосі Тамари було чути сумнів.

Тим часом Адам вийшов у центр кімнати. До запалих грудей тулив ту саму велику книжку в полотняній палітурці, яку читав пополудні, на його щоках розквітнув рум’янець, чому посприяло тепло з каміна. Чорне, наче крила крука, волосся дивно контрастувало з синіми очима, а також із бровами й віями, які були такими світлими, що здавалися вигорілими.

— Я люблю поезію, — сказав він, міряючи всіх зухвалим поглядом, наче хотів додати: нормально, смійтеся, я все одно маю вас у дупі.

Ніна напружила зір і з деякими труднощами, але прочитала назву на томі, який тримав хлопець, — це були вибрані твори Словацького[17].

— Я ж казала, що він несповна розуму, — буркнула Тамара.

Ніна була схильна погодитися. Сама вона читала найрізноманітніші речі: готичні романи вісімнадцятого століття, книжки з історії мистецтва, з психології і культурології, а колись навіть, через брак чогось кращого, порадник «100 порад, як приготувати консерви на зиму», але добровільне читання Словацького було чимось надто дивним.

— Мене особливо цікавлять романтики, — додав Адам уже просто так, а Ніна тихенько захихотіла, бо хлопець із цим своїм аристократичним носом, широко розставленими красивими очима та блідою шкірою з плямами нездорового рум’янця на щоках був дійсно дуже схожий на поета, який страждає на сухоти. «От тільки поети, мабуть, мали кращий характер», — подумала вона.

— Дякую, — посміхнулася пані Целіна. — Хтось має якісь питання до Адама?

Ніхто не мав, тож вона поспішила поставити власне.

— Ким ти будеш, коли виростеш?

— Буду тим, ким захоче мене зробити Бог, — відповів він, дивлячись в обличчя пані Целіни з вірнопідданим, собачим обожнюванням, від якого ставало недобре. — Я готовий прийняти все, що він для мене приготував.

«Підлабузник-святоша», — подумала Ніна, а Тамара нахилилася до її вуха:

— Може, те, що пожерло Сташека, пожере також і Адама? Як вважаєш, є шанс?

— Нам би довелося тому «чомусь» доплатити, — відповіла Ніна, не встигнувши навіть подумати.

Тамара захихотіла, а Ніна раптом зніяковіла. Якщо зі Сташеком і справді сталося щось погане, то це не тема для жартів.

Адам повернувся на своє місце. На середину кімнати вийшов Артур.

— А щодо ключа, — Яцек продовжив попередню тему, — то нам треба просто увійти в кімнату пані Целіни й узяти його, так?

— Ага, — кивнула Тамара.

— А де він там? У якійсь шухляді?

— Цього я не знаю, — дівчина стенула плечима. — Адже крізь стіни я не бачу. Знаю лише, що Адам увійшов до тієї кімнати без ключа, а вийшов з ним.

— Звідки ти знаєш, що він увійшов без ключа? Може, мав його в кишені?

— Ключ такий великий і важкий, що, запхай він його у штани, було б помітно, — пояснила Ніна, а Тамара задоволено глянула на Яцека.

— Саме так, дурнику.

Місце Артура зайняв Маріуш, а потім Лідка. Ніна почала нервуватися. Не виносила таких публічних виступів, їй відразу ставало недобре. Що скаже, коли настане її черга? Могла б згадати, що планує вивчати історію мистецтва. Це було правдою, але пані Целіна може почати розпитувати про мрії. Артура й Маріуша питала… А про що мріє Ніна? Про те, що уявляє, як плаває по морях із піратами, краще не говорити. Знала, що це прозвучало б по-дитячому і що потім усі б з неї сміялися. Може, сказати, що хотіла б поїхати до Парижа й оглянути в Луврі картини імпресіоністів? Це також було правдою і звучало значно серйозніше. Ніна любила імпресіоністів, на їхніх картинах світ виглядав наче зачарований.

На середину кімнати вийшла Еліза.

— Я охоче допомагаю іншим, — сказала вона. — У майбутньому я б хотіла працювати санітаркою або вихователькою у дитсадку. Люблю опікуватися хворими й дітьми.

— Ти ж осьочки тілько казала, шо діти тобі на нерви діють, — втрутилася Геля.

Еліза почервоніла.

— Я змінила думку, а що, не можна? Кожен має право.

— Чи хтось має до Елізи якісь питання? — перебила якомога швидше пані Целіна.

Ніна спітніла. Ще кілька осіб, і черга дійде до неї. Вона нервово сковтнула слину. Хотіла б, щоби щось відбулося. Будь‑що, тільки б не стояти посередині й не розповідати усім про свої зацікавлення і плани.

Наступною була Геля, яка визнала, що найбільша її мрія — це вийти заміж за сусідського хлопця, мати багато дітей і щоденно — тістечка з кремом.

— Якісь питання?

— Коли в тебе виросли цицьки? — відізвався Артур, а дівчина відповіла, не вагаючись:

— Коли мені виповнилося дванадцять.

Молодь вибухнула сміхом. Нервово захихотіла навіть Ніна, хоча насправді вона була скоріше розлюченою, ніж розвеселеною.

— А що ти зробила… — намагався продовжити хлопець, але пані Целіна, зарум’янившись, різко перервала його:

— Досить. Це зовсім не смішно!

— Я тільки хотів переконатися, чи вона дійсно завжди говорить правду, — Артур вишкірився у капосній посмішці.

Після Гелі встала Кароліна. Заявила, що хотіла б, аби всі в її родині були здоровими, щоби батько перестав пити, а старший брат закінчив навчання (саме про це він і мріяв) і вдало оженився. У майбутньому готова була працювати на фабриці, як її тітка. Також згадувала про свою любов до правдомовної сестри, яку треба захищати.

Кароліна говорила спокійно, обережно добираючи слова, і не жартувала, як дехто до неї. Ніна порівнювала її з Елізою, яка була наче другою після пані Целіни опікункою, — це вона встановлювала чергування на кухні, пильнувала, щоби застеляли ліжка, й лаялася, якщо хтось сідав до столу з брудними руками. Усі її слухалися, навіть Артур, який кривлявся за спиною дівчини, і Маріуш, який виконував доручення з явним небажанням. Елізу поважали, але, незважаючи на свої метикуватість та авторитет, вона була однією з них. Натомість Кароліна здавалася значно старшою, наче була дорослою у тілі чотирнадцятилітки. Це не дуже кидалося у вічі, бо старша з близнючок трималася осторонь і рідко говорила — хіба до сестри — але для Ніни тепер це стало настільки очевидним, що вона дивувалася, чому не зрозуміла цього раніше.

Потім устав Яцек, який почав розповідати про свою мрію вступити до гарцерської дружини. Ніна крадькома витерла долоні об сукню. Дощ періщив за вікном усе дужче, вітер, стогнучи, напирав на фрамуги, що потріскували неспокійно. По склу текла вода, наче хтось стояв назовні й поливав стіну з повних відер. Мабуть, гроза проходила над монастирем, бо громи зливалися з яскравим світлом блискавок. Лампа, що висіла під стелею, то загоралася, то знову гасла, а коли кімната занурювалася у напівморок, блиск полум’я, що танцювало в каміні, відбивався на блідих, наче вирізаних з сірого паперу, обличчях.

— Хочеш піти першою чи бажаєш, щоби першою пішла я?

— Іди ти, — пробурмотіла Ніна, чудово розуміючи, що тільки відкладає те, чого не уникнути, й продовжує муки очікування. «Краще мати це позаду», — подумала вона, але внутрішній боягуз мав іншу думку. Серце її калатало все швидше, а шлунок перетворився на тісний вузол.

— Без проблем, — Тамара посміхнулася тією радісною, відважною посмішкою, яка так сильно нагадувала Ніні Славека. — Я можу говорити довго. Про мою мачуху, наприклад. Їй двадцять років, вона всього на шість років старша за мене й хоче зі мною приятелювати. Ходити по магазинах, приміряючи шмотки та обговорюючи акторів, які грають у якихось дурнуватих мелодрамах. «Я не можу бути твоєю матір’ю, але хочу стати приятелькою», — ось як вона говорить. Уявляєш собі? На останній день народження я отримала від неї чобітки на підборах і помаду.

— Звучить непогано, — пробурмотіла Ніна, згадуючи, як минулої весни вона підмалювала собі губи помадою старшої сестри однієї з однокласниць. У результаті батько мало не спустив з Ніни шкіру, а матір не розмовляла з нею цілий вечір.

Утім, Тамара, схоже, не цікавилася такими речами, бо тільки пирхнула.

— Я її терпіти не можу. Вона дурнувата корова.

Яцек повернувся на своє місце, Тамара встала.

«Нехай щось станеться, — думала Ніна із розпачем. — Хтось міг би раптом втратити свідомість, або ж Ремігіуш чи Сільвія прийшли б до пані Целіни у якійсь важливій справі. Або нехай вітер відчинить вікно…»

Вітер відчинив вікно, яке із гуркотом ударилося об стіну. Мабуть, розбилася шибка, і тієї ж миті згасло світло, тишу між двома ударами грому наповнив високий, сповнений болю крик. Ніна зіщулилася, коли разом із вітром до кімнати вдерся вологий холод.

Тепер уже кричали всі. Пані Целіна запитувала, чи ні з ким нічого не трапилося, хтось почав плакати. Хлопці й дівчата натикалися одне на одного та стукалися об меблі, в напівмороці дощового дня нагадуючи групу тіней у паніці. Скло від розбитого вікна хрустіло під ногами. Урешті, блиснув жовтий пломінчик свічки. За мить, наче через дивну злостивість, загорілася лампа.

Яцек задмухав свічку, яку він тримав у руці, а пані Целіна скрикнула, побачивши, що по лобі Лідки стікає кров.

— Бідолашна! Покажи, я огляну… Дуже болить?

— Треба це перев’язати, — Еліза повністю контролювала ситуацію. — Геля, скоч по аптечку, а ви всі — геть. Тут тепер холодно й повно скла.

Молодь вийшла з кімнати. Згодом усі зібралися у їдальні, де пані Целіна посадила Лідку на стілець і, поки не було аптечки, хусточкою стирала кров. Ніна дивилася на вродливу дівчину із жахом. «Це я зробила? — думала вона. — Я справді відчинила це прокляте вікно й скалічила Лідку? Але ж це неможливо, вікна не відчиняються тому, що хтось так хоче. Це випадок».

Намагаючись про це не думати, Ніна відтягнула вбік Тамару та Яцека.

— Зараз ми маємо шанс, — сказала дівчинка. — Один із нас може пошукати ключа. Пані Целіна буде зайнята Лідкою ще деякий час. А якщо їй спаде на думку піти до кімнати, ті двоє, що залишаться, мусять якось її втримати.

— Я можу вдати, що вивихнув кістку й що мені страшенно боляче, — Яцек застогнав настільки ж завзято, як і фальшиво. — Як вам ідея?

Дівчата подивилися на нього із сумнівом.

— Краще мені лишитися, а котрась із вас піде за ключем, — додав він. — Ну бо… розумієте… Невідомо, де саме він є…

Ніна розуміла. Якщо вже пані Целіна має упіймати когось із рукою у своїй білизні, то краще, щоби тим «когосем» виявилася дівчина.

— Нормально, я піду, — зітхнула Тамара, яка, схоже, також усе зрозуміла.

Вона вислизнула, розминувшись у дверях із Гелею з аптечкою в руках.

— Відсуньтеся, — попросила пані Целіна, коли вони зібралися навколо крісла, де сиділа Лідка. — Вашій подрузі нічого не буде. Це лише невеличка ранка, хоч вона й кривавить. Уже, люба, не переймайся, зараз ми все зробимо.

— Треба її зашити, — відізвався Яцек. — Інакше може залишитися шрам.

Жінка занепокоєно глянула на Лідку, яка сиділа бліда, але дивовижно спокійна. Потім перевела погляд на хлопця.

— Думаєш?.. Можу попросити Ремігіуша, щоби він вивів машину, але не знаю, чи доїдемо ми до лікаря за такої погоди. Крім того…

Вона не завершила, але Ніна знала, що хотіла сказати їхня опікунка. «Краще не привертати до себе увагу», — пригадалися їй слова, які вона почула в перший вечір. Раптом її охопила неприязнь до пані Целіни з тією її обережністю і невпевненістю у собі. А якби з ким що серйозне трапилося? Тоді вона так само лікувала б його в монастирі — замість того, щоби везти до лікаря?

Лідка, схоже, відчула вагання опікунки, бо із зусиллям посміхнулася.

— Не треба зашивати, правда. Саме зростеться. Нічого зі мною не сталося.

— Але шкода, якщо залишиться шрам. У тебе таке чарівне личко.

— Може, янгол міг би допомогти? — запитала Еліза. — Ніні він вилікував руки…

— Не вилікував, а тільки зробив так, що перестало боліти, — уточнила дівчинка. — Ранки залишилися. З іншого боку, відсутність болю це вже щось.

— Не переймайтеся мною, — сказала Лідка на диво лагідно. — Це моя жертва. Не варто морочити Азкіелю голову такою дурістю. Крім того, я із самого початку знала, що це не може тривати вічно.

— Тамара має рацію, — пробурмотів до Ніни Яцек. — Це справжня божевільня.

Тоді в їдальні пролунав різкий, занепокоєний голос Елізи:

— А де Малгося і Тимек?

Усі, як за командою, озирнулися: дійсно, від двох наймолодших не лишилося й сліду.

— Хто бачив їх востаннє? — запитала пані Целіна.

— У кімнаті з каміном вони ще були, — відповіла Еліза. — Пам’ятаю, бо після того, як загорілося світло, я запитувала, чи все з ними добре. Значить, вони мали вийти пізніше, швидше за все, коли ми йшли в їдальню.

— Вважаєш, що могли піти в сад? — у голосі світловолосої опікунки чувся неспокій.

— Можемо перевірити спальні, — запропонував Яцек. — Але навіть якщо вони вийшли з монастиря, немає потреби непокоїтися — вони вже ходили під дощем. Вони загартовані.

Ніна кивала, підтверджуючи, що це правда, але пані Целіна залишалася неспокійною.

— Перевірю, чи немає їх у котрійсь зі спалень, — запропонувала Еліза.

— А я гляну в саду, — Яцек уже біг до дверей, хоча Ніна кидала на нього вбивчі погляди. — Накину щось, хоча ж дощить уже менше.

— Бережися! — ще встигла крикнути йому вслід пані Целіна.

У їдальні залишилася тільки Ніна, близнючки й Лідка, яка сиділа на стільці. Інші розбіглися по монастирю. Ніна чула, як вони кличуть Малгосю і Тимека — голоси були притлумлені товстими стінами і шумом дощу.

— Люба, як ти почуваєшся? — пані Целіна турботливо нахилилася над Лідкою. Перев’язана голова робила дівчину схожою на пораненого солдата. — Краще?

— Уже майже цілком добре. Але я б чогось попила, якщо можна.

— Сходжу на кухню, — Кароліна пішла до дверей, а Геля попрямувала за сестрою. Ніна присунула собі стілець і усілася коло Лідки, пані Целіна зробила те саме. Вони мовчали. В їдальні було холодно, гроза вже пройшла, але дощ усе ще барабанив у вікна.

— Ніно, ти впораєшся тут сама? — пані Целіна встала. — Сходжу до своєї кімнати по светра.

Серце дівчинки в паніці підскочило до горла.

— А я… саме хотіла з вами поговорити… це важливо.

Жінка затрималася.

— Щось сталося, люба?

— Так, я… — ох, як сильно Ніна жалкувала, що тут немає Тамари. Вона б легко упоралася із цією ситуацією. — У мене… мене проблема, а ви говорили, що з будь‑яким питанням я можу прийти до вас.

— Так, авжеж, — опікунка посміхнулася, а Ніна, незважаючи на весь свій переляк, зауважила, що жінка куди більше занепокоєна, ніж хотіла це показати. Подумки вона все ще була біля тих, які зникли. — Про що йдеться?

Мить Ніна зважувала, чи не вигадати якусь особисту проблему — наприклад, що вона сумує за батьками чи щось подібне. Втім, інстинкт підказував, що цього не вистачить. Якщо вона скаже щось подібне, пані Целіна просто попросить, щоби Ніна хвилинку почекала, і піде по той светр. Ні, дівчинці треба було щось важливіше, щось таке, через що їхня опікунка забуде про холод, яким тягне від вікон.

— Вважаю, що тут відбувається щось дивне, — випалила вона, не встигши навіть подумати.

Пані Целіна нахмурилася.

— Що ти маєш на увазі?

— Диявольське Коло… та засохла купа дерев у саду… страшна… І я бачила сліди, які вели до неї всередину, того ранку, коли Сташек зник. І Малгося говорила крізь сон дивні речі… Я боюся! — вибухнула вона, а оскільки говорила цілком щиро, то пані Целіна відразу цим перейнялася.

Опікунка знову всілася і взяла дівчинку за руки. Лідка дивилася на це, прикривши очі, а може, й дрімала на стільці. Так чи інакше, навіть якщо слухала, то не мала наміру відзиватися.

— Заспокойся, люба, й розкажи мені все по черзі.

Ніна зітхнула, а тоді розповіла про сліди, які бачила в Диявольському Колі, про нічні марення Малгосі й про дивні картини Маури Левицької. Про зачинені двері підвалу вона, на щастя, не згадала — стримала її та крихта здорового глузду, яка в неї ще лишилася.

Пані Целіна слухала, Лідка спала. А може, теж слухала? Долоні пані Целіни були холодними, наче лід, і трохи тремтіли.

— Кицю, Сташек точно повернувся додому, пам’ятаєш? Я говорила вам про це. А Малгосі просто час від часу сняться кошмари…

Ніна дивилася у великі блакитні очі симпатичної опікунки. «Вона бреше, — подумала вона з раптовою страшною впевненістю. — Бреше, бо знає, що я маю рацію. І вона налякана».

Десь неподалік пролунав крик. Пані Целіна здригнулася і випустила долоні дівчинки. З коридору долинули тупіт ніг і занепокоєні крики. За мить двері їдальні з гуркотом відчинилися і всередину ввійшла дивна процесія: попереду Артур, за ним Еліза, Яцек, а під кінець — Маріуш, який ніс мокру наскрізь Малгосю. Мокре волосся дівчинки звисало пасмами; обличчя вона притискала до грудей хлопця, а маленькі ручки сильно обіймали його за шию.

Пані Целіна блискавично опинилася поряд із ними.

— Що сталося? Ох, бідося… Вона непритомна? Посадіть її отут… А може, краще покласти у ліжко?

— Вона притомна, але, мабуть, дуже чогось перелякалася, — пояснила Еліза. — Хлопці знайшли її у саду.

— Під старою яблунею, — уточнив Артур. — Зіщулилася там і вила, наче її катували.

— Я її приніс, — додав геть недоречно Маріуш. — Це для мене — раз плюнути. Я сильний.

Він посадив дівчинку на стілець, а пані Целіна відгорнула з її обличчя мокре волосся.

— Глянь на мене, люба, прошу. Ти можеш мені сказати, що сталося? Де Тимек?

Тіло Малгосі здригнулося від короткого сухого плачу, схожого на гикавку. Очі її були великими від переляку й напівпритомними. Коли за мить з’явилися близнючки із тацею, уставленою кружками з чаєм, пані Целіна піднесла одну з них до синіх від холоду губ дівчинки.

— Напийся гарячого, тобі покращає… Уже краще? Бачиш? Не треба так боятися, тобі нічого не загрожує.

Утім, у голосі жінки бракувало переконливості.

Еліза пішла до спальні по ковдру, якою накрила плечі дитини. Малгося потроху заспокоювалася і переставала тремтіти. Відпила ще кілька ковтків чаю, аж врешті її очі проясніли. Вона обвела поглядом обличчя приятелів і приятельок.

— Я бачила в саду духів, — сказала вона. — Вони вийшли з дерев. А потім забрали Тимека.

У приміщенні запала раптова тиша. Ніна майже відчула, як гусне напруга. Хтось здавлено скрикнув, хтось машинально перехрестився. В очах молоді з’явився страх. Десь далеко загуркотів — як на замовлення — грім.

Першим урвав мовчанку Артур.

— Дурня, — сказав він презирливо. — Вона вигадує. Усі діти брешуть.

— Духів немає, — додала Еліза. — Малгосі, мабуть, щось примарилося.

— Звісно, — пані Целіна посміхнулася із зусиллям. — Духів не існує.

Хтось потягнув Ніну за лікоть. Вона озирнулася і побачила позаду Тамару.

— Ключ у мене, — заявила старша дівчина, а потім глянула на Малгосю. — Я щось пропустила?

— Чимало.

— Вибач, що я тебе залишив, — Яцек підійшов до них, знімаючи військову плащ‑палатку. — Ну, знаєш, я хотів допомогти й подумав, що ти сама впораєшся, якщо треба буде затримати пані Целіну.

— Визнай, що ти взагалі не думав, — пирхнула Ніна, але цікавість перемогла гнів. — Що там, власне, сталося?

— Тільки те, про що говорив Артур. Дівчинка сиділа під дощем і страшенно плакала. Ми нічого не могли з неї видушити, навіть рушати з місця не хотіла, тож Маріуш узяв її на руки. Тільки тоді вона щось сказала. Ви дійсно вважаєте, що Тимека забрали духи?

— Духи? — нахмурилася Тамара.

— Ага, — погодилася Ніна. — Духи, які вийшли з дерев. Малгося так говорить.

— Що за дурня. Духів немає.

Яцек кивнув, хоча й не здавався остаточно переконаним, а з його очей усе ще визирав страх. Ніна ж, натомість… вона вже давно вважала, що в монастирі відбувається щось дивне, але… духи? У них вона не вірила відтоді, коли їй виповнилося сім.

Вона глянула на молодь, яка збилася навколо Малгосі. Усі мали приблизно такий вигляд, як у Яцека: з одного боку налякані, з іншого — сповнені сумнівів. Перекрикувалися, і в цьому розгардіяші якось губився голос пані Целіни, яка даремно намагалася заспокоїти підопічних.

Ніна зітхнула, силкуючись зібрати в собі рештки відваги, і глянула на Тамару.

— Ти говорила, що маєш ключа.

— Маю. Був у верхній шухляді столу.

— Хочеш піти до підвалу? — Яцек недовірливо глянув на Ніну. — Зараз? Ти з глузду з’їхала? Коли духи виходять із дерев?

— Але ж у підвалі немає жодних дерев. Крім того, зараз маємо найкращій шанс туди пробратися. У цьому безладі ніхто не помітить нашої відсутності. Йдете?

— Я піду, — Тамара кивнула, і Яцек, трохи провагавшись, зробив те саме.

— Тільки почекайте хвилинку. Може, Малгося ще щось знає, — Ніна підійшла ближче. Але дівчинка більше нічого не сказала, тільки повторювала вкотре, що з дерев вийшли духи й забрали Тимека. Аж врешті розлючена Еліза взяла її за лікоть і підвела зі стільця.

— Забери малу в спальню, щоби вона перевдяглася у сухе, — сказала пані Целіна. — І дай їй що‑небудь від застуди. Наприклад, аспірин, не пам’ятаю, де він у нас…

— У кухні, в шафці над зливом, — Еліза знову виказала свою компетентність.

— Так, звісно, — Целіна Сошинська здавалася настільки розгубленою, що Ніні, незважаючи ні на що, стало її шкода. — Дякую тобі, люба.

— А ми пошукаємо Тимека, — заявив Маріуш. — Він мусить бути десь у саду, бо ж духи — це вигадки, еге ж?

Він чекав на підтвердження опікунки, яка, врешті, полегшено із цим погодилася.

— Так, авжеж, Еліза має рацію. Малгосі щось примарилося. Духів не існує.

— Коли що, то Тимека я теж зможу принести. Я будь‑кого зможу принести, отакий я сильний! — Маріуш, здається, обрав поганий момент, аби вихвалятися своєю статурою, бо ніхто не зацікавився його словами. Хлопець спохмурнів і незадоволено почалапав за Артуром до дверей. Яцек зробив рух, наче хотів піти слідом, але Ніна схопила його за лікоть.

— Навіть не думай! — гарикнула вона.

— Ну, я ж лише пожартував, — почервонів Яцек.

Пані Целіна обвела поглядом усіх, хто лишився. Здавалося, наче вона когось обирає. Врешті, затрималася на близнючках.

— Ви можете відвести у ліжко Лідку? Вона має трохи відпочити… Нам усім це варто зробити.

— То ми підемо… е‑е-е… також відпочити, — заявила Тамара. Але це виявилося зайвим, бо пані Целіна вже не звертала на них уваги. Коли Ніна озирнулася на порозі, то побачила, як світловолоса опікунка самотньо сидить за пустим столом. Обличчя вона ховала в долонях і, здається, плакала.

Відступаючи, Яцек швиденько сунув до кишені одну зі свічок, що стояли на шафці, — в монастирі їх було повно, як і розкиданих усюди коробок із сірниками.

— Як вважаєш, де зараз Адам? — запитав він, коли вони завернули в коридор, що вів до підвальних дверей.

— Не знаю, — Ніна зрозуміла раптом, що уже якийсь час не бачила хлопця. — Він вийшов із вами, коли ви пішли шукати Тимека й Малгосю, але не повертався.

— У саду я його не бачив, — похитав головою Яцек.

— Напевне, сидить у спальні й читає ті свої поезії, — Тамара стенула плечима, а потім додала: — Ви впевнені, що хочете піти до підвалу? Бо здаєтеся переляканими.

Вони зупинилися перед зачиненими на ключ дверима. Ніна нервово сковтнула слину. Так, вона боялася, і Яцек, якщо зважати на його обличчя, також. Тільки Тамара мала спокійний вигляд.

— Як вважаєте, куди зник Тимек? — запитав хлопець.

— Не знаю, — Ніна трусонула каштановою чуприною. — Але якщо він не знайдеться, то, думаю, повернуся додому.

— Боягузи, — пирхнула Тамара, нехай і без презирства й злості. — То як, заходимо?

— Заходимо, — вирішила Ніна, але, перш ніж встигла засунути ключ у шпарину, її зупинив Яцек.

— Почекайте, ми не можемо всі туди увійти. Хтось повинен залишитися біля дверей — про всяк випадок, щоб застерегти інших, якщо з’явиться пані Целіна або Адам.

— Правильно, — неохоче визнала Тамара. — Є добровольці? Я — ні. Я хочу побачити, що там є, у тому підвалі.

— Я також, — цікавість Ніни перемогла страх.

— І я, — схоже, Яцек не хотів здатися менш відважним, ніж дівчата. — Можемо потягнути жереб. Хто витягне найкоротший сірник, той залишиться біля дверей.

— Нормально.

— Згода.

Найкоротший сірник випав Тамарі, яка сприйняла це спокійно, хоча і з кислою міною. Ніна провернула ключ у замку, і двері відчинилися так тихо, наче завіси було недавно змащено. Свічка в руці Яцека затремтіла.

Довгі сходи вели просто в темряву. На щастя, вони були широкими, а сам підвал здавався досить великим. У тісному приміщенні Ніна напевне відразу почала б задихатися.

Спускаючись, вона думала, як це несправедливо, що найкоротший сірник витягнула Тамара. З усієї їхньої трійці саме вона, здається, була найбільш підготовленою, аби піти в похмурий холодний підвал і зіткнутися там із небезпекою. Втім, якщо всі погодилися на жеребкування, то так тому й бути.

Вона перечепилася, але Яцек підтримав її, вхопивши за руку. Пальці у нього були холодні й слизькі від поту, та, незважаючи на це, його дотик додав дівчинці бадьорості. Принаймні не одна вона боялася.

— Усе добре? — запитав хлопець. Пломінчик свічки, тремтячи від нервового дихання, відкидав на стіну неспокійні тіні, знизу не долинало жодного, навіть найменшого звука, але це була тиша не порожнього приміщення, а місця, де хтось чекає, причаївшись, стримуючи дихання.

«Уява, — подумала Ніна. — Бо ж тиша — це, навпаки, добре. Може, тут і справді тільки банки. Візити Адама у підвал не мусять мати нічого спільного з усіма цими дивними подіями, що останнім часом відбуваються у монастирі».

— Нормально, — Ніна зітхнула й неохоче випустила долоню хлопця. — Поспішімо, бо будь‑якої миті Адам може піти за ключем.

Сходи скінчилися, перейшовши в коридор з високим зводом. Через кілька кроків ліворуч відкрився вид на півкруглу, широку нішу, яку від решти підвалу відділяли важкі ґрати.

— О рани Божі, вони й справді тут когось закрили… — простогнав, побачивши це, Яцек, але Ніна труснула головою.

— Це просто підвал для вина. Відчуваєш? Ще трохи тут пахне. Оно, там ще одні.

І тоді вони це почули. Тихий звук, наче щось ворухнулося в темряві.

Щось, а може, хтось.

— Гей? — кинула Ніна в пітьму тремтячим голосом. — Тут є хтось?

Тиша, в якій тепер вже явно було чути чиєсь дихання. Вдих, видих, вдих, видих. Наче дихала зібрана в підвалі пітьма.

— Мауро Левицька? Це ти? Прошу, відгукнися.

— Маура? — прошепотів Яцек. — Звідки…

— Ш‑ш-ш…

Ніна уявила собі перелякану красиву жінку, яка роками сидить зачинена у вологому й темному льосі. Вона ніколи не бачила Мауру, але жінка була художницею із печаттю божевілля, а це означало романтичну душу, яка, в свою чергу, пов’язувалася із вродою. В усіх прочитаних Ніною романах ув’язнені божевільні жінки завжди були вродливими.

Ну, принаймні спочатку.

— Ми прийшли допомогти, — Ніна перемогла себе й зробила кілька кроків уперед. — Ти не маєш нас боятися.

Поряд нервово пирхнув Яцек. Дівчинка підійшла ближче до другої ніші. Світло свічки падало тепер на міцні ґрати, відлиті з мотивом виноградного листя. І на худу постать, яка за ними сиділа, постать, що повернула обличчя до Ніни та Яцека так, щоби вони бачили її у профіль. І це був дуже красивий профіль, гідний різця Донателло чи й самого Мікеланджело. Порцелянова шкіра, велике темне око, формою схоже на мигдаль, рівна лінія носу й багрянець вуст.

— Пані Левицька? — твереза частина її свідомості підказувала Ніні, що це не може бути Маура. Можливо, та й була надзвичайно вродливою, але зараз, у будь‑якому випадку, була би пані середнього віку, а істота, яка сиділа в ніші, мала на вигляд не більше двадцяти років.

— Ти не Маура, — ствердила Ніна факт. — Ти — янгол.

Наче мало було інших дивних подій. Малгося, яка говорить крізь сон, зникнення Сташека, а потім Тимека, кольорова шкарпетка, знайдена в траві… Спогади про події, що відбулися протягом кількох останніх днів, миттєво прокрутилися в голові Ніни. Ні, вона не могла сказати, що вона була заскочена. Замкнений у підвалі янгол цілком вписувався.

Крилатий повернувся до них. Другу частину його обличчя було вкрито руїною шрамів, із наповненим гноєм кратером на місці видертого ока. Ніна скрикнула, Яцек машинально відступив. А янгол підвівся і рушив до ґрат. Цього напружені нерви вже не витримали, і двійко молодих людей кинулися навтьоки.

Ніна майже відразу перечепилася і впала. В останню мить вона зуміла прикрити голову рукою, але біль від падіння все одно вибив дух. Дівчинка вже бачила схиленого над нею янгола, що якимось дивом пройшов крізь замкнені ґрати (а чи насправді їх було замкнено?), вже відчувала його долоні, що стискалися на її шиї.

Нічого такого не відбулося.

— Устань і підійди сюди, — сказав крилатий. У його голосі відчувалося нетерпіння. — Не бійся мене. Я не заподію тобі кривди, та, зрештою, з‑за ґрат не маю такого шансу. Я не вмію проходити крізь стіни, хочу лише порозмовляти. Запалити свічку?

— Щ… що?

— Здається, твій приятель зі світлом утік. Я маю свічку, але не знаю, чи ти хочеш, аби я її запалив?

— Запали, прошу, — Ніна нервово сковтнула слину. Краще бачити страшне обличчя, аніж постійно уявляти, як у темряві скалічений янгол відкриває ґрати, а потім підходить усе ближче й ближче, простягнувши перед собою руки.

У темряві заяріло маленьке світло. Дівчинка підвела погляд, намагаючись зосередитися на вродливій половині обличчя янгола.

— Чому тебе тут замкнено? — запитала Ніна.

— Підійди ближче.

Десь високо тихо скрипнули двері й на сходах почулося відлуння кроків.

— Ніно? Ніно, ти там? — це Тамара спускалася у підвал. Ніна відвернулася, не впевнена, чи відповідати подрузі, чи й далі слухати крилатого.

— Підійди сюди, — просичав той нетерпляче. — Хочу сказати тобі дещо важливе, але часу в нас небагато. Ну, давай, адже я тебе не вб’ю.

Його єдине око гіпнотизувало, притягуючи Ніну. Вона обережно зробила крок, а потім другий.

— Ніно, відгукнися! — волала зі сходів Тамара. — Яцек вибіг, говорив про якусь потвору… Ти там?

— Ще ближче.

Ніна майже торкалася чолом ґрат. У неї країлося серце, коли вона дивилася на знищену вроду янгола. Наче бачила втоптану в багнюку квітку або руїни прекрасного колись палацу. Було б краще, якби все його обличчя вкривали шрами: тоді б принаймні ніхто не знав, що крилатий був раніше красивим. Але той, хто його скалічив, залишив один бік незайманим, аби цей контраст між колишньою вродою і теперішньою потворністю вражав ще сильніше. Щоб янгол ніколи не забував, який вигляд він мав. Це було жорстоко, бо Ніна не сумнівалася, що той хтось зробив це навмисне.

— Ніно? — голос Тамари прозвучав уже значно ближче.

Янгол різким рухом простягнув руки крізь ґрати й обхопив зап’ястки Ніни. Дівчинка крикнула і шарпнулася назад, але крилатий тримав міцно. Його долоні стискалися із силою залізних кліщів, наче він хотів поламати їй кістки.

— Світ змінюється, — сказав янгол. — Повернися, коли довідаєшся, що означає білий пил на ботах.

Вона крикнула ще раз, і тоді янгол її відпустив. Ніна, заточившись, побігла до вогника свічки, що жеврів на сходах. Над нею, наче підвішене в темряві, виднілося обличчя Тамари.

— Що сталося? Хто там є?

— Ходімо звідси, — видушила Ніна. Зап’ястки її все ще пульсували болем. Вона подумала (абсолютно недоречно, як на цю мить), що їй доведеться носити блузку з довгими рукавами, бо інакше всі побачать синці.

Перед дверима підвалу на них чекав присоромлений і пригнічений Яцек.

— Вибач, — сказав, коли Тамара прокручувала в замку ключ. — Я не мав тебе там залишати, але перелякався…

— Нормально, — пробурмотіла вона, про всяк випадок сідаючи під стіною. Ноги були наче з вати. Тільки тепер вона повністю осягнула весь жах того, що пережила. — Я також хотіла втекти, але перечепилася… Якщо тебе це втішить, на твоєму місці я тебе також залишила б самого.

— Що там було?

— Янгол, — Ніна глянула на свої зап’ястки. На світлій шкірі чітко виднілися пурпурові сліди, які за кілька годин стануть темно‑синіми, а в місцях, де янгол увіткнув нігті, виднілися темно‑червоні риски. Вона відчула, як підкрадається плач. Не тому, що її лякали синці — їй доводилося забиватися і сильніше, хоч би й минулого літа, коли впала з велосипеда, — а тому, що Ніна співчувала янголу. Дівчинці навіть здалося, що вона розуміє, як сильно страждає крилатий, а він на неї напав.

Повернися, коли довідаєшся, що означає білий пил на ботах.

Це не мало сенсу, бо ж Ніна чудово знала, що той пил означає: хтось ходив по руїнах того крила монастиря, яке впало.

— Він, мабуть, божевільний, — додала вона, витираючи очі.

— Заподіяв тобі кривду? — занепокоївся Яцек.

— Нічого серйозного, просто кілька днів будуть синці, — Ніна обережно встала. Її ноги все ще тремтіли, але, на щастя, жахливе враження, що вона от‑от гепнеться, зникло.

— Ми тепер знаємо, що пані Целіна чинить правильно, тримаючи янгола в підвалі, еге ж? — сказав Яцек. — Ну, бо якщо вже він божевільний і кидається на людей…

Ніна погодилася, хоча й мала певні сумніви. Може, янгола зачинили не через божевілля, а навпаки: він збожеволів через те, що його закрили? Будь‑хто міг втратити здоровий глузд, якби мав сидіти у вологому темному підвалі. Втім, вона визнала, що версія Яцека звучить правдоподібно, а це, в свою чергу, означало, що пані Целіна куди більше гідна довіри, ніж це могло б здатися.

Звісно, якщо Адам брав ключ з її дозволу, а не самовільно.

Ніна зітхнула. Усе це було страшенно складно, аж починала боліти голова. Так чи інакше, але тепер вони мусять подбати про те, щоби ключ повернувся на своє місце.

Віднесла його Тамара, а Ніна та Яцек чатували. У монастирі панувала тиша — може, інші все ще шукали Тимека? Чи, може, вже й відмовилися від пошуків? Ніна уявила похмуру, мовчазну групку молоді. Чи комусь уже спало на думку, що наступним може стати саме він?

— У принципі, це міг бути нещасний випадок, еге ж? — схоже, Яцек думав про те саме. — Я маю на увазі зникнення Тимека. Я б Малгосі не дуже вірив. Може, хлопець просто не втримався на одному з тих каменів і впав у воду.

— Значить, він мертвий, — промовила Ніна, і ці слова прозвучали для неї дивно. Мертвий. Як люди під час війни, як її бабуся і дідусь. Не думала, що колись скаже так про свого однолітка.

— Ну, мабуть, так… Хоча, з іншого боку, — додав він оптимістично, — може, ми дарма переймаємося і Тимека вже знайшли, тільки ми про це не знаємо? Може, він сидить зараз у кухні й тріскає бутери з джемом. До речі, як думаєш, дадуть нам на підвечірок джем? Бо ж, думаю, підвечірок буде.

На сходах почувся цокіт підборів: спершу тихий, а потім все голосніший. Відлуння прискорених кроків відбивалося від кам’яних стін. Ніна з острахом глянула на Яцека, а він потягнув її до ніші бокового вікна. Безпечно заховані, вони дивилися, як з‑за рогу коридору з’являється світловолоса жіноча постать. Пані Целіна йшла, похиливши голову. Вона здавалася настільки пригнобленою, що Ніна відразу все зрозуміла.

Тимека не знайшли.

— Ми мусимо її затримати, — гаряче прошепотів Яцек, але Ніна схопила його за лікоть.

— Чекай, вона йде не до себе, а до Азкіеля, — дівчинка полегшено зітхнула, але її відразу охопила цікавість.

— Почекай тут.

Перш ніж хлопець устиг запротестувати, вона підійшла до дверей кімнати янгола й заглянула в шпарину. Азкіель тримав пані Целіну за руку, а вона дивилася на нього у захваті, наче їй явився сам Бог. Вони стояли так нерухомо, наче дві вирізьблені фігури.

Коли Ніна відступила, Тамара саме тихо вийшла із сусідньої кімнати. Уся трійця збігла сходами, і тільки внизу вони дозволили собі дихати на повні груди.

— Страшенно довго тебе не було, — жалівся Яцек. — Скільки часу треба для того, щоб покласти ключ у шухляду?

— Я ще знайшла в тій шухляді список із нашими прізвищами й зазирнула туди, — відповіла Тамара без найменшого сорому. — Думала, що там буде позначено, хто з нас має найбільші шанси стати Обраним або щось подібне. Але ні, на листку тільки імена, прізвища та ще години прибуття на вокзал. Здається, що пані Целіна небагато про нас знала до того, як ми сюди приїхали.

— Як вважаєте, підвечірок буде? — Яцек повернувся до попередньої теми.

Тим, що підвечірок відбувся, усі завдячували заповзятливій Елізі, яка зуміла мобілізуватися. Коли вони увійшли до їдальні, на столі вже стояв великий глечик гарячого чаю, а поряд таця із кружками й тарілка бутербродів з маслом і джемом. Обличчя в молоді були понурими, а пані Целіна трималася дивовижно спокійно. Від жінки, яка розпачливо хлипала за цим самим столом, сховавши обличчя у долонях, не лишилося і сліду.

— Перш ніж ви почнете їсти, я хочу сказати кілька слів, — заявила вона, встаючи. — Я знаю, ви всі хвилюєтеся за свого приятеля, але я запевняю вас, що зроблю все, аби його знайти. Я вже попросила Ремігіуша, щоби він приготував машину, за чверть години я поїду в місто й повідомлю міліцію. За допомогою місцевих ми прочешемо всі околиці. Ви можете продовжувати пошуки поблизу; прошу тільки не ходити до лісу і не занадто наближатися до берега озера. І ще я хочу, щоб до сутінок ви всі були в монастирі. Без жодних винятків. Не коли посутеніє, а до того, розумієте? Також вам заборонено виходити під час дощу, — вона обвела поглядом присутніх, і вираз її обличчя став трохи лагіднішим. Вона зітхнула: — Я не роблю цього вам на зло. Із Тимеком трапився страшний, трагічний за своїми наслідками нещасний випадок, ви ж це розумієте? Може, хлопець заблукав у хащах під час грози, а може, впав у озеро. Так чи інакше, він повівся необережно, а це небезпечна околиця. Але якщо ми всі дотримуватимемося правил, ні з ким більше нічого не станеться. Обіцяю.

Молодь кивала, схоже, переконана впевненістю пані Целіни. Тільки мала Малгося насмілилася запротестувати:

— Тимека забрали духи, — повторила вона вперто. Її очі були припухлі, а вигнуті підківкою губи тремтіли.

Пані Целіна лагідно посміхнулася до неї.

— Немає ніяких духів, люба.

— Забрали його духи, бо він був Обранцем, як і я. Ми обоє вміємо чарувати, я можу всім показати, — вона дивилася з викликом, хоча на кінчиках вій висіли сльозинки. — Зроблю так, що ота цукерниця полетить, хочете?

— Літаюча цукерниця, — пирхнув Артур. — Авжеж, хочемо. Не стримуй себе, мала. Покажи нам, якою є справжня магія.

Малгося хвилинку вдивлялася у посуд, але нічого не сталося. Нарешті хтось — певно, знову Артур — захихотів, а інші підтримали його сміх. Дівчинка вибухнула плачем, Еліза турботливо обійняла її і почала втішати.

Мабуть, саме цей інцидент переконав більшість, що пані Целіна має рацію: з Тимеком стався нещасний випадок, а духів не існує. Ніна подумала, що це жорстоко, але молодь, яка зібралася за столом, не виглядала сумною — вони були налякані й дезорієнтовані, авжеж, але зовсім не сумні. Вони знали Тимека лише кілька днів, і тільки Малгося встигла з ним потоваришувати.

Над столом лунали поставлені пошепки питання і роздуми:

— Вважаєте, він потонув у озері?

— Якби він не виходив з монастиря…

— А якщо пошукати в лісі?

— Може, він поламав ноги, а гроза заглушила його крики?

Ніна з похиленою головою мовчки жувала окраєць із джемом, коли раптом відчула, що хтось на неї дивиться. Це враження було настільки чітким, що вона миттєво підвела погляд.

Адам, який сидів навпроти неї, витріщився на її зап’ястки у місцях, де пурпурові сліди починали потроху синіти.

Ніна підтягнула рукава блузки, а Адам відповів точнісінько таким самим рухом, натягуючи нижче рукава свого светра.

Светра, який він, як Ніна добре пам’ятала, носив навіть у сонячний літній день.

Це що: Адама спіткала така ж пригода, що й Ніну?

Що ж, вона не мала наміру цим перейматися. Втім, відчула себе якось незручно під поглядом хлопця. Якщо він і справді упізнав ці синці на руках Ніни, то вже знав, що вона була в підвалі. Знав і міг комусь про це сказати: наприклад пані Целіні або, що гірше — Азкіелю.

Ніна відчувала, як з кожною миттю втрачає рештки й так не дуже великого апетиту.

«Збрешу, якщо він мене запитає про синці, — вирішила вона. — Скажу, наприклад, що спускалася з каменя у воду, а Яцек тримав мене за руки. Це буде досить правдоподібно».

— Ніно, ти добре почуваєшся? — запитала пані Целіна. — Щось ти мало з’їла.

— Ми купили в місті велику пачку тістечок, — відповіла дівчинка, не роздумуючи, і відразу про це пожалкувала, бо ж казала опікунці, що не має багато грошей. Застогнала подумки, намагаючись ігнорувати здивований погляд Яцека.

На щастя, пані Целіна не зіставила одне з іншим, бо лише кивнула, схоже, задоволена відповіддю.

— Я можу вийти з‑за столу?

— Так, будь ласка. Тільки пам’ятай: не виходь надвір, якщо буде дощ.

Дощу не було, тож Ніна із чистим сумлінням подалася до саду. Вітер струшував з гілок краплі, які просочувалися крізь листя з тихим, трохи тривожним шерехом — тривожним, бо звучало це так, наче в кронах дерев буяли невидимі, але чудово чутні істоти. У брудних калюжах відбивалося затуманене сонце, на розчухраній буревієм траві було повно мокрого листя. Деяке вже починало червоніти по краю. «Осінь іде», — подумала, схиляючись, Ніна. Але поки все ще було літо: просякнута дощем земля парувала в теплі, птахи співали, а навколо вцілілих під час грози квітів кружляли комахи.

Під старою яблунею, де хлопці знайшли Малгосю, Ніна побачила мертву сороку. Першої миті вона подумала, що птаха збив вітер, але ні: було схоже, що хижак скрутив сороці голову, а потім вгризся в м’яке черево. На траві навколо було видно краплі крові, яких не зміг змити дощ. У птаха були чорні й круглі, наче намистинки, очі, а закоцюрблені лапи цілилися шпонами в небо. Ніна присіла й обережно торкнулася м’якого пір’я на голівці, одночасно намагаючись не дивитися на велику рвану рану, що відкривалася на череві сороки. Їй раптом стало страшенно сумно. Птахи не повинні помирати таким чином.

А діти не повинні зникати так, як зникнув Тимек.

Ходила лісами або сиділа над озером, до інших вона майже не відзивалася. А якщо так і ставалося, то лише для того, аби розповісти про потвор, що виходять із дерев. Потвор, яких вона бачила.

Я бачила в саду духів. Вони вийшли з дерев. А потім забрали Тимека.

Навколо у кронах все ще шелестіли краплі. Ніна встала. Вона ще не була впевненою, чи вірити пані Целіні, чи ні.

Жінка говорила з такою впевненістю, що важко було запідозрити її у брехні; особливо зважаючи на те, що їхня світловолоса та симпатична опікунка не належала до тих людей, які вміли ошукувати, дивлячись тобі просто у вічі. Хіба що Ніна помилялася. Або пані Целіну хтось переконав, що з Тимеком стався нещасний випадок. Але це була неправда.

Азкіель, з яким жінка розмовляла перед підвечірком? Ніні стало холодно. Ні, неможливо. Адже янголи не брешуть? Сама думка про щось подібне була поганою.

Вона здригнулася. Насправді їй дуже‑дуже хотілося, щоби пані Целіна мала рацію (Тимек загубився під час грози або послизнувся на березі) й нікому іншому не загрожувала небезпека — за умови, що дотримуватимуться правил.

Але Ніна все ще сумнівалася.

Вона дісталася Диявольського Кола, навіть не дивлячись, куди йде. Стояла там непорушно хвилину-другу, дивлячись на засохлі дерева й коло ялової землі. Серце її раптом стиснув холодний жах: це місце мало такий вигляд, наче належало якійсь іншій реальності, значно похмурішій і холоднішій, ніж решта саду. В кронах мертвих дубів збиралися тіні, хоча до вечора було ще далеко, а шипи тернистого в’юна здавалися довшими й ніби гострішими, ніж раніше. На щастя, на землі не було видно жодних слідів, але це ні про що не свідчило, бо відбитки міг змити дощ.

Вона озирнулася, тому що раптом з’явилося враження, наче за нею хтось спостерігає. Але навколо не було нікого. Тож вона знову стала вдивлятися у Коло.

Чи їй здалося, чи Диявольське Коло насправді побільшало?

Вона відступила, нервово облизуючи губи. Оте мале гниле яблуко раніше, певно, лежало поза Колом, а тепер воно знаходилося усередині.

Вона відступила ще далі, не зводячи погляду з дерев, нахилилася і, все ще фіксуючи хащі поглядом, підняла із землі камінь. Потім наблизилася обережно й поклала його на межі Кола.

А тоді, почувши звук мотора від монастиря, розвернулася і побігла.

— Чи можу я з’їздити з вами до міста?

Целіна Сошинська опустила скло.

— Але ж, люба, ти там уже сьогодні була.

— Так, але я мушу ще… — інстинкт застеріг Ніну не згадувати про телеграму до батьків. Пані Целіні це могло б не сподобатися. — Мушу… ще дещо купити. Можу я поїхати? Я не стану заважати, обіцяю.

— Візит до міліції може зайняти чимало часу.

— Я почекаю.

Пані Целіна не здавалася захопленою, але не знайшла розумного приводу, аби відмовити, тож відчинила дверцята й запросила Ніну всередину «іфи». Машина рушила. У дзеркальці дівчинка бачила широке сільське обличчя Ремігіуша. Подумала про нього й про Сільвію, його сестру. Обоє справляли враження мало не розумово відсталих: говорили дуже рідко, а якщо це ставалося, то вимовляли слова хрипко і з явними зусиллями. Не мали вони також, наскільки могла сказати Ніна, жодних власних інтересів чи хобі — коли не працювали, то просто вигрівалися на сонці або ходили по саду, наче сподівалися знайти там невідомо що. Водночас доручення вони виконували швидко та вправно, маючи ту особливу метикуватість прислуги, що інколи межує з ясновидінням: бувало й так, що вони наче наперед знали бажання пані Целіни.

Ким вони були? Де вдалося опікунці знайти настільки досконалих робітників?

— Чому ти насправді хочеш їхати до Маркотів? — голос пані Целіни вирвав її із роздумів.

— Я… — тут їй знову довелося пожалкувати, що вона не Тамара. Та блискавично б знайшла відповідь. — Хочу купити олівець.

— Олівець?

Ніна картала себе. Схоже, вона не мала здібностей до брехні, але їй не лишалося нічого іншого, як тільки продовжувати вигадувати.

— Я пишу щось подібне до щоденника, а олівець у мене саме закінчився.

Пані Целіна уважно подивилася на неї з повагою і наче з легким смутком. Ніна почервоніла, але витримала її погляд. Урешті, жінка першою відвернулася.

— Я розмовляла про тебе з Азкіелем, — сказала вона.

— Спра… справді? — думка, що крилатий міг звернути увагу на таку малозначну особу, як Ніна, була приємною, хоча водночас викликала й неспокій. Чи могло це означати, що дівчинка є Обраним?

— Він називає тебе «тихою водою», — пані Целіна розсміялася без тіні справжньої веселості. — І говорить, аби я до тебе придивлялася.

Ніна мовчала. «Тиха вода» означала того, хто на перший погляд є спокійним і ґречним, але насправді має свої плани й може заскочити якимось неочікуваним вибриком. Чи таке визначення їй пасувало?

Вона дійшла висновку, що так, і зітхнула. Не те щоби це якось сильно їй заважало, але Обранець напевне не мав бути «тихою водою».

А яким він повинен бути?

«Відважним, — подумала вона, — це напевне. Крім того, чесним, вправним і сильним. Повинен опікуватися дітьми й переводити стареньких через дорогу: зовсім як піонери в радянських фільмах».

Ніна вже мала захихотіти, коли дещо спало їй на думку. На мить вона завмерла, заморожена страшною підозрою, але відразу трусонула каштановою чуприною. Ні, це було неможливим.

«Іфа» зупинилася у містечку.

— Канцелярські товари — ліворуч, — сказала пані Целіна. — Поквапся, бо скоро магазин зачинять. Зустрічаємося тут, біля машини. Якщо мене не буде — почекай. Я маю сподівання, що тобі не спаде на думку повертатися пішки?

— Не спаде, — Ніна енергійно похитала головою. Через свою брехню вона весь час почувалася насправді винною і зараз хотіла виказати максимум доброї волі. — Чекатиму, скільки буде треба.

Вона увійшла до магазину й купила олівець, який могла б пізніше показати пані Целіні. Потім попрямувала на пошту, перераховуючи по дорозі останні гроші в гаманці. Було їх небагато, але на те, щоби послати телеграму, мало вистачити.

Пошту вже зачиняли, вона встигла останньої миті. Пані у віконці із дуже незадоволеним виглядом подала Ніні бланк.

— Сюди вписати зміст, — гримнула жінка, стукаючи олівцем у низку крапок.

Ніна, трохи подумавши, написала: СКІНЧИЛИСЯ ГРОШІ НА ЗВОРОТНИЙ КВИТОК. Просто й — мала таку надію — результативно. Коли сплатила, в гаманці залишилося тільки п’ять грошей. Тепер не вистачить навіть на «оранжад» у «Мисливській». Вона вийшла назовні, просто під полудневе літнє сонце. Трохи погуляла по ринковій площі, потім усілася на лавці перед костьолом. Весь час не втрачала з поля зору припарковану неподалік «іфу» із Ремігіушем усередині. Чоловік дрімав, а Ніна повернулася подумки до цієї дивної родини. Хто ж вони?

Черговий секрет.

Найгірше, що дівчинка геть не мала впевненості, що хоче повертатися додому. Авжеж, вона боялася, і бували хвилини, коли б вона охоче повернулася назад до батьків і провела решту канікул, безпечно скрутившись у кріслі з книжкою на колінах. Але водночас її інтригувала таємниця монастиря, і вона знала, що якщо втече зараз, то вже до кінця життя буде мучитися, хто ж виявився Обраним і що саме тут відбувалося. Уявлятиме себе в ролі героїні, яка розгадує усі загадки, і жалкуватиме, що їй забракло відваги, аби зіграти цю роль.

А тепер, на сонці й серед людей, які ходили по площі, небезпека геть не здавалася серйозною. «Ні з ким нічого не трапиться, якщо ми виконуватимемо правила», — сказала пані Целіна, й Ніна, незважаючи на свою недовіру до опікунки, готова була в це повірити.

Ніна зрозуміла, що Сташек зник на світанку або ще раніше, а Тимек — під час грози. Чи темрява й дощ були небезпечними?

Вона неспокійно поглядала на сонце, що висіло досить низько й з кожною хвилиною все більше набувало пурпурової барви. Тіні вже виразно подовшали, температура знизилася на кілька градусів. Дівчинка затремтіла. Якщо пані Целіна не поспішить, вечір застане їх у містечку.

Через півгодини опікунки все ще не було, а темрява згустіла вже так сильно, що в містечку загорілися перші ліхтарі.

Загорілися і відразу згасли.

Старий чоловік, який проходив повз лавку Ніни, зупинився і похитав головою.

— Знову та клята аварія, — буркнув він.

— І часто таке стається? — несміливо запитала в нього дівчинка.

— Ох, раз на кілька днів. Вогні гаснуть, а тоді загоряються, потім знову гаснуть. Певно на електростанції якісь проблеми.

Ніна нервово покрутила головою, маючи паскудне передчуття, що це не має нічого спільного ні з якою електростанцією.

Ліхтар над її головою загорівся теплим жовтим світлом, а за мить також освітилися вікна кам’яниць, які оточували ринкову площу. Але перш ніж дівчинка встигла відчути полегшення, містечко знову занурилося у вечірній напівморок.

«Як там у нас, у монастирі», — подумалося Ніні. Вона сиділа на лавці, підтягнувши до підборіддя ноги, і з усіх сил намагалася не впадати в паніку. Адже тут їй нічого не загрожувало. Темрява чи ні, але ж вона була серед людей, а до монастиря повернеться з пані Целіною.

Ринкова площа пустішала, останні перехожі поспішали до домівок, здивовано поглядаючи на дівчинку, яка все ще сиділа на лавці. Ніна могла б повернутися до «іфи» й почекати всередині разом із Ремігіушем, але, щиро кажучи, самотність здавалася їй кращою, аніж товариство буркітливого і дивного чоловіка. Костьольні дзвони пробили час вечірньої меси. За мить в одній з вуличок з’явилася пані Целіна — дівчинка впізнала її по світлій, досить довгій сукенці, яка чіткою плямою вирізнялася у темряві, а ще по характерному стукоту підборів, що відлунював по майже порожній площі.

Ніна встала і з полегшенням побігла до машини.

— Вибачаюся, що це забрало в мене стільки часу, — сказала пані Целіна.

— Але ж ви повідомили міліцію, правда?

— Так, авжеж, — вона не дивилася Ніні у вічі. — Ти не мусиш нічим перейматися, люба.

«Бреше, — подумала дівчинка, коли «іфа» рушила. — Вона не була в міліції. Напевне вона нікого не повідомила про зникнення Тимека».

Але що вона могла зробити? Звинуватити опікунку в брехні? Навіть подумати про це не можна: Ніну вчили, що діти не суперечать старшим. Щоправда, вона себе дитиною не вважала, але знала, що дорослі дивляться на це інакше. Якби вона почала скандалити, опікунка поставилася б до неї як до істеричної малолітки. А в дівчинки не було ніяких доказів…

«Тиха вода, — думала Ніна, дивлячись на стовбури буків, що пролітали у світлі машини, наче примари. — Я — тиха вода, я не протидію відкрито, але знаю своє і в разі чого зумію діяти. Може, це не дуже героїчно й не гідне Обраного, але що ж, я саме така».

Позаду них, у містечку, знову згасло світло.

17 Словацький Юліуш (1809–1849) вважається одним із трьох т. зв. «поетів-пророків» польської літератури (поряд із А. Міцкевичем і З. Красинським); візіонер і автор однієї з найскладніших для сприйняття та аналізу поем у польській літературі — «Король Дух».

РОЗДІЛ ШОСТИЙ,

в якому до монастиря приїздить міліція,

а Ніна отримує анонімного листа і здогадується,

що означає білий пил на черевиках

Сержант Павляк був високим чоловіком із кінським обличчям і сірою шкірою, яка, здавалося, була на розмір більшою, бо звисала під підборіддям і збиралася у складки. Судячи з усього, колись міліціонер був значно товстішим, а потім різко схуднув. На кінчиках пальців він мав жовті сліди від нікотину, мундир його був не першої свіжості. І все ж сержант справляв досить приємне враження.

— Хто з вас найкраще знав зниклого Тимотеу ша Желінського? — запитав він молодь, яка зібралася навколо столу в їдальні.

Одинадцять пар очей незмигно дивилися на нього; ніхто не наважувався відізватися першим. Крізь розчинене вікно разом із поривами холодного повітря долинали голоси людей, які під командою другого міліціонера прочісували баграми дно озера. Була з ними й пані Целіна, її сопрано легко пробивалося крізь грубі баси чоловіків.

Кароліна встала й зачинила вікно.

— Напевне хтось із вас приятелював з ним більше за інших? — спробував знову сержант Павляк. — І хто це?

— Малгося. Чи то Малгожата Ґжесяк, — Еліза, схоже, вирішила, що раз уже вона стала неформальним командиром їхньої малої групки, то їй і відповідати.

Усі моментально подивилися на дівчинку, яка зіщулилася на стільці й розгойдувалася, вдивляючись у стіну.

— А, ця мала з духами, — в голосі міліціонера забриніла легковажність, і Ніна подумала, що він, мабуть, не настільки вже й симпатичний, як їй здавалося. — А хтось старший?

«Чому ви не запитаєте в янгола? — хотілося їй сказати. — Він же начебто знає усе». Але, звісно, пані Целіна взяла з них обітницю, що вони жодним словом не згадають ні про крилатого, ні про те, навіщо сюди приїхали. «Говоріть лише про важливі речі, — додала вона, — бо пани з міліції на дурості часу не мають».

Ніна подумки перетлумачила її слова так: жодної балаканини про диявольські кола, нічні марення чи дивні картини.

— Зі старших, мабуть, нікого, — завагалася Еліза. Двері за її спиною скрипнули, і до їдальні прослизнула пані Целіна. Двоє чи троє озирнулися, але більшість навіть нічого не зауважила. Вони були надто зайняті роздивлянням сержанта Павляка, як якоїсь циркової дивовижі — трохи страшної, але й трохи захопливої.

— А чи хтось узагалі щось про того хлопця знає? Де він найохочіше грався? Куди любив ходити?

Ніні все ще хотілося згадати про Азкіеля. Це було б наче кинути бомбу в самий центр кімнати, ідеальна помста за всі години страху. Вона хотіла зробити це на зло пані Целіні, бо й далі їй не довіряла. Щоправда, сьогодні зранку, коли з містечка приїхали на велосипедах сержант Павляк і комендант Вільк, Ніна сильно здивувалася — більше вона здивувалася б тільки, якби під монастир на своїх санчатах приїхав сам Дід Мороз. Тож мусила визнати, що помилилася принаймні в одному: їхня опікунка справді повідомила міліцію про те, що Тимек зник. Утім, це не змінювало факту, що вона все ще багато чого від них приховувала: Ніна була в цьому впевненою.

Вона озирнулася на пані Целіну, яка послала їй німе прохання, наче здогадавшись, що в дівчинки коїться в думках. Ніна на мить відчула підступне, жахливе задоволення — як не поглянь, а доля опікунки зараз була в її руках, і вистачило б одного слова, аби світловолоса жінка провела решту життя у в’язниці. А потім Ніні стало соромно, що вона взагалі могла про щось подібне подумати. Крім того, це було не тільки погано, але й нерозумно, бо сказавши про янгола, вона наразила б на небезпеку себе і свою родину.

— Він не ходив далеко, завжди грався з Малгосею в саду, — сказала Еліза, трохи подумавши.

Сержант Павляк зітхнув, зрозумівши, мабуть, що нічого більше не довідається.

— Але ж він міг випадково піти кудись, так? Наприклад, до лісу, — молодь невпевнено погодилася, а сержант витер лоба великою картатою хустинкою. Він пітнів, хоча в їдальні навіть при зачиненому вікні все ще було холодно. — То ми мусимо обшукати найближчі околиці й озеро. Також імовірно, що йому не подобалося у цьому… у монастирі, тож за можливості він просто втік би. Пані золотенька, ви зі мною згодні?

«Пані золотенька», чи то Целіна Сошинська, підійшла ближче і кивнула. Була вона спокійною, але на диво тихою, наче відступила кудись углиб себе: туди, де ніхто й нічого не могло б до неї дістатися.

Міліціонер заспокійливо поплескав її по спині.

— І нехай пані золотенька не переймається так сильно. Я розумію, що це не ваша провина. Ви напевне добра опікунка, але у дітей у віці того хлопця бувають доволі дивні ідеї.

Целіна Сошинська послала сержанту бідну імітацію своєї чарівної посмішки і вже збиралася щось відповісти, коли зі стільця зістрибнула Малгося.

— Він не втік! — крикнула вона. — Він може чарувати, і я також умію. Ми Обрані!

У їдальні запала тиша, в якій можна було почути звук падіння шпильки. Усі раптом відвели погляди, зацікавившись власними черевиками або видом з вікна.

Чи запитає він про Обраного чи не запитає?

Утім, сержант або вирішив, що це черговий виплід дитячої фантазії, або ж надалі діяли чари янгола. Взявши до уваги той факт, що чоловік не зацікавився, звідки в покинутому монастирі стільки молоді, Ніна більше вірила в другу можливість. Обидва міліціонери, а також люди, які припливли з містечка допомагати в пошуках, здавалися трохи розгубленими: наче забули, навіщо, власне, вони тут з’явилися.

— Ми Обрані, — упиралася Малгося. — А…

Пані Целіна блискавично опинилася поряд із дівчинкою і стисла їй плече.

— Досить, люба. Панове не мають часу, аби слухати вигадки.

— І справді: заберіть, пані, дитину туди, де вона заспокоїться.

Коли пані Целіна з Малгосею вийшли, відізвався Яцек:

— Ви ж дозволите допомогти вам у пошуках, так? Ми знаємо місцевість, ми можемо стати в пригоді!

— Власне, ми б хотіли допомогти! — підтримав його Артур, а потім Маріуш і Адам. Дівчата обмежилися енергійними кивками.

— Згода, за умови, що ваша опікунка не заперечуватиме.

— Не заперечуватиме, — запевнила Еліза.

— Обіцяйте, що не станете відходити далеко.

Йому відповів хор згоди.

— Я організую групу, — запропонувала Еліза. — Маріуш і Артур хай шукають у лісі вздовж дороги до містечка, Адам та Яцек підуть по іншому березі озера, а близнючки — в бік залізничної станції. Я і Лідка підемо вперед, туди, де ліс найгустіший.

— Чому це саме ви маєте йти до найгустішого лісу, а не ми? — висунув претензію Маріуш. — Ви тільки дівчата. Навіть якщо знайдете Тимека, то не зумієте його принести. Я б із цим упорався.

— Чому я маю іти з Адамом? — відізвався Яцек.

— А що зі мною і Ніною? — запитала Тамара.

— У вас сьогодні чергування на кухні, пам’ятаєте? Сніданок Сільвія готує сама, але з іншою їжею ми їй допомагаємо. Такою була домовленість.

— Чергування на кухні? — обличчя Тамари виразно витягнулося.

Еліза пирхнула.

— Якщо не вірите, то можете перевірити: список висить на дверях.

Тамара стенула плечима, навіть не маючи бажання принижуватися до перевірки, але Ніна підбігла до списку. Справді, сьогодні було чергування її та Тамари. Вона зовсім про це забула.

І ще дещо привернуло її увагу.

— Гей, а чому в цьому списку немає Яцека?

— Сільвія не бажає бачити його на кухні. Начебто він розгепав якусь цінну тарілку чи щось таке.

— Яцек не б’є тарілок, — запротестувала лояльна до приятеля Ніна. У хлопця, може, й були різні вади, але незграбність до них не належала.

— Поговори про це із Сільвією.

Тамара й Ніна дивилися крізь вікно, як з‑під монастиря у різні боки розходяться групки молоді. День був похмурим, але ще не дощило. Коротке волосся хлопців і довге дівчат куйовдив вітер, що налітав з озера. Близнючки й Еліза одягли про всяк випадок дощовики, Адам мав ліхтарика, а з кишені сорочки Яцека стирчав папірець, в який, судячи з усього, було запаковано вкрадений зі сніданку бутерброд. Ніна відразу ж замислилася, чи хлопець уже тоді знав, що піде шукати Тимека, чи просто хом’ячив їдло, як тільки мав таку можливість.

Так чи інакше, пошукова група виглядала цілком непогано, й Ніна відчула мимовільний укол жалю, що не може піти з ними. Добре було уявляти, як вона знаходить у лісі пораненого Тимека і стає героїнею.

Вона усвідомлювала, що саме так думають й інші. Ці пошуки були наче конкурс на Обранця: ним виявиться той, хто знайде Тимека, бо це ж була чудова нагода, щоб Обранець проявив себе. Саме тому Еліза хотіла вирушити у найгустіший ліс — це було найгероїчніше.

— Думаєш, Тимека знайдуть? — запитала Тамара.

— Ні. Якщо чесно, то ні, — відповіла, замислившись, Ніна, женучи від себе милу картинку.

— Ти все ще вважаєш, що тут відбувається щось дивне?

— У підвалі сидить пришелепуватий янгол. Хоча б це не здається тобі дивним?

— Я мала на увазі ці зникнення. Спершу Сташек, тепер Тимек. Вважаєш, що їх щось забрало, так?

Ніна повільно кивнула.

— Щось, що мешкає у саду?

Ще один кивок.

— А вони йдуть вихвалятися героїзмом до лісу! — захихотіла Тамара.

— А ми йдемо чистити картоплю.

— Життя непросте, мала, — Тамара поплескала Ніну по спині.

До чищення лишалося ще трохи часу, тож дівчата пішли в сад. На березі озера стирчала висока фігура сержанта Павляка, а поряд — нижча, кремезніша постать коменданта Вілька. По воді пливли човни, в яких стояли люди й тицяли в дно баграми. Вітер сильнішав, спінені хвилі безперестанно спихали човни до берега. Люди з баграми ледь утримували рівновагу широко розставленими ногами й перегукувалися, намагаючись перекричати вітер, що заштовхував слова назад до рота разом із водяними бризками.

Ніна хвилинку спостерігала за цим, а тоді прошепотіла до Тамари:

— Зараз повернуся! — і побігла в глиб саду.

Дівчинка стала перед засохлою купою дерев і пошукала поглядом камінь, яким попереднього дня позначила межі Кола. Камінь був на місці, але тепер він лежав на яловій землі, а межа пересунулася на добрих кілька сантиметрів.

Диявольське Коло розросталося.

Ніна знайшла ще один камінь, поклала його на край кола, котре збільшувалося, і повернулася до Тамари.

— Тут нічого немає! — крикнув із човна чоловік у гумових чоботах і побитому міллю светрі. — З іншого боку ми вже також перевірили!

Дно заскреготіло об каміння, і човен прибився до берега. Чоловік заскочив на один із великих прибережних каменів і послизнувся на мокрій поверхні, але втримав рівновагу.

— Жодного шансу, що хлопець тут потонув, пане владо, — заявив він. — Хіба що відучора течія його кудись занесла, але усього озера нам не сила перешукати — заглибоке воно. Треба послати сюди аквалангістів із Гданська.

Комендант Вільк кивнув, а сержант Павляк помітив дівчат, які стояли поряд.

— А ви чого з іншими не пішли?

— У нас чергування на кухні, — похмуро відповіла Тамара.

— Кухня — це чудово, — пожвавився чоловік у гумових чоботах. — Що на обід? Я голодний, наче три чорти.

Тамара кинула розпачливий погляд на Ніну, яка безпорадно покачала головою. Чи вони всі — а в групі, що прибула з містечка, було кільканадцять чоловіків і кілька жінок — сподівалися, що залишаться тут на обід?

Раптове усвідомлення налякало Ніну більше, ніж розростання усіх диявольських кіл на світі — щонайменше цієї миті. Так, схоже, вони на це сподівалися.

— Ми мусимо пошукати пані Целіну, — Ніна тихцем відтягнула Тамару вбік.

Вони спочатку перевірили їдальню, потім кімнату з каміном, де викликаний з міста скляр саме склив вікно, й нарешті — спальню пані Целіни. Опікунки ніде не було.

Тамара рухом голови вказала на двері до кімнати Азкіеля.

— Вважаєш, вона там? — Ніна підвела брови.

— Ну, а як інакше? Хіба що вона сидить у саду. Але я так не думаю: прохолодно.

Тамара підійшла до дверей і постукала, спершу тихо, потім гучніше. Зсередини почулося невиразне: «Прошу».

Дівчата увійшли до янгольської кімнати. Пані Целіна спочивала в кріслі, а Малгося присіла поряд на бильці, поклавши голову на плече опікунки. Обидві здавалися спокійними й розслабленими. Азкіель, як завжди, сидів на підвіконні й дивився у вікно, але Ніна з якоїсь причини знала, що мить тому він тримав пані Целіну й Малгосю за руки.

— Щось трапилося, люба? — запитала світловолоса жінка. Янгол навіть не озирнувся, але Ніна відчувала, що він спостерігає за нею, наче очі в нього були й на потилиці.

— Міліціонери й шукачі Тимека хочуть залишитися тут на обід, — заявила Тамара.

— Чудова думка, — просяяла пані Целіна. — Це добрі люди, треба винагородити їх за роботу.

— Так, але ми не знаємо, що приготувати на тридцять людей.

— Приготуйте будь‑що, напевне зумієте. Сільвія вам допоможе.

Дівчата з кислими мінами вийшли з кімнати.

— Що тепер? — запитала Тамара. — Я вмію робити тільки яєчню.

— Якось упораємося. Не люблю готувати, але біля мами багато чого навчилася, — думки Ніни вже бігли в інший бік. — Як вважаєш, що він їй робить?

— Азкіель пані Целіні?

— Ага.

— Не знаю. А що мав би робити?

— Ти зауважила, що пані Целіна інколи перелякана і вся на нервах, а часом спокійна та впевнена в собі? Інколи вправно бреше, а інколи — ні? Мені здається, це саме через янгола. Він якимсь чином її змінює.

— Ти маєш на увазі гіпноз чи щось подібне?

— Або янгольські чари, — кивнула Ніна.

— Можливо, — Тамара примружила очі, після чого пожвавилася, коли нова ідея з’явилася у її голові. — А якщо це випробовування?

— Випробовування?

— Може, насправді ні зі Сташеком, ні з Тимеком нічого не сталося, може, вони зараз сидять десь у безпечному місці й сміються з нас. Азкіель і пані Целіна могли влаштувати їхні зникнення, бо хотіли перевірити, як ми поводимося у таких ситуаціях. Перевірити, впораємося ми чи ні. Щось подібне.

— Такий тест на Обранця? І Малгося, яка говорить про духів, теж частина випробування?

— Чому ні? — Тамарі ця ідея сподобалася. — Напевне, це все тільки гра, й нікому нічого не загрожує.

Ніна кивнула, але не почувалася переконаною. Це звучало надто добре, щоби бути правдою.

Розмовляючи, вони спустилися у кухню, де біля великої розжареної печі дрімала Сільвія. Коли дівчата відчинили двері, вона підвела погляд і відразу повернулася до спокою і бездіяльності, які можна помітити тільки у тварин. Чи цю жінку колись щось цікавило?

Ніна зазирнула у комору. Це було сухе, холодне й темне приміщення, під стелею висіли павучі мережива, а єдину лампочку вкривав товстий шар пилу. На полицях лежали мішки з мукою, цукром, квасолею і горохом, а також яєчний порошок, круг золотого сиру й трохи консервів, у дерев’яних скриньках громадилися фрукти й овочі, а в керамічному посуді — масло, шинка й сало. У кутку стояли ще діжки з квашеною капустою і банка густої сільської сметани. Ніна знала, що пані Целіна їздить по молоко до дружньо налаштованих хазяїв якогось із господарств, а решту запасів тут було згромаджено ще до приїзду молоді. Це була частина політики «не впадати в очі», про яку часто говорила світловолоса опікунка. По змозі уникати візитів у містечко, особливо машиною. У цьому не було нічого дивного: в Маркотах люди вже трохи відвикли від туристів, а з місцевих мало хто міг дозволити собі автівку, тож будь‑яка машина, навіть стара «іфа», привертала увагу.

— Суп? — запитала Тамара, зазираючи над плечем Ніни.

— Суп, — зітхнула Ніна.

Густі, наваристі й поживні супи вони їли щодня, бо м’ясо коштувало дорого і його важко було дістати, а інші страви надто складні. Тільки раз вони отримали на друге ще й вареники зі сливами та сметаною.

— Капусняк?

— Може, й так, — кивнула Ніна. — Ти хочеш чистити картоплю чи яблука?

— Картоплю.

— Тоді я почищу яблука, — Ніна гірко глянула на зібрані в саду фрукти: малі, побиті й трохи червиві. Але на компот придадуться.

Дівчинка знайшла одну миску для шкірок і другу для порізаних яблук, вийняла з шухляди ножика та присунула лавку до печі. Їй не було холодно, але жар від вогню діяв заспокоююче. Уся кухня, зрештою, здавалася чудовим і безпечним місцем: вона була великою і старовинною, зі стін тут звисали пательні, дерев’яні ложки, тесаки й інші предмети, призначення яких дівчинка навіть не знала, а на полицях рядочком стояли великі, довоєнні ще, банки. Колись, якщо судити за малюнками, у них мали зберігатися різні екзотичні приправи, але зараз вони були порожніми (Ніна із цікавості зазирнула в кілька).

Вона уявляла, якою була кухня, коли в монастирі мешкали сестри. Запах трав, що висять під високою стелею, ковбаси й шинка, що в’яляться над вогнем. Чи сестри любили приходити сюди чаювати і пліткувати за старим дерев’яним столом, на якому розкачували тісто на макарони? А може, їм не доводилося займатися такими приземленими справами, як плітки?

«Так чи інакше, це мусило бути цілком симпатичне місце», — визнала Ніна, а потім її погляд упав на Тамару, яка із замурзаними грязюкою бровами рубала картоплю на рівні кубики, по черзі обрізаючи її з шести боків.

— Що це ти робиш?

— Чищу картоплю, а що?

— Ні, не так! Дивися, — Ніна продемонструвала, як треба робити. — Ти справді ніколи в житті не чистила картоплю?

Тамара стенула плечима.

— Ні. У нас готує економка або моя мачуха, коли хоче похизуватися.

— У вас є економка? — Ніна витріщила очі. Кухарки асоціювалися у неї виключно з давно минулими передвоєнними роками, до того ж раніше їй ніколи не спадало на думку, що Тамара може бути багатою. Не здавалася вона такою.

— Страшенно по-буржуйськи, так? — старша дівчинка захихотіла. — Тато сказав, що я не повинна говорити про це в школі. Скільки цієї картоплі має бути?

— Не знаю, — у Ніни промайнула думка, чи не запитати Сільвію, але це, мабуть, не мало сенсу. — Отієї коробки має вистачити.

А якщо не вистачить? Або якщо супу вийде забагато й пані Целіна бурчатиме за змарновану їжу?

Вона знову відчула, як її охоплює паніка, але з усіх сил, на які її вистачило, наказала собі зберігати спокій. Від паніки нічого хорошого не буде.

— Коробки вистачить, — повторила Ніна, намагаючись, щоби в голосі прозвучала впевненість, якої вона геть не відчувала.

— Моя мачуха тебе б полюбила, — заявила Тамара. — Ти симпатична, любиш носити сукні, вмієш готувати й завжди маєш чисті нігті. Вона була б від тебе у захваті.

Ніна не знала, чи це мав бути комплімент, чи ні, тому про всяк випадок не відізвалася. Тільки за мить, коли мовчання затяглося, сказала невпевнено:

— Але ти, судячи з усього, мала вже багацько пригод.

— Пригод? — Тамара звела брови, а Ніна трохи почервоніла. Що могла зробити, коли вдягнена, як хлопець, дівчина нагадувала їй героїню роману? Тамара напевне не робила всіх тих нудних речей, які наказували робити Ніні. Вона здавалася людиною, з якою весь час трапляються пригоди.

— Ти смілива й носиш штани, наче хлопець, і…

— Я не мала жодних пригод, — нахмурилася Тамара, а Ніна відчула, що не треба далі розпитувати.

«Таємниці, — подумала вона. — У кожного є якісь таємниці, навіть у Тамари та Яцека, який, незважаючи на свою спритність, першого ж дня, як сюди потрапив, розтрощив одну з цінних тарілок Сільвії».

Подумавши про Сільвію, дівчинка поглядом помандрувала до вікна, де зараз сиділа жінка. Сиділа і — як же інакше! — нічого не робила.

— Може, почистиш яблука, а я допоможу Тамарі з картоплею? — запропонувала Ніна.

Сільвія охоче погодилася. Як це так, що вона ніколи не відмовляється попрацювати й водночас ніколи нічого не робить з власної ініціативи?

— Можу поставити тобі кілька питань? — Ніна почувалася трохи дивно, звертаючись на «ти» до дорослої особи, але пані Целіна підкреслювала, що саме так треба звертатися до Сільвії та Ремігіуша. «Вони до цього привчені», — додавала вона.

Ще один кивок.

— Ти звідси? Тобто народилася у Маркотах?

— Так.

— А, гм‑м, де ви мешкаєте? Ти і твій брат?

— По-різному. Тут і там. У людей.

— У людей?

— Ну. Люди нас тримають і дають їсти. Ми працюємо.

— А що робите?

— Пильнуємо.

«Пильнуємо»? Ніна, яка сподівалася на досить очевидну відповідь: «Допомагаємо по господарству», трохи здивувалася.

— А що?

— Та все, — губи жінки піднялися, відкриваючи зуби. Сільвія зреагувала так, як реагувала на Яцека, а також на всіх, хто необережно користувався посудом чи намагався винести його з кухні без дозволу. Нещодавно Ніна була свідком того, як в Елізи впало на підлогу блюдце. Воно не розбилося, навіть не надщербилося, але Сільвія відразу скочила зі стільця з таким виразом обличчя, наче мала намір придушити дівчинку.

Дивна жінка.

— А, гм‑м, ти давно мешкаєш у монастирі? Допомагала пані Целіні наводити тут лад?

— Робила все, що треба. Я і Ремігіуш.

— Виходить, ви повинні непогано знати монастир. Може, ти була… — Тамара кинула на Ніну застережливий погляд, але дівчинка не зуміла зупинитися, — …у винному погребі?

— Там сидить янгол. Зачинений.

Ніна зі здивуванням покачала головою. Чого-чого, але такого вона не очікувала. Подумати тільки, розгадка таємниці підвалу була настільки близькою, але нікому й на думку не спало поговорити із Сільвією.

— А ти його бачила?

— Ні, відчувала.

— Відчувала?

— Він смердить страхом. Тут усі смердять страхом.

Ніна поглянула на Тамару, яка красномовним жестом покрутила пальцем біля скроні. «Божевілля шириться», — склалися її губи в нечутні слова.

— А чому він там сидить? Хто його зачинив? Хто він узагалі такий? — Ніна закидала Сільвію питаннями, але виявилося, що жінка нічого більше не знає.

Коли в трьох великих казанах вже готувався суп, а поряд булькотів компот, Тамара пішла до спальні, а потім повернулася із книжкою. Усілася на стільці біля столу й занурилася у читання, демонструючи найвищу байдужість до всіх капусняків світу. Ніна хотіла зробити так само, але відчуття обов’язку не дозволяло їй забути про пічку.

Вона мусила визнати, що, незважаючи на нелюбов до готування, собою трохи пишається. Раніше тільки допомагала мамі, а тепер — прошу: їй вдалося покерувати Тамарою і Сільвією та приготувати цілий обід. Суп, наскільки вона могла судити, смакував добре, й було його саме стільки, скільки треба. Мабуть. Але за це вона, якщо буде потрібно, хвилюватиметься пізніше.

Припинивши переживати через їжу, вона глянула на назву книжки, яку читала подруга. «Таємничий супротивник» — напевне, знову якийсь детектив. Тамара привезла їх штук п’ять, а може, й більше, всі дуже зачитані, з плямами від їжі, із загнутими сторінками. Ніна вже прочитала «Етюд у багряних тонах», «Стамбульський експрес», «Готель на узбережжі» й потроху починала розуміти, в чому сенс роботи детектива.

Цікаво, а чи сама вона так зуміла б?

Проблема в тому, що Шерлоку Голмсу чи Еркюлю Пуаро було легше. По‑перше, вони не були тринадцятирічними підлітками, яких ніхто не сприймав серйозно. По‑друге, вони робили висновки на підставі конкретних доказів: плям воску, слідів багнюки чи решток попелу. Ніна не мала нічого подібного: в монастирі відбувалися дивні речі, але все це було дуже непевно. Може, Сташек і справді повернувся додому, а Тимек загубився десь у лісі? Ніна не довіряла вже навіть власній пам’яті: чи сліди в Диявольському Колі й справді вели тільки в один бік? А нічні слова Малгосі? Можливо, дівчинка просто щось бурмотіла, й те безглузде белькотіння випадково склалося у зловісні слова. Навіть камінь, що позначав межу Диявольського Кола, не був жодним доказом, бо хтось міг його пересунути або просто копнути, не зауваживши.

Окрім того, були ще постійні відключення світла — спочатку тільки в монастирі, а тепер і в містечку; був той факт, що Ніна та Яцек не могли знайти дорогу до будинку Левицьких; були дивні картини Маури чи дивна поведінка Сільвії і Ремігіуша. Окремо кожна з цих загадок легко пояснювалася, але через усе це складалося моторошне враження, що в монастирі відбувається щось погане.

Ніна роздратовано похитала головою. У будь‑якому випадку, коли вона вже в чомусь була впевненою (наприклад, що Сташек не повернувся додому, або що пані Целіна не пішла до міліції), відбувалося щось, що цю впевненість нищило, а Ніна знову виявлялася дівчинкою із занадто багатою уявою — тією, яка з нудьги вигадує якісь дивні речі.

Може, вона насправді все це вигадала?

«Ні, — подумала Ніна, — це не моя уява». Але їй бракувало конкретного доказу. Досі все те, що могло б вважатися доказом, або зникало із часом (як сліди у Диявольському Колі), або ж існувало лише в непевних спогадах Ніни (як слова Малгосі). Лише замкнений у підвалі схиблений янгол не мав наміру зникати й був максимально конкретним і реальним. Як на Ніну, навіть занадто реальним.

І знову поверталися запитання, на які вона дуже хотіла б мати відповідь. Ким був скалічений янгол? Чому його зачинили в підвалі та хто зачинив? Пані Целіна? Азкіель? Може, крилаті через щось посварилися, але якщо й так, то через що? Що могло бути настільки важливим, що одна зі сторін конфлікту опинилася ув’язненою у підвалі?

Вона потерла синці на зап’ястках. Подумалося, чи не варто повернутися у підвал — янгол, схиблений чи ні, міг багато знати про те, що відбувається у монастирі. Але вона побоялася. Тільки через думку, що їй доведеться знову дивитися у страшне обличчя, відчувала млість, а крилатий здавався небезпечним навіть за ґратами.

Повернися, коли довідаєшся, що означає білий пил на черевиках.

Що це значить? І чи янгол насправді небезпечний? Бо ж Сільвія твердить, що «він смердить страхом». Що тут усі смердять страхом.

Ніна зітхнула. Цього разу досить голосно, щоби Тамара підвела погляд з‑над читаної книжки.

— Щось не так?

— Треба винести компот у сад, щоб вихолов, — дівчина розумно вирішила, що якщо вона зосередиться на приземлених справах, то, може, не боятиметься так сильно. Цей метод діяв, хоча щогодини все менше.

— Ага, зараз тобі допоможу.

Годиною пізніше до монастиря почали повертатися перші групки шукачів, і вже з їхніх облич Ніна зрозуміла, що вони не натрапили на сліди Тимека. Їй аж серце краялося. Одна справа думати, що хлопця не знайдуть (бо саме так вона вважала), і зовсім інша — на власні очі побачити похмурі й невеселі обличчя. Коли в монастир увійшла остання пара — Маріуш і Артур, які мовчки покачали головами, — Ніна мало не розплакалася.

Обід розпочався у похмурій атмосфері — всі зрозуміли, що сталося щось невідворотне й трагічне. Вже, певно, ніхто не вірив, що Тимека вдасться колись знайти. Утім, поступово під впливом тепла й хорошої їжі настрій у молоді поліпшився. Хлопці розповідали про небезпеки, на які вони наражалися під час пошуків, дівчата скромніше — давали зрозуміти, що й вони виказували відвагу, переходячи пінисті потоки чи заглядаючи до темних вологих печер. Ніна слухала все це, похнюпившись. Настрій їй не поліпшив навіть той факт, що суп був смачним і що вистачило його на всіх. Їй уперше здалося, що по‑справжньому долею Тимека переймалася тут лише Малгося, а інші якщо про щось і шкодували, то лише про те, що не вони виявилися Обраними. Якщо чесно, Ніна мусила визнати, що й вона не була якось особливо прив’язана до хлопця (вони й розмовляли всього разів зо два чи зо три), але вона принаймні боялася того, що могло означати зникнення Тимека. Тому ці вихваляння за столом будили в ній безсилу злість. «Вони всі дурнуваті, — думала вона, мовчки мішаючи ложкою капусняк, — підбадьорюють себе тим, що хтось упав у воду, бачив вепра або ж роздер собі штани на впалому дереві, але не помічають, що в монастирі відбувається щось погане. Чому вони настільки сліпі?» Ніна роздратовано труснула головою. Навіть Яцек і Тамара залишили її, бо збуджений хлопець навипередки похвалявся з Артуром («Павуки? Та я мало не наступив на змію!»), а Тамара була надто безтурботною, аби чимось перейматися.

По обіді пані Целіна знову порушила свою звичку не привертати уваги й вирушила машиною разом із Ремігіушем. Повернулася тільки до підвечірку. Привезла велику коробку тістечок. Побачивши ці тістечка, Ніна відчула, як повертається злість: невже пані Целіна могла подумати, що солодощі мають допомогти їм забути про Тимека. Про те, що хлопець або лежить десь поранений і з кожною годиною має усе менші шанси вижити, або вже мертвий, або ж сталося з ним щось настільки страшне, що навіть і уявити неможливо.

— Тістечко, люба? — пані Целіна заохочувальним жестом підсунула до Ніни коробку.

— Нема бажання, — дівчинка стиснула губи й глянула із викликом. «Мене цим не купиш», — подумала вона. Але відповідно до того, як солодощів меншало, вона все сильніше жалкувала про своє рішення. Тістечка виглядали по‑справжньому смачними: особливо ті, з крихким сподом та з кремом і ягодами зверху. Саме такі, які вона найбільше любила.

Нарешті Ніна, почуваючись мерзенною зрадницею, з’їла останнє тістечко. Воно було дуже солодким і застрягало в горлі, наче вона намагалася проковтнути повну ложку цукру. Спершу дівчина навіть відчула легку нудоту, а потім їй захотілося плакати. Пані Целіна дивилася на неї зі співчуттям, і це було найгірше.

Після підвечірку вони перейшли до кімнати з каміном, де чекала наступна несподіванка, а саме — радіо, велике й за формою подібне до пузатої шафки. Цікаво, чи пані Целіна їздила за ним аж у Гданськ? Бо ж у Маркотах, певно, нічого подібного не зуміла б знайти. Молодь відразу збилася у зграйку навколо дерев’яного ящика, а Ніна, й далі зі стиснутими губами, всілася у кріслі біля вставленої шиби. Погода від ранку не змінилася, було вітряно й похмуро, наче от‑от мало задощити. Ніна, яка ще мить тому роздумувала, чи не вирушити їй у Маркоти, тепер вирішила, що краще залишитися у монастирі. Пані Целіна попереджала про дощ, і хоча дівчинка була майже впевненою, що небезпека криється у саду, а не дорогою до містечка, але ж… що ж, це була тільки МАЙЖЕ впевненість. Ніна воліла під час мжички мати дах над головою.

Пані Целіна намагалася упіймати якусь станцію, але з апарата долинали лише дивакуваті високі звуки, ніби хтось катував хом’яка.

— Не розумію, — бурчала жінка. — Радіо абсолютно нове, повинно працювати.

Кілька хлопців запропонували допомогу, але дерев’яний ящик, схоже, вперся на своєму. Крутіння верньєрами, стукання по корпусу і навіть колупання у механізмі не діяли на нього, і він видавав тільки отаке жахливе вискотіння.

Пані Целіна врешті відступила й обвела заклопотаним поглядом обличчя розчарованої молоді.

— Вибачте, — сказала. — Може, завтра зможу його поміняти.

Світло над її головою згасло, а Ніна несподівано подумала: «Світ змінюється». Може, те, що електричні апарати псуються, було першою ознакою цієї зміни.

Через брак радіо пані Целіна принесла й роздала настільні ігри та колоди карт. На диво, ні‑хто не протестував і не намагався вислизнути з кімнати з каміном. Ніна, Тамара та Яцек зайняли місце недалеко від вікна. Спершу грали в «бирки»[18], потім — у покер, на сірники. У «бирки» неодмінно вигравав хлопець, який зі спритністю фокусника витягав брусок із самого низу стосу, а покер був стихією Тамари, яка блефувала, не кліпнувши оком. У їхньому товаристві Ніна почувалася останньою невдахою. Чи вона й насправді не може нічого іншого, як тільки вигадувати неіснуючі речі?

Тамара забрала чергову порцію сірників, глянула на годинник, а потім — на Ніну.

— Скоро ми повинні збиратися. З підвечірком нам пощастило, але вечерю доведеться робити.

— Я також муситиму йти, — зітхнув Яцек. — Пані Целіна попросила мене й Адама позбирати речі Тимека і занести до її кімнати.

— Тебе й Адама? — Тамара звела брови. Адам сидів неподалік: як завжди, сам і, як завжди, із великим томом поезії на колінах. Дівчина, схоже, не переймалася тим, що він може її почути. — І відколи ти з ним так товаришуєш?

— Він непоганий, — зніяковів Яцек. Схоже, він не поспішав виконувати доручення опікунки, й Ніну це не дивувало. Вона уявила процес пакування валізки Тимека і як її виносять зі спальні. Був у цьому якийсь знак того, що хлопець уже не належить до їхнього ґрона й ніколи сюди не повернеться. Залишиться після нього тільки порожнє, рівно застелене ліжко. Цікаво, чи, дивлячись на нього ввечері, хлопці подумають про зниклого приятеля?

В очах Ніни знову з’явилися сльози.

Але ж це треба зробити? Бо так позбуваються речей того, хто вмер.

Згорблена, вона дивилася на розкидані поблизу карт бруски. Тризуб, гарпун, багор. Люди, що прочісують баграми дно озера в пошуках тіла.

Повернися, коли довідаєшся, що означає білий пил на черевиках.

Вона випросталася, її очі блиснули.

— Ми мусимо піти у сад, — сказала дівчинка.

— Зараз? — здивувалася Тамара. — А вечеря?

— До дупи вечерю!

— Це починає мені подобатися, — старша з дівчат вишкірилася. — Яцеку, ходімо з нами? Не знаю, що там Ніна крутить, але якщо судити з її обличчя, це може бути щось цікаве.

— А якщо піде дощ? Ми ж тоді маємо не виходити.

— На дощ збирається зранку, і якщо не пішов досі, то вже не піде, — заявила Ніна. На мить їй вдалося переконати навіть себе.

Вони вислизнули з кімнати (на щастя, пані Целіна, зайнята читанням товстезного любовного роману, не звернула на них увагу), а потім вийшли в сад. Ніна глянула на важкі від дощу хмари, краї яких палали пурпуром сонця, що саме заходило. Озеро, що хвилювалося під вітром, було майже чорним, і тільки від білої піни на хвилях відбивалися червоні спалахи, наче хтось налив у воду трохи крові. Було холодно, майже по-осінньому. Холодні подмухи вітру збивали з дерев листя, а повітря пахло майбутнім дощем.

— Ми йдемо до Диявольського Кола? — намагалася здогадатися Тамара.

— В інший бік, — Ніна застібнула кофту. — До зруйнованого крила. Я знаю, що означає білий пил на черевиках.

Старша дівчина звела брови, але, на щастя, цього разу не згадувала про божевілля, яке передається. Тільки стрепенулася і крикнула на вітер, а шум хвиль і шелест листя заглушили її голос.

Ніна привела друзів на те місце, де кількома днями раніше вона сиділа на рештках кам’яної вежі й думала. Тамара роззирнулася, тоді як Яцек, хизуючись, стрибав по руїнах і втікав від хвиль.

— Що ти думаєш знайти? — запитала старша дівчина. — Люди з баграми вже перешукали тут озеро.

— Так, але вони шукали ті… тіло, — Ніна запнулася. Жахливо було говорити так про Тимека. Раптом те, що вона майже не знала хлопця, перестало мати значення, та їй знову довелося змагатися зі сльозами, що затьмарили очі. Це було таким… потворно несправедливим.

Вона зітхнула й зуміла себе опанувати.

— Ми шукатимемо дещо менше й твердіше, — додала дівчинка. — Навіть якщо люди з містечка тицяли в нього баграми, то вони могли подумати, що натрапили на звичайний камінь.

— І що ж це таке?

— Багаж Сташека, — пояснила вона терпляче. — Якщо справді хтось або щось забрало хлопця, а пані Целіна хотіла від нас це приховати, треба було щось зробити із його багажем. Ми б не повірили, що він повернувся додому, якби у спальні залишилася валізка. Адам був тут того ранку, коли зник Сташек. Я зауважила, що його черевики й штанини припорошені білим пилом, але не знала тоді, що це означає. Тепер думаю, що пані Целіна наказала Адаму заховати десь валізку Сташека, а він узяв і втопив її в озері з цього боку, бо розумів, що тут ніхто не купатиметься.

— Це має сенс, — Яцек, до якого таки дісталася одна із хвиль, відмовився від розваги й підійшов до дівчат. Мокрі черевики залишали сліди, що чітко відтискалися на білому пилу. — Тільки як ми ту валізку знайдемо? Нам, певно, доведеться пірнати. — Він глянув на озеро, а потім знову на Тамару й Ніну, після чого енергійно кивнув. — Якщо хочете, я можу це зробити. Плаваю вже досить добре.

— Будемо мінятися, — розсудливо промовила Тамара. — У холодній воді ніхто з нас довго не витримає.

Вони пішли до монастиря по купальні костюми. Ніна нишком сподівалася, що, поки дійде черга до неї, Тамара або Яцек знайдуть валізку. Заходити в холодне озеро — останнє, що їй зараз хотілося. Ну, може, не останнє: ще більше вона боялася зустрічі з янголом у підвалі. Тож скажімо так: майже останнє.

Дівчата підперли стільцем двері порожньої у цю мить спальні й почали перевдягатися. Ніна на купальний костюм одягла сукню, а Тамара — штани й блузку; обидві взяли також теплі светри. Білизну Ніна запхнула в торбу з речами для прання, після чого схилилася, щоби вийняти з валізи рушник. Коли вона випростувалася, її погляд упав на детектив, позичений у Тамари. Він лежав на ліжку. Між його сторінками виглядав папірець.

Ніна, яка була майже впевнена, що нічого подібного вона в книжку не вкладала, підняла її і відкрила.

Усередині був лист.

Анонімний лист, написаний згідно з усіма правилами, кострубатими літерами, наче автор, бажаючи ще більше приховати почерк, писав лівою рукою.

ЯКЩО НЕ БАЖАЄШ ЗАКІНЧИТИ ТАК, ЯК ТИМЕК І СТАШЕК, ТРИМАЙСЯ ПОДАЛІ ВІД ДИЯВОЛЬСЬКОГО КОЛА НА СВІТАНКУ, ПІД ЧАС ЗАХОДУ СОНЦЯ І ПІД ЧАС ДОЩУ.

— Що там у тебе? — Тамара із цікавістю зазирала Ніні через плече. — От холера. Хто ж це міг написати?

— Уявлення не маю, — Ніна знизала плечима.

— Це застереження чи погроза?

— Не знаю.

— Сподіваюся, що перше. Це б свідчило, що є хтось, хто за тебе переймається.

Ніна пригадала, як вона стояла на межі Диявольського Кола. У неї тоді було враження, що хтось за нею слідкує, але коли вона озирнулася, не було нікого.

— Якщо так, то чому просто мені про це не сказати?

— Може, він несміливий? — засміялася Тамара. — Такий тихий залицяльник.

Непереконана дівчинка вклала листок назад у книжку, яку про всяк випадок сховала у валізку, вирішивши, що й лист не може стати доказом того, що в монастирі відбувається щось погане. Певно, якби вона показала його пані Целіні, опікунка сказала б, що хтось так гидко жартує з Ніни.

Вони повернулися на берег озера, де вже на них чекав Яцек. Коли Ніна розповіла йому про аноніма, очі хлопця миттєво заблищали.

— Можемо порівняти почерки й довідатися, хто його написав. Навіть якщо хтось послуговується друкованими літерами, це ж можна розпізнати, вірно?

— Тут небагато нагод для писання, — звернула його увагу Ніна. — Тобі довелося б підходити до кожного й просити написати на аркуші кілька слів, а це здалося б підозрілим.

— Ми щось вигадаємо, — Яцек незмінно випромінював оптимізм та енергію. — Наприклад, пограємо в незакінчені речення. Знаєте, одна особа пише на аркуші перший рядок, тоді — друга й так далі. Якщо вмовимо пані Целіну, то вона змусить й інших.

— Валізка, — нагадала Тамара.

— А, точно, — Яцек роздягнувся до плавок. На його руках виступили сироти, але він сміливо пішов у воду, й за мить озеро закрило його. Дівчата присіли на березі, неспокійно вдивляючись у те місце, де він зник. Хвилі вищали, вітер кидав їм в обличчя краплі води. Ніна ще встигла подумати, що, можливо, вони мали обв’язати Яцека мотузкою, щоби в разі чого зуміти його витягти. Але саме тоді хлопець випірнув, пирхаючи, наче тюлень.

— Унизу небагато що видно, мушу мацати руками, — заявив він. — Але, певно, нічого, окрім муляки, немає.

— Може, пошукаємо завтра, коли буде світліше? — Ніна перевела погляд на півколо червоного сонця, що визирало з‑за хмар і поволі наближалося до горизонту.

— Немає сенсу переривати. До того ж я вже мокрий, — Яцек знову зник під водою. Дівчата чекали на нього, час від часу пересуваючись уздовж берега. Ніну знову огорнули сумніви. Може, вона помилялася і ніякої валізки тут немає. Цікаво, чи Яцек і Тамара сильно розлютяться, якщо виявиться, що вона наказала їм мерзнути дарма?

Десять хвилин по тому Тамара змінила посинілого Яцека. Хлопець витирався, клацаючи зубами, а Ніна дивилася у темне дзеркало збуреного озера. За хвилину настане і її черга. Мусила визнати, що їй було страшнувато — не тільки через холод, але й через те, що могло виявитися під водою.

Чи далеко було до сутінок?

Тамара випірнула, протерла очі й висякалася.

— Є валізка, — сказала вона. — Мабуть.

— Зумієш її витягти? — пожвавилася Ніна, а Яцек підскочив до берега на одній нозі, бо на другу саме натягав штанину.

— Не дуже. Хтось прив’язав до неї камінь, а я не зумію те паскудство розплутати. Там і справді мало що видно.

— Може, досить буде перерізати мотузку? — запропонував Яцек. — У кого є ніж?

Ножа не було ні в кого.

— Ножі є на кухні, — із сумнівом промовила Ніна. — Але якщо я туди зайду, то змушена буду залишитися готувати вечерю.

— А мене Сільвія викине, — додав Яцек. — Щоразу, як мене бачить, має такий вигляд, наче готова вкусити.

Виходило, що ножі поки що недоступні.

— Є ідея, — Яцек одягав гольф, тому його голос, стлумлений товстим матеріалом, почав звучати глухо. — Тамара прив’яже до валізки нашу мотузку, а потім ми все це витягнемо на берег. Знаєте, і валізку, і камінь, і що там ще є. Утрьох упораємося.

Ніна побігла за мотузкою. Шукати не довелося, бо у саду між деревами було розтягнено тонку мотузочку, на якій у погожі дні розвішували прання. Якийсь час вона, лаючись на свої короткі нігті, розплутувала затягнені навколо гілки вузли. Коли вона повернулася, занурена по пояс у воду Тамара енергійно підстрибувала.

— Гей, не хлюпай, — Ніна відступила на півкроку.

— Холодно, холера, — буркнула старша дівчина. — Хочеш помінятися?

— Ні, дякую, — Ніна про всяк випадок відступила ще трохи. — Ти насправді добре справляєшся.

Стискаючи в одній руці мотузку, Тамара зникла під водою. «Не було сенсу міняти її, якщо досить просто прив’язати той шнурок», — так Ніна виправдовувалася перед собою.

— Є, — Тамара вийшла на берег. Ніна відразу подала їй рушника, і дівчина, яка тремтіла від холоду, швидко в нього загорнулася. З рушника вистромлювався тільки кінчик носа й очі, в яких було видно… страх.

Що її так перелякало?

Ніна не мала часу над цим замислюватися, бо Тамара зав’язала рушник під шиєю, а тоді вказала на кінчик мотузки, що лежав на траві.

— Добре, тягнемо.

— На раз-два-три, — сказав Яцек. — Раз, два, три!

Вони шарпнули всі разом. Що б не знаходилося у воді, воно було важкезним, наче вони намагалися витягти на поверхню здохлого кита. На чолі в Яцека пульсувала вена, Тамара почервоніла, наче буряк. Ніна відчувала, як тонка мотузка врізається їй у долоню, і стиснула зуби.

— Ще раз! Уже майже!

Вода закипіла, наче щось велике підпливло до поверхні. Вони ось‑ось мали побачити це, коли хвиля розміром з вівчарку хлюпнула в обличчя Ніни. Дівчина мимоволі відпустила мотузку, аби протерти очі, а Яцек і Тамара самі не зуміли втримати тягар ЧОГОСЬ. Це ЩОСЬ знову опустилося на дно.

— Хай йому грець, — спокійним філософським тоном сказала Тамара.

— Вибачте, — пробурмотіла Ніна. — Може, залишимо це до завтра?

Вона керувалася не лише співчуттям до змерзлої, усе ще вдягненої у мокрий купальник Тамари. Насправді вона боялася того, що знайдуть в озері. Нещодавно вона марила про конкретний доказ, а тепер, коли мала його в руках, її охопив страх. Ніна воліла б ще трохи пожити, нічого не знаючи.

Але Тамара та Яцек її не слухали.

— Зараз ми це витягнемо, тільки дайте мені перевдягнутися, — сказала старша дівчина, а тоді, хмурячись, додала: — Як вважаєте, якщо я зніму купальник і вдягну штани на голий задок, буде нормально?

Яцек і Ніна почекали, поки Тамара перевдягалася за кущем троянди. Вона не відходила далеко — не мусила, вечірні сутінки вже підступили так, що на відстані кільканадцяти кроків нічого не було видно. Ніна занепокоєно поглядала на підступаючу темряву. Вони мали б уже бути в монастирі. Чорт із нею, із вечерею, за що, напевне, вони отримають прочухана, але ж пані Целіна попереджала їх, аби поверталися до сутінок.

Ще одна хвиля лизнула Ніні ноги. Вода була чорною, наче диявольська смола, тільки посередині бігла срібляста смуга. На диво, з неба вже зникли хмари, хоча вітер був ще сильним і все шарпав довге волосся Ніни. Вона відійшла від берега, її серце калатало. Що ж таке перелякало Тамару в озері?

Дівчина повернулася у явно кращому гуморі.

— Добре, тягнемо знову. Тільки поспішімо, бо я зголодніла. Як вважаєте, чи хтось за нас зробив вечерю, чи все ще чекають, коли ми прийдемо?

Ніна та Яцек не відповіли, зосереджуючись на зусиллі. Ніна вперлася у землю ногами, мотузка знову врізалася у ніжну шкіру долоні. «Цього разу не пущу, — думала вона вперто. — Не пущу тебе, заразо! Навіть не думай про це».

На поверхні знову з’явився клубок, в якому тільки за мить вона розпізнала валізку, з’єднану з чималим каменем. Одне до іншого було прив’язане кількаметровою мотузкою, а все разом мало вигляд якоїсь обгорнутої павутинням міни.

— І як ми це розв’яжемо? — похитав головою Яцек.

Утім, розв’язали, користуючись то зубами, то нігтями. Але раніше, ніж вони зуміли відділити камінь від валізки, вже майже стемніло.

Хлопець кинув камінь назад у воду, а валізку підняв.

— Тут уже нічого не видно. Ходімо до монастиря.

Не чекаючи на відповідь, Яцек погнав уперед. Ніна почекала, поки він трохи віддалиться, а тоді ухопила Тамару за лікоть.

— Ти ж щось бачила у воді, вірно? Щось, що тебе налякало?

— Нічого я не бачила, — буркнула старша дівчина.

— Що там було? — наполягала Ніна. — Маура говорила…

— У Маури не всі вдома були! — відрізала Тамара.

В одному з покинутих приміщень вони відчинили валізку. Яцек нахилився над нею зі свічкою — вбрання всередині смерділо намулом і починало гнити, але ще можна було розпізнати сліди колишніх яскравих барв.

Тільки Сташек носив такі кольорові шмотки.

— Що тепер? — запитала Ніна. У світлі свічки вона побачила Тамару та Яцека, блідих, із виразом невпевненості на обличчях. Дівчинка подумала, що, мабуть, не тільки вона воліла б, аби вони ніколи не знайшли цього багажу.

— Ну, тепер пані Целіні доведеться пояснити нам кілька речей, — сказала повільно Тамара, все ще вдивляючись у вміст валізки.

— Підеш до неї? — запитала Ніна з надією, але, на її розчарування, старша дівчина покачала головою.

— Це була твоя ідея, тож ти й іди, — вона закрила валізку й подала Ніні, яка машинально підхопила слизьку й мокру ручку, що на дотик нагадувала слимака. Мерзота! До того ж, як тільки вона це зробила, то відчула, що, по‑перше, вода з валізки стікає на її нові панчохи, а по‑друге, тепер уже немає іншого виходу, окрім як йти до пані Целіни.

— Але пані Целіна напевне вже з усіма в їдальні, — спробувала вона ще раз, але не надто впевнено.

— Тим краще, — кивнула Тамара. — Якщо запитаєш її при всіх, що значить ця валізка, вона не зможе відкараскатися. У тебе вийде, мала, — вона поплескала Ніну по спині. — Ми будемо поруч, але ця вистава належить тобі.

І ось через п’ять хвилин Ніна увійшла до їдальні, тримаючи в руках багаж, з якого все ще стікала вода. Усі очі миттєво зосередилися на ній. Дівчинка мовчки зупинилася. На столах уже чекала вечеря: розігріті рештки супу з обіду й глибокі тарілки із канапками з військових консервів. Ніна, яка дуже не хотіла думати про те, на що чекати наступної миті, зосередилася на дрібницях — наприклад, на тому, що їжею вони завдячували завбачливій Елізі й що пані Целіна має дуже незадоволений вигляд.

Тамара, яка стояла поруч, штовхнула подругу ліктем.

«Раз козі смерть», — подумала Ніна. І раніше, ніж страх зумів відібрати в неї можливість рухатися, кинула смердючу валізку на стіл.

18 «Бирки» — настільна гра з короткими брусками (бирками).

РОЗДІЛ СЬОМИЙ,

в якому всі стають жертвами чарів,

а Ніна звинувачує янгола й тікає у ніч

— Ну от, хто б подумав, що в тебе таке відчуття драматизму, — хихотіла Тамара через півгодини, коли вони сиділи у кімнаті з каміном. Сільвія принесла тацю з кухлями какао, і тепер молодь пила гарячий напій, прислухаючись до вітру, що вив за вікном.

— Драматизм! — пирхнула Еліза. — Оце так. Усю скатерку виквецяла якимось свинством. Завтра випереш її.

— Та нормально, виперу, — погодилася покірно Ніна. Ще мить тому на неї сипався град питань, а тепер у кімнаті з каміном запала тиша. Дівчинка зіщулилася у кріслі. Чому вони так на неї дивляться?

— Хочу додому! — Малгося мала такий вигляд, наче от‑от мала розревітися. — Боюся!

Еліза обійняла її, наче захищаючи, а Лідка глянула на Ніну. Зарум’янена від гніву дівчина здавалася — наче це було можливо — ще красивішою, і цього не змінила навіть пов’язка навколо голови.

— Бачиш, що ти наробила? Через тебе дитина боїться.

— Пані Целіна казала, що янгол зараз прийде й усе нам пояснить, — Яцек намагався залагодити ситуацію, але його ніхто не слухав.

— Мій батько мене б ременем відшмагав, якби я за вечерею зробив щось подібне, — Фліп глянув на Ніну, а потім перевів погляд на Флапа. — Так, Маріуше? Що ти про це думаєш?

— Добра прочуханка ще нікому не зашкодила, — кремезний хлопець миттєво зметикував, що саме він повинен відповісти. Може, він і не був настільки тупим, як могло здатися.

— То як, начистимо їй мармизу? — Артур вишкірив зуби. — Маємо хвилину, поки Азкіель не з’явився. То можемо сказати, що вона спіткнулася на сходах. Як вам ідея? Сильно не кривдитимемо, тільки дамо трохи прочухана.

Звучало це як тупий жарт, але примружені очі хлопця були наповнені злістю. На щастя, ніхто не квапився пристати на цю пропозицію.

— А ти волів би нічого не знати? — Ніна намагалася збунтуватися, але Адам презирливо гарикнув:

— Ми воліли б, аби ти наступного разу думала, перш ніж щось зробити!

Геля гаряче кивала, її близнючка послала Ніні сповнений докору погляд, а Еліза підсумувала:

— Ти пустотлива дитина, от і все. Від самого початку тільки вигадуєш дурню.

— Я знайшла валізку Сташека в озері, це — дурня? Як ти це поясниш?

— Я нічого не мушу пояснювати. Це нісенітниця. Просто нісенітниця й усе! — в голосі Елізи звучала нотка істерії. — Почекаємо на янгола, а він із твоїми вигадками розбереться.

— Помолимося, — запропонувала Лідка. — За Ніну та її безсмертну душу. Щоби Бог звільнив її від впливу сатани.

Ніна глянула на Яцека, але хлопець відвів погляд. Він також мав надію, що крилатий пояснить знахідку в озері й усе знову буде добре? Так, мабуть, що… А Тамара замість того, щоби допомогти приятельці, зацікавлено спостерігала за всім.

Ніна почувалася страшенно самотньою. Вона скрутилася у кріслі в ще менший клубок, слухаючи, як Лідка, Адам, близнючки й Еліза читають молитви. «Я не розплачуся, — повторювала дівчинка подумки. — Я не розплачуся».

Тільки за мить вона відважилася роззирнутися. Артур дивився так, наче перед його очима стояла картина, як з Ніни деруть паски; на обличчі Маріуша гуляла дурнувата посмішка, а інші не мали відваги глянути їй в очі. Ніна відчувала їхню нелюбов, змішану з виразною невпевненістю і ще більш виразним переляком. Голос Гелі, яка молилася, за мить зламався, і дівчина розплакалася. Її підтримала Малгося, а руки Кароліни тремтіли, коли вона намагалася заспокоїти сестру-близнючку. «Вони бояться», — зрозуміла Ніна із задоволенням. Навіть агресія Артура здавалася сильно підшитою страхом.

Якусь хвилинку дівчинка насолоджувалася тим, що уявляла себе в ролі Касандри, віщування якої нарешті справдилися. Елізу, яка вибачається перед Ніною за те, що назвала її ідеї «дурнею», Артура й Маріуша, які прибігають, аби просити поради: «Поможи нам, прошу. Тільки ти помітила, що в монастирі відбувається щось погане, ми були сліпими й дурними, аби те побачити». Адама, який признається, що він ідіот, котрий не бачить далі власного носа…

Ніна неспокійно ворухнулася у кріслі. А що, як вони НАСПРАВДІ стануть просити в неї поради й питати, що тепер мають зробити? Адже вона жодного поняття не мала, як виплутатися з усієї цієї ситуації! Нічого, крім можливого повернення додому, не спадало їй на думку. Гірше того, якщо вони не можуть довіряти Азкіелю, якщо янгол не на їхньому боці… Ніна боялася про це думати. Як упоратися з настільки сильним супротивником? Як узагалі можна протистояти посланцеві Бога? Скажімо, крилатий увійде сюди й скаже, що все вже добре і вони повинні йти спати. Що тоді? Ніна була впевненою, що більшість молоді ґречно відправиться в ліжка й не ставитиме жодних питань.

Від нервів у неї розболівся живіт. Вона все ще пам’ятала бліде обличчя пані Целіни, яка дивиться на валізку на столі. А потім її спокійний, позбавлений емоцій голос:

— Ідіть до кімнати з каміном і зачекайте там на мене й Азкіеля. Він усе вам пояснить. Сільвія прибере після вечері, а потім принесе вам какао.

Виходячи, вона кинула на Ніну погляд, сповнений болю і смутку. Ніна намагалася думати про брехню, якою пані Целіна їх годувала, але перед очима дівчинки стояв той погляд, і через це вона почувалася страшенно винною, наче вдарила кошеня.

Коли годинник на каміні вибив одинадцяту, до кімнати увійшов янгол. За ним тихо з’явилася пані Целіна і стала біля нього. Лампочка над головою молоді знову замиготіла й згасла, а потім загорілася.

— Може, запалимо свічки? — запропонував крилатий безтурботним тоном. — Так буде краще. Я ніколи не довіряв електриці.

Адам і Яцек крутнулися, і вже за мить кімнату освітлювали лише тепле жовте полум’я свічок і пурпурове сяйво з каміну. За інших обставин це б виглядало дуже симпатично, але тепер рухливі тіні лише підкреслювали переляк на обличчях дітей.

Азкіель цим не переймався. Він усівся в кріслі, яке швиденько звільнив для нього Адам, і роззирнувся. Очі його на мить затрималися на Ніні, й дівчинка спробувала відповісти гордовитим поглядом — та саме вона першою і відвернулася.

«Що я роблю? — застогнала Ніна подумки, охоплена раптовим переляком. — Я і справді підозрюю янгола в тому, що він хоче нас скривдити?»

— Пані Целіна розповіла мені, що сталося, — заявив крилатий. — Що ж, може це й добре. Раніше чи пізніше, але ви мусили дізнатися правду. Визнаю, що із самого початку вашого перебування тут ми з пані Целіною вирішили, що в міру наших сил триматимемо вас у незнанні. Ми вирішили, що ви надто молоді, аби обтяжувати вас таким знанням. Але ж ви, передусім, кандидати на Обраного, а тому вам повинно вистачити відваги, щоби витримати те, що я зараз скажу.

Ніна стримала дихання. Вітер назовні замовк, наче навіть і він дослухався.

— Ваша подруга має рацію, — заявив Азкіель. — Сташек не повернувся додому, а Тимек не потонув у озері й не загубився у лісі. Їх обох викрали.

Ніна почула короткий обірваний схлип — цього разу, здається, Кароліни. Але поза цим у кімнаті панувала цілковита тиша, наче в костьолі під час служби.

— Вони втратили віру в Бога й дозволили, аби диявол отримав до них доступ. І Злий скористався оказією, забрав не тільки їхні душі, а й тіла. Він тут уже кілька днів. Кружляє поряд, намагаючись дістатися до Обраного, бо його боїться, розумієте? Диявол знає, що Обраний може його перемогти, і тому хоче розправитися з ним якнайшвидше — до того, як Обраний зрозуміє, якою величезною силою він володіє. Тому боюся, що Сташека й Тимека ми втратили назавжди. Утім, я присягаюся, що більше ніхто не потрапить до лап Злого, якщо тільки довірятиме Богу. Тоді диявола буде позбавлено сил, і він не зможе торкнутися вас навіть кінчиком пальця. Можете сміятися йому прямо в обличчя, а він стане лише безсило вас проклинати. Уявляєте це?

Йому відповіло кілька несміливих посмішок, а Ніна знову застогнала про себе. Дуже, дуже хотіла вона вірити Азкіелю, але проблема полягала в тому, що не вірила; і замість довіри відчувала тільки страх, який обліплював її, наче холодна багнюка. Дівчина озирнулася і з полегшенням помітила, що вона не самотня. Кароліна, судячи з виразу обличчя, сумнівалася, Малгося і Геля продовжували схлипувати, а Тамара дивилася на крилатого скептично.

— А тепер підійдіть по черзі до мене, аби я міг позичити вам свою силу. Хто перший?

Адам зірвався з підлоги й підійшов до янгола, який схопив хлопця за руки та заглянув йому в очі. За мить пестунчик пані Целіни повернувся на своє місце явно спокійніший і впевненіший у собі.

Потім настала черга Малгосі, потім близнючок, Елізи, Артура, Маріуша, Лідки, Тамари та Яцека. Щоразу це виглядало однаково. Азкіель хапав хлопця чи дівчину за руки й міцно стискав; обличчя дітей кривилися, але відразу місце болю займало полегшення. Вони відходили, позбавлені сумнівів і страху, щасливі й упевнені, що в монастирі їм нічого не загрожує. Лише крилатий здавався щоразу втомленішим, а під кінець було помітно, що він ледь може підняти руки.

«Не хочу, — думала Ніна, дивлячись на радісну, спокійну Тамару. — Не піду до нього».

Залишилася лише вона, і погляд Азкіеля невідворотно затримався на її обличчі.

— Ніно? Тепер ти, прошу.

— Не треба, справді. Я довіряю Богу, тож мені нічого не загрожує…

— Ніно, підійди сюди.

Дівчина не знайшла жодного аргументу, який дозволив би їй відмовитися, тож вона встала й підійшла до янгола, маючи враження, що до кожної ноги їй прив’язали кілограмові гирі. Холодний болотистий страх усе ще обліплював її так, що вона не чула й не бачила нічого — лише Азкіеля, який дивився на неї, наче змія, що гіпнотизує птаха.

«Мені все одно», — повторювала дівчинка подумки.

Ніна стала перед янголом на коліна й подала йому долоні. Думала, що в нього не вистачить сил (мав дуже поганий вигляд, якби був людиною, то, мабуть, стікав би потом), але він схопив її за руки і стиснув, ніби хотів роздавити кістки. «Наче той янгол з підвалу», — подумала Ніна і вже збиралася крикнути, коли Азкіель її відпустив.

Вона відсунулася, масажуючи зап’ястки.

Янгол усміхнувся.

— Тепер краще, правда? Обіцяєте не боятися і довіряти Богові?

— Обіцяємо, — відповів йому хор голосів. Приєдналися до нього навіть Тамара з Яцеком. Їхня зрада була найболючішою, але водночас це додало їй відваги.

— Як ви можете йому вірити? — вибухнула вона. — Він же вас обманює! Із самого початку вони вас ошукують! Він і пані Целіна хочуть, аби ми тут всі по черзі згинули! Закінчимо, як Сташек і Тимек! Це щось пожере нас, як…

— Досить, — пані Целіна схопила її за плече й стиснула. Янгол поглядав на Ніну із цікавістю, звівши брови. — Ходімо, проведу тебе до своєї кімнати. Мусиш трохи охолонути.

— Я допоможу пані, — Адам зірвався з підлоги й схопив дівчинку з іншого боку. Вона крикнула й вирвалася, але наштовхнулася просто на Маріуша, який її скрутив. Руки хлопця нагадували залізні лещата. Ніна не мала шансів.

— Я зумію це зробити краще, дозвольте, — він без найменшого зусилля підняв дівчинку, яка ще борсалася, і виніс із кімнати. Пані Целіна й Адам пішли слідом.

У спальні опікунки Маріуш відпустив Ніну, а тоді гордовито роззирнувся.

— А я ж казав, що я дуже сильний!

— Так, Маріуше, дякую за допомогу, — пані Целіна посміхнулася. — А ти, Ніно, залишишся тут доти, доки не заспокоїшся.

— Краще її замкнути на ключ, — додав Адам. Ніна дивилася на нього вбивчим поглядом. Якби тут були тільки він і пані Целіна, вона, може, й зуміла б утекти, але, на жаль, від дверей її відрізала кремезна фігура силача Флапа.

— Правильно, — пані Целіна торкнулася щоки Ніни. Дивно, її обличчя щиро випромінювало турботу, але дівчинка все одно відсунулася, наче по її шкірі проповз павук. — Я знаю, що зараз ти не розумієш цього, люба, але скоро зрозумієш: я роблю це тобі на краще. Буду недалеко, в кімнаті янгола, а ти спробуй заспокоїтися і трохи відпочити.

Вона жестом запросила вийти обох хлопців, після чого вийняла ключ із замка. Пані Целіна насправді мала намір замкнути Ніну.

— Ні! Ви не можете цього зробити! — крикнула дівчинка. — Прошу! Благаю!

Вона кинулася до дверей, але було пізно — ключ заскреготів у замку з іншого боку.

Ніна опинилася в ув’язненні.

Вона відразу почала відчувати, що їй бракує кисню. Кімната не була тісною, але усвідомлення того, що вона не може з неї вийти, збурило в ній паніку. Дівчинка підбігла до вікна й відчинила його навстіж, жадібно втягуючи в легені холодне вологе повітря. Краще, вже трохи краще…

Ніна розревілася, сльози на її обличчі змішувалися із краплями дощу, що падав у кімнату. Чому життя таке несправедливе? Чому? І чому всі настільки дурнуваті, навіть Тамара та Яцек дали себе обдурити янголу, а тепер вони тут помруть, помруть, помруть…

Зі злості вона копнула стіну. Раз і ще раз. Дивовижно, але це допомогло сильніше, аніж плач: Ніна вже за кілька хвилин заспокоїлася настільки, що змогла думати ясно.

Чи існує якийсь спосіб вирватися з приміщення?

Вона виставила голову під завісу дощу й глянула вниз. На жаль, там був гладкий мур. Кільканадцять метрів гладкого монастирського муру, без опори, на яку можна поставити ногу, без дощової труби, по якій вдалося б злізти. Якусь мить Ніна роздумувала, чи не подерти на смуги простирадло й не зв’язати з нього мотузку, але побоялася. Цей метод завжди діяв у пригодницьких романах, але дівчинка не була впевненою, що це можна застосувати в реальному житті. Що, як вузли не витримають або простирадло порветься? Не думала, що тонке полотно зуміє витримати сорок кіло. А якщо Ніна впаде, то, як мінімум, зламає собі ноги.

Десь здалеку долинув легкий звук грому, над озером майнула блискавка. Ще одна гроза, тільки її бракувало! Яцек, який прочитав, мабуть, усе, що тільки можна на тему Маркотів, стверджував, що для цієї місцини це нормально. Якесь нетипове географічне положення призводило до того, що грози тут бували набагато частіше, ніж в інших регіонах країни, особливо наприкінці літа. Як-от зараз.

Розтираючи змерзлі плечі, Ніна відступила від вікна і присіла біля каміна, в якому тлів жар. Докинула кілька трісок і пошурувала кочергою, поки полум’я не вистрелило вгору, а дерево не зайнялося. Дим паленої груші пах осіннім вогнищем, на якому печуть картоплю і ковбаски. Дівчинка ледь полизькала обід, потім запхала в шлунок тістечко, а з’їсти вечерю не мала нагоди. Утім, голодною вона не була. Відчувала, як кімната за її спиною меншає. НАСПРАВДІ це відчувала, майже бачила, як зсуваються стіни, аби впіймати Ніну в пастку. Ближче, ще ближче. Вага кам’яних блоків у будь‑який момент могла розчавити її, у грудях могло забракнути повітря…

Вона підійшла до вікна, кілька разів глибоко вдихнула, а тоді повернулася на середину кімнати й роззирнулася. Дзеркало над каміном відбивало її власне обличчя — бліде, із мокрим волоссям, що прилипло до щік, та із запухлими від сліз очима. Але була в тих очах ще й рішучість, яка Ніні сподобалася. «Я змінилася», — подумала вона. Ще тиждень тому в схожій ситуації вона б, напевне, скрутилася у кутку й плакала там, а зараз — прошу: прораховує шанси на втечу.

Відчинене вікно повертало їй відчуття безпеки. Ніна не могла його прикрити, хоча й тряслася від холоду.

Якийсь час вона ходила кімнатою, але не знайшла нічого цікавого. На туалетному столику лежав жіночій дріб’язок: пензлик зі слідами пудри, помада, тіні для повік… Цікаво, навіщо все це пані Целіні, адже в цій глушині в неї немає потреби фарбуватися. На кріслі висів шарфик, під ліжко опікунка засунула босоніжки з налиплою грязюкою. У спальні стояв легкий аромат квіткових парфумів, який не перебивав навіть запах дерева, що горіло в каміні.

До шафи Ніна не зазирала: її з дитинства навчили, що порпатися у чужих речах дуже нечемно, і вона навіть зараз не зуміла себе пересилити. Лише зазирнула у верхню шухляду бюро, де лежав знайомий ключ. Ніна узяла його й сховала у кишеню плаття. Якщо вдасться звідси вибратися, вона спуститься у підвал і розповість янголу, що означає білий пил на черевиках. Уже не боялася, бо все сильніше підозрювала, що той ув’язнений не є божевільним.

Треба лише знайти спосіб утекти.

Ніна підійшла до дверей і пильно їх оглянула. Вони були дебелими, дубовими. Ключ, зрозуміло, стирчав у замку назовні. У книжці, яку вона недавно читала, головна героїня засунула газету під двері, випхнула ключ, який на ту газету впав, а потім затягнула його всередину. Але Ніна не мала газети, і, що гірше, під дверима не було шпарини. Мабуть, способи, добрі в пригодницьких романах, необов’язково можуть придатися у житті.

Вона подумала: а якщо почне кричати, чи почує її хтось, чи прийде визволяти? На кого могла б розраховувати? На Тамару? Яцека? Вони були зачаровані янголом і напевне вже спали. Якщо вона почне верещати, ймовірніше, прибіжить сюди пані Целіна й накаже дівчинці заспокоїтися.

Ніна відчувала, як знову виступають сльози. Найбільше боліло від спогаду про Тамару та Яцека, яких вона вважала друзями. «Не стану про це думати», — вирішила дівчинка, яка тепер мусила зосередитися, аби вийти з кімнати.

Могла б крикнути, а потім сказати пані Целіні, що мусить піти у туалет. Тоді ж вони її випустять? А по дорозі знайшла б спосіб втекти.

Гримотіння грози почулося значно ближче, темрява за вікном запалала яскраво‑блакитним світлом блискавки.

Чи янголи випадково обрали одне з найгрозовіших місць у Польщі? Ніна в цьому сумнівалася. А тому вся балаканина про перші християнські землі також була брехнею.

Вона спробувала пригадати, що знає про християнізацію Польщі зі школи. Це було непросто, і хоча Ніна любила історію, але обмежувалася чи не виключно історією культури — тож знала, як у давні часи люди вдягалися, що їли, які мали звичаї, але дати й політичні події якось не бажали триматися у її голові. У дев’ятсот шістдесят п’ятому році було хрещення Польщі — тільки це вона й пам’ятала, а потім виникло єпископство у Гнезні. Трохи далекувато від місця, де вони зараз знаходилися.

А якщо янгол збрехав, кажучи про християнські землі? Якщо насправді це геть його не обходило: чи були тут у давнину язичники, чи ні? То, може, він зовсім не був янголом?

Від цієї думки в Ніни аж голова закрутилася. Вона зіщулилася. На мить їй здалося, що небо зараз відкриється і в неї вдарить блискавка розлюченого Бога. Чекала. Минали страшні, повні напруги секунди. Одна, друга, третя…

Може, вона повинна впасти на коліна й благати вибачення?

Але думку, що раз прийшла їй у голову, не можна було так легко викинути. І не сталося нічого жахливого. Хоча гроза шаліла навколо, Ніна була в безпеці в монастирі.

За мить вона дозволила собі полегшено видихнути.

Дівчинка ще раніше мала зауважити, що щось тут не так. Сьогодні була неділя, а янгол жодного разу не згадав, що треба піти до костьолу. Ну добре, це можна було зрозуміти: може, на небі вони не ходили до костьолу. Або забули за клопотами, як про це забула пані Целіна та її підопічні. Але крилаті використовували слово «магія», а це було підозріло. Бог і святі робили чудеса, а не використовували магію, чари були зарезервовано за сатаною і язичницькими істотами, які, згідно зі словами ксьондзів, були наче меншими дияволами.

Але якщо янголи не є янголами, то хто вони такі? Ніна відчувала, як з кожною миттю їй стає усе холодніше. Вона ходила туди й назад, аби хоча б трохи зігрітися, і весь час намагалася не втрачати вікна з поля зору довше, ніж на кілька секунд. Це було ненормально, їй же всього тринадцять років. Тут повинен бути хтось дорослий — той, хто міг би їй сказати, що робити, врятував би її, Тамару та Яцека. Хтось, кому вона могла б довіряти. Втім, не було тут нікого.

Тільки крилатий у підвалі.

Замкнений там, а це, здається, означало, що існувала причина, через яку він був у конфлікті з пані Целіною та Азкіелем і яка могла зробити його союзником Ніни.

Гроза набирала силу, вітер залітав у кімнату й напирав, стогнучи, на зачинену половинку вікна, а блискавки раз по раз розривали темряву яскравою блакиттю. Крізь залиту дощем шибу нічого не було видно. Ніна заплющила очі, прислухаючись до шаленства вихору й плескоту хвиль об кам’янистий берег. Як учора, коли вікно раптом відчинилося. Відчинилося, бо Ніна цього захотіла?

Дощ був небезпечним, бо тоді оживало Диявольське Коло. Але коли дощило — а особливо під час грози, — могли відбуватися також й інші речі, еге ж? Необов’язково погані. Наприклад, могла діяти магія. Ніна пригадала Малгосю, яка вперто твердила, що вона Обрана й уміє чарувати. А якщо вона це не вигадувала? Може, чари вдавалися їй під час дощу, а коли дівчинка саме хотіла ними похвалитися, злива вщухла, тому в неї нічого не вийшло.

«Хочу, щоби двері відчинилися, — думала Ніна. — Хочу, щоби відчинилися».

Уявила собі ключ, що прокручується у замку. От зараз він потроху прокручується.

Але ключ навіть не ворухнувся.

Сердито сопучи, вона сіла на ліжко. Що не так? Адже вона була такою впевненою у своїй теорії…

Ще раз.

«Хочу, щоби двері відчинилися. Хочу, щоби…»

Вона майже бачила грозу, як та проходить над монастирем. Могла б заприсягтися, що відчуває ту силу — повітря стало іншим, наелектризованим і наче густішим. Від магії кінчики пальців аж засвербіли. Ніна зосередилася на дверях, усе інше перестало мати значення.

Вони відчинилися із гуркотом, як вікно раніше, а сила чарів мало не вирвала їх з одвірка. Дівчинка підхопила з шафки свічку, запалила її і вискочила в темний коридор. Чи цей шум когось попередив? Якщо так, часу в неї лишилося небагато.

Але вона не могла втриматися і ще раз озирнулася, кидаючи погляд на двері, які ледь бачила в темряві. «О рани Божі, — подумала Ніна, — мені насправді вдалося. Може, я і є Обраний? А ще я була єдиною істотою, на яку не подіяли чари янгола…»

Вона не хотіла в це вірити. Зараз її передусім мучило сумління за Лідку. Ніна прагнула, щоби вікно відчинилося, а Лідка заплатила за це паскудним шрамом. Якщо так мала виглядати сила Обраного, то дівчинка не була впевненою, що її хоче.

Монастир стояв занурений у сон, під високою кам’яною стелею було чутно тільки стукіт черевиків Ніни, яка спускалася. Було надто темно, щоби бігти. Однією рукою вона трималася за поручні, у другій тримала свічку. Пломінь кидав тепло‑жовте сяйво, за яким панувала непроникна чорнота. Дівчина намагалася ступати якнайтихіше, але в старих мурах кожен крок звучав, наче гарматний постріл. Трохи подумавши, вона затрималася, поставила свічку на східцях і зняла черевики — тепер, правда, підлога морозила ноги, але ризик, що вона розбудить усіх навколо, був меншим.

Навшпиньки вона прокралася повз темну й мовчазну спальню дівчат. У неї в голові промайнуло, чи не увійти й не розбудити Тамару, але вона знала, що це погана ідея. Янгольські чари, напевне, все ще діяли.

Ніна опинилася перед дверима підвалу, свічка в її руці затремтіла, й гаряча крапля воску крапнула на долоню. Дівчинці здавалося, що вона вже не боїться янгола, але це була неправда. На саму думку про жахливе обличчя, що виринає з темряви, у неї терпла шкіра.

«Але що ж зробиш», — подумала Ніна. Якщо вже дісталася аж до цього місця, то треба йти далі. Крім того, що інше вона мала б вчинити? Знівечений янгол був єдиною істотою у радіусі кількох кілометрів, якій вона могла зараз довіряти.

Можливо.

Дівчина встромила ключ у замок і обережно провернула. Двері відчинилися. Ніна увійшла в підвальну вологу темряву, де все ще пахло вином.

— То ти вже знаєш, що означає білий пил на черевиках? — долинув знизу тихий голос.

— Знаю, — вона зупинилася перед янгольською келією. Крилатий стояв біля ґрат, світло свічки вихоплювало з мороку його понівечене обличчя. Ніна здригнулася, і ще одна крапля воску впала їй на руку. Як раніше, так і зараз вона намагалася дивитися виключно на красиву половину янгольського обличчя. — Тож… тож…

Якусь мить вона мала абсурдне враження, що янгол скаже голосом учительки польської мови: «Речення не починають з «тож». З її рота вирвалося коротке, нервове хихотіння. «Візьми себе в руки», — наказала вона собі, а потім зітхнула й розповіла, як знайшли валізку Сташека. Поки говорила, їй дещо спало на думку.

— А звідки ти взагалі знав, що я бачила Адама? Зараз, зачекай… — Ніна пригадала учорашню сцену: оце вона стоїть у підвалі, а в голові пролітають спогади про різні дивні речі, які вона зауважила в монастирі. Чи подумала тоді про пил на черевиках Адама?

Так, здається так.

«Ти вмієш читати думки?»

Янгол засміявся і відповів:

— Ну прошу, яка ти швидка.

— Ви всі це вмієте? — запитала Ніна вже вголос. Рішуче воліла б, аби янгол не відповідав на її думки, бо це було надто страшно.

— Лише деякі. Інші вміють якісь інші цікаві речі.

— Наприклад, передбачати майбутнє?

— В обмеженому обсязі, авжеж. Знаєш, що значить «обмежений обсяг»?

— Я не дурепа, — пирхнула Ніна.

— Ні, направду — ні, — погодився він ввічливо.

— Чому тебе тут закрили? Ти їм зробив щось погане? Хто ти такий?

— Забагато питань, — крилатий стенув плечима. — Чи не могла б ти спершу мене випустити? Ні. Здогадуюся, що ні. Ти напевне маєш тільки ключ від підвалу, а не від ґрат. Крізь ці ґрати хлопець просовує мені їжу, уявляєш? Добре, що я їм так мало й що нічого з мене не виходить з іншого боку, бо винесення звідси цеберка породило б проблеми, — він вишкірився у посмішці наполовину чарівній, наполовину моторошній.

«Не виходить з іншого боку? — подумала Ніна. — А, значить, що тобі немає потреби ходити у туалет. Практично, якщо сидиш у льосі. Або й непрактично, це як подивитися. Він, схоже, не зміг би втекти, застосувавши метод: «Страшенно хочеться мені попісяти».

Ніна нагадала собі, що крилатий читає її думки, і якнайшвидше зосередилася на іншому.

— Я випущу тебе, щойно знайду ключ. Обіцяю. Але скажи, чому тебе тут закрили?

— Бо я — принада.

— Принада? — вона нахмурилася. — Для того, що виходить з Диявольського Кола?

Янгол кивнув.

— Так, я ж казав, що ти розумна.

— А… хто ти взагалі? Бо насправді ти ж не янгол, правда?

— Ні, — Ніна відчула різкий приплив полегшення, оскільки в глибині душі все ще боялася гніву Божого. Якби крилаті, незважаючи ні на що, виявилися б справжніми посланцями Небес, вона б не знала, що робити. — Але ти все одно не зумієш зрозуміти нашого справжнього єства.

— Чому? Адже ти сам мить тому говорив, що я розумна.

Вона раптом здригнулася: їй почулося, або ж двері в підвал і справді скрипнули?

— Ми… — почав янгол.

— Ш‑ш-ш…

Так, вона не помилялася. Хтось обережно спускався сходами. Серце шалено закалатало, Ніна відчула себе, наче миша в пастці. Кинула розпачливий погляд на янгола, а той лише стенув плечима.

— Я припускав, що довго ми не порозмовляємо. Така, мабуть, моя доля, — додав він філософськи. — Не те, щоби я мріяв про товариство малих дівчаток, але краще таке товариство, аніж жодного. А тепер підійди ближче, бо я маю сказати тобі дещо важливе. Поспіши, вона вже по тебе йде.

— Вона?

— Целіна, хто ж іще? Ти знала, що твоя опікунка любить інколи уявляти, що вона християнка, яку кинуто левам? Гарно, так? — він клацнув зубами так, що аж Ніна механічно відсунулася. — Як думаєш, я зійшов би за лева?

— Ніно? — прозвучав від сходів жіночий голос. — Ти тут, правда?

— Що ти хочеш мені сказати? — запитала Ніна.

— Ближче.

— Н-ні…

— Ох, не бурмочи під ніс. Тоді це була необхідність, я не збирався ображати маленьких дівчаток.

На диво, Ніна повірила й навіть не стала ображатися на ту «малу дівчинку». Тому підійшла до ґрат.

— Я знаю, про що ти думаєш, — прошепотів янгол. — Хочеш поїхати звідси й повернутися додому. Але це нічого не дасть. Пастка вже замкнулася. Бестія знайде тебе, навіть якщо ти втечеш на край світу. Єдиний для тебе шанс — це залишитися тут, де є Обраний. Тільки він може тебе захистити. Розумієш? Утеча нічого не змінить.

Темрява в коридорі роз’яснювалася. Звуки кроків звучали все ближче, Ніна вже чула запах квіткових парфумів, уже бачила струнку фігуру в жовтому полум’ї свічки.

Вона задмухала свою, притулилася спиною до шорсткої стіни й стримала дихання.

— Ніно, не ускладнюй, прошу. Ти повернешся до мене нагору, і ми порозмовляємо спокійно, добре? Ти вже велика дівчинка, не поводься наче дитина.

«Ну от, з малої дівчинки мене підвищили до великої», — подумала Ніна. Вже за мить пані Целіна буде біля келії янгола й помітить її, бо тут не було де сховатися. За мить тендітна жіноча долоня опуститься їй на плече й стисне пальці… Вона майже відчула це. Відчула й знала, що коли ця мить настане, її паралізує так, наче вона була пійманим у пута кроликом.

— Ходімо, люба, час повертатися, — пані Целіна простягнула руку.

А Ніна, яку якимось чудом не паралізувало, схилилася і проскочила під її рукою. Тонкі пальці ковзнули по блузці дівчинки, але не зуміли нічого схопити. Вона бігла. На мить її шлях освітлювала свічка, яку тримала її опікунка, але дальша частина підвалу розчинялася в темряві. Тоді вона сповільнилася. Тепер ішла, витягнувши руки, наче сліпець. За спиною почула тихе: «Ох, най йому!» — мабуть, найсильніший прокльон, на який була здатна пані Целіна.

Ніна здогадалася, що опікунка надто різко ворухнулася, і її свічка погасла. А власне, не здогадалася — часу на роздуми не було — просто це промайнуло в її голові між «о рани Божі, я зараз перечеплюся» і «де ці кляті сходи?».

Вона вже бачила двері — підвішений високо вгорі прямокутник яскравого світла. Схоже, в монастирському коридорі хтось увімкнув світло. Ніна мало не впала, коли її нога натрапила на першу сходинку. Але далі пішло легше. Що вище вона піднімалася, то краще були освітлені сходи, і дівчинка пришвидшилася. Нарешті, задихана, вона вискочила в коридор, роззирнулася і повернула до покинутої частини монастиря.

Вона гнала уперед без жодного плану й без жодної думки, аби якнайдалі від пані Целіни. Монастир у її уяві перетворився на готичний лабіринт переплетених коридорів, у яких від кам’яних стін відбивалося відлуння поспішних кроків. Дівчинку супроводжувала тінь, видовжена і дивно худа в жовто‑сірому світлі закурених лампочок. Інколи світло гасло, і тоді вона зупинялася у темряві, прислухаючись до звуків погоні. Поки не чула нічого, крім стукоту власного серця і пульсації крові у скронях, але все одно знала, що за нею женуться.

Ніна дісталася до правого крила і тепер мала вибір: лізти сходами на другий поверх або увійти в каплицю.

На другому поверсі міг чекати янгол.

Ніна обрала каплицю.

Вона ледь зачинила за собою двері й осунулася на підлогу, обійняла руками коліна й сперлася на них чолом. Думала, що розреветься, але сльози якось не хотіли йти, і дівчинка лише вся тряслася — якщо їй зараз довелося б устати, то вона не спромоглася б.

Сльози нарешті полилися, і Ніна якийсь час хлипала, розгойдуючись, наче перелякана дитина. Уявляла, як зараз хтось до неї приходить, втішає її, запевняє, що все буде добре. У пригодницьких книжках так воно й бувало: завжди, коли герой опинявся у безвихідній, здавалося б, ситуації, хтось йому допомагав. А дівчатам велося ще краще: вони тільки плакали або втрачали свідомість, чого вистачало, аби якийсь сміливий і красивий юнак кинувся їм на порятунок.

Ніна витерла очі й висякалася у хусточку, яка аж пищала про те, аби її поміняли на нову. Схоже, на допомогу симпатичного юнака можна не розраховувати, та й несимпатичного також. Більше того, з‑за дверей долинав звук кроків. І щоразу ближче, щоразу чіткіші крики. Її наздоганяли.

Вона встала. Зламавши опір м’язів і все ще невпевнено тримаючись на ватних ногах, поглянула на двері. У замку стирчав ключ.

Ніна із зусиллям прокрутила його, бо замок уже трохи заіржавів. Але вона впоралася, потім відступила й сперлася спиною на лавку. Коліна все ще тремтіли.

Пані Целіна шарпнула клямку, а коли двері не ворухнулися, постукала.

— Ти там? Будь розумною, прошу. Що ти робиш, люба? Якщо ти чогось боїшся, ми можемо про це поговорити. Ну, досить. Не будь дурненькою, відчиняй.

Ніна роззирнулася. У каплиці панувала напівтемрява — канделябр із брудними лампочками, що висів під стелею, замість того, аби світити, давав лише стільки блиску, щоби побачити олтар і кілька перших лавок. Підлогу було вкрито товстим шаром пилу, в якому ще виднілися сліди дівчинки від попереднього візиту. Над олтарем висів хрест. Христос мав обличчя, викривлене мукою, а з‑під тернової корони стікала кров, яка в жовто‑сірому каламутному світлі здавалася дивовижно реальною. Дощ стікав по вітражах, а крізь діру в одному з них вривалися холодні подуви вітру.

— Ніно, відчиняй, бо ми будемо змушені вибити двері!

Пані Целіна якусь мить із кимось радилася. Хто там із нею? Ніні здалося, що вона чує голос Маріуша. Чи хлопець достатньо сильний, аби виламати двері?

Вона відступала вздовж найближчої до олтаря лавки, аж поки її спина не торкнулася протилежної стіни. Зліва була сповідальня, а над головою — вітражне вікно із розтрісканим склом. Холодний вітер шарпав її волосся, на потилиці осідали краплинки вологи. Хтось застукотів у двері.

«Маю тікати, — подумала Ніна. — Якщо я не втечу, вона знову зачинить мене в кімнаті, а я цього не винесу».

Але вікна були так високо…

На щастя, крім лавок, у каплиці були розставлені по боках олтаря стільці. Ніна перенесла один із них під скло із тріщиною. Зі стільця вона видерлася на страшенно запилений дашок сповідальні (їй здавалося, що вчинила святотатство), а звідси могла дотягнутися і до вікна. Тут засув був ще більше заіржавлений, ніж замок у дверях, але відчай додав Ніні сил, і за мить крила вітражу розхилилися, наче пелюстки кольорової квітки, впускаючи дощ до каплиці.

Вона затремтіла від холоду, злива миттєво намочила її обличчя й одяг. Гроза, здається, уже минула, але дощ все ще періщив наче з відра. Дівчинка дивилася у темряву, що плюскотіла й шаруділа.

«Геп, геп», — стукала пані Целіна. А може, Маріуш? Так, це точно Маріуш, бо товстезне дерево тріщало під напором брутальної сили. Як довго зуміють протриматися двері?

Ніна, схоже, опинилася, як у прислів’ї, поміж Сциллою і Харибдою. З одного боку, дощ і темрява, з іншого — перспектива бути замкненою у кімнаті.

«Дощ і темрява не є небезпечними самі по собі», — подумала вона. Це Диявольське Коло небезпечне, коли дощить. Якщо вона його омине, нічого не станеться.

Ніна подумала про стіни, які щомиті зближаються усе більше й більше. Про жахливе відчуття задухи, коли людина із відчаєм втягує в себе рештки повітря. Дівчинку врятувало відчинене вікно. Але ж можливо, що іншого разу пані Целіна подбає про те, аби замкнути віконниці.

«Я вискочила з поїзда, тож стрибок з каплиці не може бути гіршим».

Вона закрила очі й пірнула в мокру ніч.

Коли приземлилася на праву ногу, її кістку прошила довга, розжарена голка болю. Дівчинка крикнула. Дощ відразу змочив її до нитки, жахливі холодні струмочки потекли за комір по теплій шкірі спини. Вона обережно спробувала стати на праву стопу — вдалося, хоча трохи боліло. Спочатку вона шкутильгала, але потім зуміла побігти до монастирської брами. У саду було темно, як вона й думала. Морок тут розганяло лише світло, що падало з вікон. В електричному сяйві смуги дощу металево полискували, наче мільйони тонких дротів, що поєднують небо із землею, а освітлений монастир нагадував різдвяну ялинку. Десь у далекому закутку свідомості Ніни з’явилося питання: чи ця ілюмінація не перебудила хлопців і дівчат, а якщо так, то чи всі її тепер шукають? Утім, вона не мала часу чи бажання, щоби задумуватися над такими справами.

Думала саме про Диявольське Коло.

Непереможний імпульс змусив її звернути. «Тільки подивитися здаля, — подумала дівчинка, — а це ж не може зашкодити?» Це нагадувало бажання торкатися кінчиком язика хворого зуба або роздирати струп — Ніна знала, що не повинна цього робити, і вся тремтіла від холоду й страху, але все одно йшла до Кола. Вже бачила засохлі дуби, які відтінялися у мороці дощової ночі ще глибшою чорнотою. І щось було під ними: якась постать, шишкувата, покручена й колюча, як самі дерева, але при цьому жахливо людська. Вона витягала вперед руки, наче хотіла загорнути в них увесь монастир, пальці мала тонкі й дуже довгі.

Ніна запнулася й втратила землю під ногами. Холодне багно заліпило їй обличчя. Вона встала й витерлася мокрим рукавом. Це падіння її витверезило, тож вона розвернулася і, більше не озираючись, побігла до брами. У цей час та стояла замкнена, але дівчинка без проблем залізла на залізні ґрати і зіскочила з іншого боку. За її спиною вітер приніс:

— Ніно, Ніно, повертайся!

Вона бігла стрімголов у напрямку містечка. Потім сповільнилася, коли забракло дихання, а в боці закололо. Лише тепер вона насправді відчула, як холодно. Жахливий холод дотягувався до найглибших частин тіла. Дівчинка відчувала його в серці й у животі, де він перетворював нутрощі на покручені бурульки. Вона цокотіла зубами, зіщулившись під напором зливи. Мокре вбрання гидко обліплювало її, наче друга шкіра.

До містечка була ще година дороги.

Дощ перейшов у мжичку, а з‑за хмар час від часу виглядав місяць, який не давав забагато світла, але його вистачало, аби принаймні йти не в абсолютній темряві. Спочатку Ніна не думала ні про що, просто хотіла віддалитися від монастиря. Потім зосередилася на думці про пані Стефанію. Вона була милою, тож напевне не відмовить у допомозі.

Ніна приспішилася.

Але ж у цей час «Мисливську» буде зачинено.

Дівчинка сповільнилася.

Котра може бути година? Певно, минула північ, що означало, що в містечку більшість людей уже спала. Відчиненими залишалися, може, тільки якась аптека або бар… І відділення міліції, так. Ніна в цю мить пішла б навіть до міліції. Пані Целіна заслужила бути покараною за все, що вона зробила, а в міліції ж, напевне, поставляться до молоді краще, ніж до дорослих, так? Бо не можна звинувачувати підлітків у тому, що батьки наказали їм сюди приїхати.

Думка про батьків відізвалася у шлунку Ніни неприємною судомою. Її батько й мати могли потрапити у в’язницю за допомогу в переховуванні янгола. Але тепер дівчинка готова була піти й на такий ризик. «Мама й тато зрозуміють, що я не мала іншого виходу», — повторювала вона собі.

Ніна потребувала місця, де могла б зігрітися, просушитися і з’їсти щось тепле, а потім перечекати ніч. Уранці все здаватиметься кращим, вона була в цьому впевненою. Вона знайшла б пані Стефанію і щиро поговорила б із нею, а та б щось вигадала.

Бестія знайде тебе, навіть якщо ти втечеш на край світу. Єдиний для тебе шанс — це залишитися тут, де є Обраний.

Ніна не могла виїхати з Маркотів.

І не могла залишитися у монастирі.

«Я не стану зараз про це думати», — твердо вирішила вона.

І нова проблема: а якщо вона не знайде жодного місця, де можна перечекати ніч? Тоді їй залишається стукати у двері чужих людей у надії, що хтось відчинить і змилується над нею. «Я можу піти до плебанії[19]», — подумала вона, бо знала, де розташований костьол, а ксьондз не відмовить мокрій, змерзлій і голодній тринадцятирічній дівчинці.

Принаймні на це вона сподівалася.

Ніна зосередилася на картинці полум’я, що палає у каміні, на теплі й сухому вбранні. На товстій волохатій ковдрі, в яку вона могла б загорнутися по самий кінчик носа. Не забула й про кухоль гарячого супу в руці. Думка про це все знову довела її майже до плачу. Вона приспішилася, бо тільки так і могла зігрітися. Скільки вона вже пройшла? У цій дощовій темряві вона повністю втратила відчуття часу й відстані. Але принаймні не могла загубитися: дорога до містечка була прямою і весь час вела над берегом озера. Ніна чула плескіт хвиль, що розбивалися об каміння…

Точніше, вона їх чула ще мить тому — але не тепер.

Раптом серце її стислося від жаху. Ніна затрималася і напружила слух, але до вух долинав лише монотонний плескіт дощу й шум вітру в кронах дерев. Нічого більше.

«Я заблукала? Як так?»

Вона повернула праворуч, де мало бути озеро. «Зараз я натраплю на один із тих великих прибережних каменів, — заспокоювала себе дівчинка. — Або навіть увійду в воду». Але нічого подібного не сталося, Ніна тільки наштовхнулася на мокрий шорсткий стовбур бука, який раптом виріс перед нею з темряви.

«Де я опинилася?»

Серце її калатало так, наче мало вискочити з грудей, очі в паніці розширилися. Потроху, знехотя, вона визнала, що й справді заблукала. Зітхнула, намагаючись заспокоїтися і згадати, чи тракт, який вів до містечка, десь повертав. Проблема в тому, що Ніна ніколи не звертала на це уваги. Пані Целіна або хтось із молоді не згадували, чи є тут якась інша дорога, але це ще нічого не значило. Може, вона випадково вийшла на стежку, протоптану між деревами, або сталося щось подібне. Якщо вона повернеться, то знову потрапить до озера, бо не могла ж вона відійти надто далеко.

Вона розвернулася і майже відразу перечепилася об коріння, що стирчало із землі. Ніна ледь втримала рівновагу. Дорога в цьому місці була вузькою — набагато вужчою, ніж мала бути. І це коріння… Авжеж, тракт до містечка був усіяний більшим чи меншим камінням, але жодного коріння вона там не бачила. Яким дивом вона раніше не зауважила, що йде не в той бік? Ніна сунула вперед, витягнувши перед собою руки про всяк випадок, якщо знову перечепиться. Черевики провалювалися у грузьку землю, а гілля, яке шарпав вітер, час від часу било її по обличчю мокрим листям. Вона зачепилася ногою за ще один корінь і цього разу не зуміла втримати рівновагу — впала на коліна й руки. Грязюка була холодною і гидкою, дрібні крапельки сікли її потилицю, наче на шкіру падали тисячі маленьких лез. Дівчинка крикнула:

— Допоможіть! Прошу, нехай мені хтось допоможе! Допоможіть!

Але ніхто її не почув, а від цих криків вона тільки охрипла, тож навіть не мала сил плакати. Ніна встала й рушила уперед, хитаючись, наче сліпець, відчуваючи паніку. Згадувала розповіді хлопців про вепрів, вовків і змій, яких вони зустріли під час пошуків Тимека. Більшість із тих історій напевне була вигадкою, але частина могла виявитися і правдивою. Чи змії виповзають, коли дощить? І печера… Ніна пам’ятала, що за столом хтось згадував про печеру, до якої він увійшов, аби перевірити, чи немає там Тимека. Якби вона могла її знайти, мала би прихисток від дощу й могла б перечекати там до ранку. Адже був серпень — у серпні навіть у холодні мокрі ночі люди не замерзають до смерті.

Правда ж?

Вона запнулася, цього разу не об корінь, а просто від втоми. Ноги відмовлялися йти. Коли дівчинка впала, то не зуміла вже встати, тільки згорнулася під деревом, ховаючи голову в руках. Шкодувала, що втекла з монастиря.

Але було пізно.

Коли вона підвела голову, то їй здалося, що темрява попереду засяяла, мов срібло. Наче тонкі нитки дощу зібралися в одному місці, утворюючи істоту, чиє прозоре водянисте тіло відбивало слабкий блиск місяця. Істота була високою і гнучкою, а її тонкі пальці нагадували крижані ножі.

Духи вийшли з дерев і забрали Тимека.

— Гей! Хто ти? Прошу, не кривдь мене! Мені потрібна допомога! Прошу!

Перед цим Ніні здавалося, що вона надто втомлена й замерзла, аби боятися хоча б чогось. Але тепер дівчинка змінила думку. Її огорнув страх, первинний жах — це щось попереду було гірше, ніж холод і блукання нічним лісом. Було… було таким чужим!

І наближалося до неї.

Ніна встала, чіпляючись за дерева. Хотіла тікати, але істота була швидшою та спритнішою, як гірський струмінь, уся срібляста, наче зроблена з води й металу. Певним чином навіть красива, з десятками гострих зубів, що блищали в широко відкритій пащі.

19 Плеба́нія — двір священика католицької, греко-католицької чи реформаторської церкви в Україні, Польщі та Білорусі у ХVI–XX ст.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ,

в якому Ніна виїздить, а потім повертається,

картини викликають ще більший неспокій

і ми дізнаємося правду про Славека

Ніна розплющила очі.

І відразу їх закрила.

Рефлекторно дівчинка відступила, спина її вперлася у тверду скелю, а рука — в щось, що нагадувало на дотик дрібні кісточки. Вона скрикнула й зіщулилася. Мокре холодне вбрання усе ще липло до її шкіри, тіло били дрижаки, а зуби цокотіли так сильно, що будь‑якої миті вона могла відкусити собі язика. Але принаймні, на неї вже не падав дощ.

— Н-н-н-н-ні, п… прошу, — сказала вона.

— Не бі-і-і-і-й-с-с-с-ся, — голос не мав у собі нічого людського й нагадував звук крапель і шум води, що виливається з водостоку. Якби дощ навчився говорити, напевне саме так би це й звучало. Але Ніна якимось дивом розуміла кожне слово.

Вона поволі розплющила повіки. Її оточувала темрява, розідрана лише зеленавим проблиском лісових гнилиць. У цьому слабкому, фосфоричному світлі дівчина розгледіла стіни настільки низької печери, що якби вона випросталася, то напевне вдарилася б головою об стелю. Потім глянула вниз і помітила, що сидить посеред кісток. Були там маленькі черепи пташок, мишей, лисичок і, мабуть, зайців, що дивилися на неї чорними очними ямами. Одні вже пожовкли від старості, інші лисніли білим, наче нещодавно їх вилизали дочиста. На деяких виднілися залишки м’яса. Ціла купа кісток і скелетів, серед яких Ніна могла бродити по кісточки.

Вона скрикнула знову, кинулася назад і вдарилася потилицею об стіну. Заболіло.

Темрява навпроти неї забулькотіла, наче хтось пробивав злив.

— Не бі-і-і-йс-с-ся, — знову той самий нелюдський голос. — Не ї-с-с-с-сти ді-і-і-іти… Ді-і-і-іти завели-и-и-икі… Їс-с-с-с-сти птаха-а-а-а, й миша-а-а-а-а, й зайця-а-а-а-а… Птаха-а-а-а-а до-о-о-обра, найкраща-а-а-а… Кров тепла-а-а-а, грі-і-і-іти-и-и вода-а-а-а…

— Х… хто ви такі?

Темрява захвилювалася і захлюпотіла. Ніна побачила водну істоту. Це було непросто, бо її тіло зливалося із темрявою, але якщо людина знала, що треба знайти поглядом, то починала помічати легенькі проблиски срібла й місця, де на прозорій шкірі заломлювалося світло.

— Ми-и-и вода-а-а з дерева-а-а-а, жити-и-и в дерева-а-а, виходити-и-и-и в до-о-о-ощ… Не роби-и-и-и кривди-и-и-и людя-я-я-ям…

Ніна нервово сковтнула слину, пригадавши знайдену в саду мертву сороку. Її також убили ці істоти? Чи насправді вони вбивали тільки птахів і невеликих звіряток, а не людей? І що із Тимеком?

Останнє питання вона промовила вголос.

Водна істота знову захлюпотіла. Ніні здалося, що цей звук означає щось на кшталт роздратування або нетерплячки.

— Дитина-а-а-а йти-и-и сама-а-а… Йти-и-и з на-ми-и-и… Потім ми йти-и-и своя дорога-а-а, а ди-тина-а-а своя-а-а… Не кривдити-и-и дитина-а-а…

Ніна не була впевненою, чи можна в це вірити. Тимек із власної волі залишив Малгосю, пішов до «духів», що мешкали в деревах, а потім, коли пішов сам, його дістала Бестія із Диявольського Кола?

Може, так. А може, ні.

Ніна зараз не могла нормально думати. Вона все ще тремтіла від жахливого холоду й боялася, хоча і не настільки сильно, як мить тому. Водна істота, певно, не хотіла заподіяти їй кривди.

І принаймні одна частина головоломки вклалася на своє місце.

— Маура Левицька вас бачила, — сказала Ніна. — Розповідала про вас людям, але ніхто їй не вірив. В озері також мешкають такі само істоти, як ви, правда?

— Не зна-а-ати людина-а-а Маура-а-а… В озера-а-а наша-а-а сестра-а-а, несміла-а-а, ховатися-а-а перед люди-и-и…

— Ви ж мені допоможете, правда? Я мушу зігрітися… Можна розвести тут вогонь? Прошу, я зараз замерзну…

Істота заплюскотіла з явною огидою.

— Не вогню-у‑у, ні-і-і, не любити-и-и вогню-у‑у. Вода-а-а й дерева-а-а ні-і-і…

— Але мені холодно! — розпачливо крикнула дівчинка. — Хочете, щоби я отримала запалення легенів і померла? Прошу, я мушу зігрітися, прошу…

Вона розплакалася, трохи сподіваючись на те, що це пом’якшить крижане серце водної істоти, а трохи тому, що мусила. Весь час вона тремтіла й згорталася у клубок, намагаючись зберегти в замерзлому тілі хоча б маленьку іскорку тепла. Але тепла давно вже не було, і тепер Ніні здавалося, що вона сама перетворилася на бурульку. А коли в печеру задував вітер, ставало надзвичайно холодно, що всередині аж боліло, наче хтось різав її нутрощі бритвою.

— Не‑е-е плаче‑е-е не‑е-е не‑е-е, немає чому‑у-у плакати-и-и. Немає вогню-у‑у, немає плачу‑у-у. Спи-и-и…

— Але…

— Спи-и-и…

Темрява простягнула до Ніни полискуючу сріблом руку. Дівчинка на мить відчула себе так, наче пірнула в озеро. Картинка перед очима розмилася, звуки долітали до вух стлумленими. Але вона не могла дихати, шарпнулася у паніці, та вода була всюди, наче раптом нею наповнилася уся печера. Ніна хотіла крикнути, але, на її здивування, гладка холодна долоня — якимсь дивом водночас м’яка і тверда — закрила їй рота.

— Спи-и-и, — повторила істота.

І Ніна заснула.

Коли вона прокинулася, її оточувало м’яке, затишне тепло постелі. СУХОЇ постелі. Якийсь час дівчинка насолоджувалася цим теплом і не розплющувала очей. У напівсні вона відчувала: те, що вона побачить навколо себе, геть їй не сподобається. Тож вона лежала, час від часу потягуючись, але сон невмолимо тікав від неї. Ніну ж охоплював усе більший неспокій. Під ковдрою було душно, дівчинка відчувала, як сильно калатає її серце, їй починало бракувати повітря. Але вона продовжувала стискати повіки, бо не хотіла ані думати, ані просинатися. Вона хотіла спати.

— Ніно, люба, як ти почуваєшся?

Голос пані Целіни. Дівчинка згорнулася у ще щільніший клубок.

— Ти вже не спиш? Я хотіла тільки запитати, чи є в тебе якісь проблеми?

— Так, — буркнула Ніна й відразу пожаліла.

— Щось болить?

— Мабуть… мабуть, у мене температура.

— Зараз принесу термометр.

Ніна відкрила очі й виповзла з‑під ковдри. Як вона і підозрювала, знаходилася у кімнаті пані Целіни, спала на її ліжку. За вікном було вже ясно, дощ припинився. Із саду долинали голоси близнючок та Елізи, на тому тлі чути було голос Артура. Годинник, що стояв на каміні, продзвонив дев’яту.

Пані Целіна з’явилася з термометром. Побачивши її усміхнене обличчя, Ніна відчула, як до горла підкочує червона, паскудна хвиля злості. Дівчинка хотіла верещати й здерти цю посмішку нігтями.

— Ну, досить, люба, зараз побачимо, що там у тебе за проблеми. Не виглядаєш погано. Ти страшенно перелякала нас уночі, коли так раптово вибігла під дощ. Ми всі хвилювалися. Але тільки-но уяви: Кароліна знайшла тебе вранці, й ти просто лежала на порозі. Ти сама повернулася? А чому ж не зайшла всередину? Двері ж увесь час були відчинені.

Пані Целіна щебетала, а Ніна намагалася сидіти спокійно, поки холодний термометр стромлявся їй під пахву. Але найгіршим був, власне, дотик опікунки — щоразу, коли світловолоса жінка торкалася її чола кінчиками пальців або коли гладила по щоці, Ніна ледь стримувала себе, аби не відсунутися.

— Дивно, температура в тебе нормальна. Ти впевнена, що почуваєшся погано?

— Так.

Але насправді Ніна не почувалася погано. Хотіла бути хворою, хотіла мати температуру й лежати тепер напівпритомною у ліжку. І спати, найкраще — спати. Тоді інші б відповідали за неї, а сама вона не мусила би перейматися, що робити. Але проблема полягає в тому, що вона завжди була стійкою до простуди. Колись під час шкільної екскурсії у гори увесь клас потрапив під дощ, усі намокли й похворіли, і тільки Ніна навіть нежить не підхопила. Іншого разу хлопці зняли з неї на стадіоні пальто й натерли снігом так, що додому вона поверталася плачучи, в мокрому платті. Був лютий, мінус десять. Матір тоді лякала її запаленням легенів, але дівчинка пішла наступного дня до школи, ніби нічого не трапилося.

— Щось у тебе болить, люба?

— Так, голова, — вона в останню мить стрималася, аби не сказати, що живіт, бо тоді могла б не отримати сніданок. А Ніна була страшезно голодною, пустий шлунок мало не приклеївся до спини.

— Сподіваюся, що це мине, — пані Целіна почастувала підопічну чарівною посмішкою. — Не переймайся, люба, все буде добре. Тільки не лякай нас так більше, прошу. Ми тут, щоби опікуватися тобою, і хочемо, аби ти почувалася добре…

— Так, я знаю. Ми одна велика щаслива родина. Проблема в тому, що родина ця із дня на день усе меншає.

— Якщо йдеться про Сташека й Тимека…

— Нічого не хочу чути.

— Вони…

— Я не хочу цього чути! — Ніна кинулася на ліжко й натягнула ковдру на голову.

— Люба…

— Я не «люба»! — вона мала дивне враження, що поводиться по-дитячому, але не зуміла стриматися.

Пані Целіна делікатно погладила її по плечу, що визирало з постелі.

— Може, ти почуватимешся краще, якщо поговориш з друзями. Тамара та Яцек чекають у коридорі.

— Я не хочу з ними розмовляти.

— Що ти кажеш, люба? От побачиш, тобі стане краще.

Опікунка вийшла, впустивши Тамару та Яцека. Хлопець здавався трохи зніяковілим, а дівчина… дівчина була такою, як завжди, — із завзятою посмішкою і в брудних штанях. Ніна відчула, як болісно стискається серце. Віддала б усе, аби тільки тут були Тамара та Яцек, але СПРАВЖНІ Тамара та Яцек, а не ці, зачаровані Азкіелем.

А може, янгольська магія уже припинила діяти?

Ніна кинула на приятелів обережний погляд. Припинила? Ні, Тамара була б спокійною навіть посеред урагану, але Яцек точно був би наляканим, бо ж вони мешкали в будинку, де останнім часом зникли дві особи, а він міг виявитися наступним у черзі.

— О рани Божі, оце так номер, — сказала Тамара. — Ти й справді втекла посеред ночі, зомліла, а лісові духи принесли тебе на руках?

— Лісові духи? — закліпала Ніна.

— Так говорить Кароліна, начебто вона їх бачила. Це правда?

— Не зовсім, — Ніна не була впевненою, що нічні події не наснилися їй. Вона насправді розмовляла з водяними істотами, які мешкали в деревах і пожирали птахів? У денному світлі розмова в печері здавалася кошмаром, породженим страхом і втомою.

— Я знала, що вона вигадує, — Тамара присіла на краєчок ліжка. — А тепер розповідай, що сталося.

— Чого ти взагалі тікала? — втрутився Яцек.

— Нічого, — Ніна відчувала, як в очах збираються сльози. Будь‑якої миті вона могла розревітися, наче дитина. — Ви могли б… могли б принести мені щось поїсти? Я страшенно голодна.

— Авжеж, — у випадку таких потреб із Яцеком завжди можна було порозумітися.

Коли вони вийшли, Ніна відвернулася до стіни й вибухнула плачем. Ридала довго, аж заболіло горло. Потім лежала, тупо дивлячись у стелю. Тамара та Яцек не поверталися. Може, від сніданку нічого не залишилося, і тепер вони думали, що їй принести. А може, перестали нею цікавитися. Та й однаково. Вони ж і так усі загинуть — по черзі, пожерті Бестією із Диявольського Кола.

«Хай йому, хай йому», — повторювала вона, наче ритм цих слів міг заглушити страх.

Але потім згадала про янгола з підвалу, і згадка переважила — дівчинка встала. Вона витерла очі, знайшла хусточку й висякалася. У дзеркалі промайнуло її похмуре, спухле від сліз обличчя і купа розкуйовдженого волосся. На стільці лежало її власне, акуратно складене вбрання. Цікаво, хто його приготував? І хто вночі перевдягнув Ніну в нічну сорочку?

«Напевне, пані Целіна», — здригнулася вона трохи.

Сягнула до кишені плаття, а коли не знайшла в ній ключ, відчинила шухлядку письмового столу. Ключ був там, де й завжди.

— А батьки не говорили тобі, що це погано — брати чужі речі?

Вона аж підстрибнула й озирнулася. Азкіель увійшов так тихо, що вона не почула навіть, як відчинилися двері, і тепер він стояв на порозі, із цікавістю її розглядаючи.

— Я…

— Його вже немає у підвалі.

— Я зовсім не хотіла йти до підвалу!

— Справді? Тоді навіщо тобі оцей ключ?

Ніна мовчала, стиснувши губи.

— Вдягнися. Я зійду із тобою наниз і доведу, що маю рацію.

— Я не хочу спускатися униз.

Азкіель тільки глянув на Ніну, й дівчинка відчула: будь‑який опір даремний.

— Я зачекаю за дверима.

Вона вдяглася і вийшла в коридор. Азкіель махнув їй рукою.

Вони зійшли сходами до холу, а потім крилатий повів її до дверей підвалу. Ніна згадала, як зовсім недавно вона йшла цим само шляхом у темряві, зі свічкою у руках. Тепер все мало інший вигляд. Був ясний день, а на підлозі лежали теплі плями сонячного світла. Крізь вікна долинав спів птахів і крики хлопців, які грали в садку в футбол. Усе це дивно контрастувало із самопочуттям Ніни.

Азкіель узяв у дівчинки ключ, відімкнув двері, а потім вийняв із кишені довгих шат свічку й запалив її. Жестом він запросив Ніну в темряву.

— Я не хочу туди йти.

Крилатий просто чекав, дивлячись незворушно, аж поки Ніна не піддалася і не рушила сходами в глиб підвалу. Темним, закуреним коридором вони пройшли до келії, де ще недавно знаходився знівечений янгол.

Тепер вона була порожньою, ключ стирчав у ґратах ззовні.

— Бачиш? — сказав Азкіель. — Тут його вже немає.

— Мені це нецікаво, — Ніна ще сильніше стиснула губи. Вона могла б запитати, куди ж він подівся, але ж усе одно не отримала би відповіді.

«Мені це нецікаво», — повторила вона подумки на той випадок, якщо Азкіель також міг читати в думках.

«І я знаю, що ви не янголи».

Зігнулася, чекаючи вибуху гніву, але риси красивого обличчя навіть не здригнулися. Ніна зітхнула й випросталася.

— Раз ми це вже з’ясували, можеш піти погратися із приятелями. Чудова погода, скористайся цим, поки є час.

Вона ще мить дивилася на янгола (який янголом не був, але вона не знала, як його назвати інакше). Його очі нагадували два прозорі, відшліфовані струменем камінчики, в яких відбивалося денне світло.

Як раніше, так і тепер Ніна першою відвела очі й пішла на кухню, де знайшла Тамару.

— Добре, що ти прийшла, — сказала старша дівчина. — Я саме мала до тебе йти. Зі сніданку нічого не лишилося, але я зробила вівсянку, будеш?

— Так, — Ніна апатично кивнула й усілася за стіл. Ще вчора, коли разом із Тамарою вони готували капусняк, вона була на цій кухні цілком щасливою. Боже, як давно це було!

Вона помішала вівсянку, тоді скуштувала. Їжа була жахливою, пересоленою й підгорілою.

— Ну, тепер розповідай, — поквапила Тамара Ніну. — Що сталося у лісі?

— Нічого такого. Я утекла, потім заблукала в темряві, впала й втратила свідомість, — не було сенсу згадувати про водних істот. Тамара та Яцек і так уже вважали її вар’яткою.

— Отак просто? — Тамара звела брови. — А може, симпатичний лісничий знайшов тебе й приніс на руках назад?

— Може, — Ніна не була налаштована жартувати. Сказати правду, вона не мала бажання розмовляти з Тамарою, бо увесь час відчувала похмуру, тупу злість, наче приятелька сама винна, що її зачарував янгол. Хотіла струсонути її так, щоби старша дівчина перестала дурнувато шкірити зуби і почала боятися: так само, як була наляканою та дуже самотньою у цьому страху Ніна.

— Ти дивовижно похмура, — прокоментувала Тамара. — Чому ти, власне, тікала? Адже янгол усе нам розтлумачив.

— Та-ак, авжеж, — Ніна відчула, як потроху втрачає рештки апетиту. Не коментуючи, вона мішала вівсянку. Дісталася до дна миски, де їжа найбільше пригоріла, і тепер через той запах її канудило.

— Піду в сад.

Різким рухом вона відклала ложку й вийшла, не чекаючи на відповідь. Відчувала, як Тамара проводжає її здивованим поглядом, але не стала озиратися.

У саду відразу попрямувала до Диявольського Кола. Камінь, яким вона востаннє позначила межу, лежав, зрозуміло, всередині кола, на мертвій землі. Ніна вже не могла переконати себе, що його хтось знову випадково копнув.

Диявольське Коло ширилося; за кілька днів воно дістанеться монастиря. Хоча ні, не зовсім. Ніна нахмурилася: на перешкоді йому стояла слива, її стовбур відділяло від Кола кілька сантиметрів. Може, Коло мусить сповільнитися, щоби спочатку перетравити дерево?

Може.

— Ніно?

Вона здригнулася, тому що через ці події стала страшенно нервовою, через кожен звук її серце підстрибувало до горла. Але коли озирнулася, побачила тільки пані Целіну.

— Я розмовляла про тебе з Азкіелем, — жінка смутно посміхнулася. — Ми обоє бачимо, як тобі тут погано, і нам через це страшенно прикро. Але ми не хочемо тебе ні до чого змушувати, люба. Тому якщо ти бажаєш повернутися додому, я відвезу тебе на вокзал. Ти ж саме цього прагнеш?

Ніна відвернулася. Неподалік Артур і Маріуш грали у футбол, а з берега озера долинав плюскіт води й веселі крики близнючок. Тамара та Яцек вийшли з монастиря у купальних костюмах і з накинутими на спину рушниками. Побачивши Ніну, вони сповільнилися, хлопець їй помахав.

— Приходь потім до нас! — крикнув він. Посміхнувся, але в його голосі було чути легеньке вагання. Тамара вже, напевне, розповіла йому про дивацтва приятельки.

Усі поводилися так, наче були звичайними підлітками, які чудового літнього дня можуть спокійно гратися і тішитися життям. Ніна дуже хотіла до них долучитися. Хотіла, але не могла, бо вона знала правду.

— Так, — сказала дівчинка. — Я хочу поїхати.

Пані Целіна кивнула.

— Тоді збери речі й приходь до мене, коли будеш готова. Я буду в кімнаті Азкіеля. Потяг від’їздить о десятій, ми саме на нього встигнемо.

— У мене немає грошей на квиток.

— Нічого страшного, я тобі позичу. Можливо, тобі треба більше часу, щоб попрощатися з усіма? Тоді ти можеш поїхати ввечері…

— Не хочу ні з ким прощатися.

У спальні Ніна стала методично пакувати свою стару ненависну валізку. Із сусідніх ліжок за цим спостерігали Еліза й Лідка.

— Їдеш? — Еліза нахмурилася.

— Так.

— Це не має сенсу, — повчала її Лідка зверхньо. — Ти повинна довіряти. Азкіель…

— Азкіель — паршива свиня! — гарикнула Ніна. — І… і вбивця. Оминаючи той факт, що він не янгол. А ви слухаєте його, наче стадо баранів. Саме так: ви як вівця, яку ведуть на бійню!

Лідка відкрила було рота, але раніше, ніж зуміла щось відповісти, втрутилася Еліза.

— Не займай її, — стенула вона плечима. — Хай іде. Однією менше — це краще для нас.

Ніна залишила спаковану валізку біля ліжка й подалась на другий поверх. Перед кімнатою янгола вона затрималася. Зсередини долинало тихе жебоніння розмови. Дівчинка приклала до дверей вухо, але дерево було надто товстим, щоби розрізнити слова, тож, трохи подумавши, вона увійшла до сусідньої порожньої келії і відчинила там закурене вікно. Обережно перехилилася, намагаючись не забруднитися об підвіконня. Як і сподівалася, крилатий теж відчинив вікно — адже був чарівний літній ранок — і тепер вона чітко чула розмову.

— Я не впевнений, чи це хороша ідея, Целіно, — говорив Азкіель. — А якщо це вона?

— Вона нещасна й дуже налякана дитина, — протестувала жінка. — Боюся, достатньо довіряти вона ніколи не буде. Схоже, що Божа ласка не знаходить до бідосі дороги.

— І все ж, — Ніні здалося, чи в голосі янгола й справді почулася іронія? — Серед них саме вона думає самостійно, вона розумна й навіть достатньо відважна, а це — риси Обраного.

— Ніна лякає інших дітей, — уперлася пані Целіна. — Я її не звинувачую: розумію, через що вона пройшла. Але це погано на них впливає. Через неї вони можуть втратити Божу ласку.

— Я б не казав це саме так, але, мабуть, ти маєш рацію. Може, й справді буде краще, якщо вона поїде.

— Піду подивлюся, чи вона вже спакувалася.

Ніна відскочила від вікна (не встигла його навіть зачинити) і вибігла в коридор, а коли пані Целіна стала на порозі янгольської кімнати, спробувала зробити вигляд, що тільки-но прийшла.

— Я готова, — сказала Ніна.

Спускаючись, вона думала над тим, що їй вдалося почути. Значить, пані Целіна також вірила в дурню про довіру й певно не знала, що янголи насправді ніякі не янголи. У певному сенсі вона була такою само жертвою, як Ніна й решта молоді, але дівчинка не могла їй співчувати.

Азкіель вважав, що Ніна може виявитися Обраною… Малоправдоподібно, вирішила вона, але все ж їй стало приємно, особливо коли вона пригадала слова: «…вона думає самостійно, вона розумна й навіть достатньо відважна».

Дівчина закинула валізку в багажник «іфи» й усілася позаду поряд із пані Целіною. Ремігіуш, як завжди, кермував мовчки, а Ніна не озирнулася, коли монастир залишився позаду. Подумала лише про Тамару та Яцека.

Знала, що скучатиме за ними і непокоїтиметься.

Потім вона спробувала зосередитися на тому, що чекає на неї вдома. Зможе, нарешті, всістися із книжкою в улюбленому кріслі, а мама приготує на обід щось із того, що Ніна найбільше любить: наприклад вареники зі сливами або рис у молоці із цинамоном. Її батьки ніколи не були надто відкритими, але мати проявляла свою любов готуванням їжі, а батько — тим, що брав дочку на прогулянки й купував їй усе, що забороняла їсти мати. Проблему, що саме вона скаже батькам (а передусім, чи повірять вони її розповіді), вона свідомо оминала, бо в потягу матиме для цього чимало часу. Тепер воліла думати про те, що до кінця канікул залишилося ще більше тижня — вона могла б вилежуватися у ліжку й щодня гуляти з Агнешкою, подругою зі школи. Вони були одного віку, але Агнешка здавалася значно серйознішою, інколи її навіть пускали в кіно на фільми для дорослих. Агнешка потім розповідала про ті фільми подругам у класі, але Ніна не дуже їй вірила: відтоді, як довідалася, що в одній зі сцен у «Ріо‑Гранде»[20] Джон Вейн[21] грає повністю голим. Агнешка також мала трьох братів, які лазили в руїнах, шукаючи німецькі каски, зброю і патрони. У Вроцлаві через вісім років після війни все ще було багато місць, де будинки стояли з мертвими очима вікон, а на стінах помітні були сліди від куль. Або навіть існували місця, де будинків не було взагалі, тож ходити доводилося вузькими стежинами поміж купами каміння[22]. Ніна час від часу там бувала, хоча батьки суворо забороняли їй це. Але вона любила гуляти між руїнами й уявляти собі, яким був Вроцлав до війни.

Здавалося, що найбільш небезпечні й захопливі вчинки, які їй доводилося робити в своєму житті — це стрибання в руїнах і намагання при цьому не забруднити платтячка. Мабуть, саме це людство й називає іронією долі.

Потім вона почала думати про менш приємні справи, хоча нічого подібного й не хотіла. Уявляла, як іде ввечері напитися на кухню молока й нервово підстрибує від кожного шурхоту, навіть найменшого. Як читає у кріслі й раптом починає підозрювати, що ЩОСЬ стоїть у неї за спиною. День за днем у страху перед темрявою ночі й тінями, що ховаються в кутку, перед шерехом листя за вікном і відлунням кроків на сходах. Ніна жила б, як під підвішеним дамокловим мечем, чекаючи, доки клинок нарешті впаде. Поки що, правда, Бестію було ув’язнено в Диявольському Колі, але вона скоро вирветься на волю, і це може статися будь‑якої миті. Тому Ніна щовечора засинатиме з переконанням, що вже може не прокинутися, і щоранку розплющуватиме очі, усвідомлюючи, що цей день може виявитися останнім.

Пастка вже замкнулася. Бестія знайде тебе, навіть якщо ти втечеш на край світу.

Машина їхала лісовою дорогою, дерева миготіли перед очима Ніни. Сльози струмочком текли по її щоках, на губах вона відчувала їхній солоний смак. Пані Целіна простягнула руку, аби втішити дівчинку, але та мимоволі відсунулася. Не хотіла співчуття опікунки: тільки не це. Через спеку плаття прилипло до спини Ніни, а сидіння машини були настільки гарячими, що майже пекли. Пані Целіна опустила скло, і крізь прочинене вікно вривався запах лісу та розігрітої сонцем дороги. «Канікули, — думала Ніна. — Чому я не можу мати нормальних канікул?»

Машина зупинилася перед вокзалом, і Ремігіуш узяв валізку дівчинки. До відправлення потяга залишалося десять хвилин, на пероні вже чекало двійко старших чоловіків і родина з дитиною. Дорослі тактовно відводили погляди від залитого сльозами обличчя Ніни, але хлопчик витріщався на неї із явною цікавістю. Аж врешті мати шарпнула сина за руку, схилилася і щось прошепотіла йому на вухо.

Пані Целіна пішла до каси.

Повернення додому зараз нагадувало ховання голови у пісок, і Ніна розуміла це. Не грішила надмірною відвагою, але ж не була також і боягузкою. Завжди вважала, що коли небезпека неминуча, то краще про це знати завчасно. Коли медсестра в лікарні робила їй щеплення, вона ніколи не відвертала голову, а в дантиста не заплющувала очі, бо чекати в темряві, усвідомлюючи, що свердло дзижчить усе ближче, було гірше, ніж вид цього свердла. Якщо тепер вона втече, все її майбутнє перетвориться саме на таке чекання у темряві. А якщо Обранець переможе Бестію з Диявольського Кола — що досить ймовірно — Ніна про це навіть не дізнається. Буде в безпеці, але до кінця життя помиратиме від страху.

До вух Ніни долинув протяглий свист, і за мить, посапуючи, на станцію вкотився потяг. З труби локомотива підіймалися чорні клуби диму, що створили на тлі синього неба фігуру, яка нагадувала знак питання. «Їхати чи не їхати», — захихотіла нервово Ніна. Перед самими канікулами мати взяла її до театру на «Гамлета», але дівчинці вистава не сподобалася: забагато там горя й людей, які з незрозумілих причин обов’язково хотіли повбивати інших людей.

«Велика кількість убивств, мабуть, сподобалася б Тамарі», — подумала Ніна, і на згадці про подругу в неї знову стислося серце. Що тепер буде з Тамарою? З Яцеком? Зачаровані янголом, вони не мали навіть тієї крихти захисту, який надавав Ніні породжений переляком здоровий глузд.

З потяга вийшло кілька осіб, зокрема кілька туристів із рюкзаками й палатками: певно, збиралися відпочити над озером. У вагон же всілися двоє старших чоловіків і родина з дитиною. Хлопчик раз у раз озирався на Ніну, дивлячись на неї величезними, наче блюдця, очима. Вона йому заздрила. Добре було б мати шість років і не перейматися нічим, крім того, що батьки не купують тобі морозива або що під час подорожі закінчилися цукерки. Бути дитиною означає те, що інші приймають рішення за тебе. Вона почувалася так, наче її ноги приросли до перону. Дуже хотіла опинитися у вагоні, в дорозі додому. Прагнула, щоби мама її притулила до себе — хоча Ніна зазвичай не надто полюбляла обійматися, — а батько взяв би на прогулянку до Щитніцького парку[23]. Вона могла мати все це вже за кільканадцять годин, але не рушила з місця. Бо ж у глибині душі знала, що не буде жодних обіймів чи прогулянок, так? Її мати… Ніна уявляла собі гримасу матері, коли вона довідається, що Ніна втекла з монастиря, оскільки втратила віру в янголів.

— Ніно? — пані Целіна підігнала дівчинку.

— Я… я, мабуть, не поїду. Ви можете здати квиток у касу?

— Так, певно так, — зітхнула жінка. — Ти впевнена?

— Упевнена, — відповіла Ніна з переконанням, якого не відчувала. Хотіла, щоби потяг уже від’їхав. Тоді було б пізно змінювати рішення, а дівчинка вже не відчувала б це величезне бажання кинутися у відчинені двері вагону.

Пані Целіна кивнула кондуктору, який свиснув і застрибнув на сходинку потяга. Той рушив. «Пізно», — подумала Ніна, в якій все кричало: біжи за вагонами, що зникали вдалечині.

— Вибачте за клопіт, — сказала вона, бо, попри своє ставлення до опікунки, відчувала провину. — Сподіваюся, що ви зможете повернути гроші за квиток.

— Не переймайся цим, люба. Я рада, що ти з нами залишишся.

«Справді? А як із поганим впливом на інших?» — подумала Ніна, але нічого не сказала. Тільки попросила дозволу повернутися пішки, через містечко.

— Але люба, — відразу запротестувала Целіна. — Це ж дві години дороги: година звідси до Маркотів, а потім ще година до монастиря.

— Я впораюся.

— Принаймні ми підвеземо тебе до містечка, — опікунка нервово запитувала поглядом: що ти задумала? Але Ніна сміливо його витримала.

— Дякую.

Ледве машина заїхала між перші будинки Маркотів, як відразу зіпсувалася. Спершу мотор почав видавати підозрілі звуки: пирхав, фиркав і кахикав, наче старий астматик; потім автівка кілька разів шарпнулася і стала на місці. Ремігіуш вийшов, пані Целіна і Ніна зробили те саме — в розігрітих нутрощах машини було надто душно, до того ж трохи смерділо мастилом і бензином. Дівчинка подивилася хвилинку, як Ремігіуш порпається під капотом, як ричить під ніс прокльони. Потім вона перевела погляд на шеренгу будиночків, що стояли вздовж вулиці. Були вони кольорові, наче коробки цукерок, а біля кожного ріс невеличкий доглянутий садочок. В одному з таких садочків тихенько поскрипувала гойдалка, на якій сиділа дитина, з іншого долинало клацання садових ножиць. Це, схоже, був дуже тихий район.

Ніна ворухнулася. Жар з неба лився такий, наче була середина липня, а не кінець серпня. Сердега пітніла й починала жаліти, що вдягла, розраховуючи на подорож, панчохи. Тільки калюжі багнистої води біля бордюрів нагадували про недавній дощ.

— То я піду, — сказала вона, думаючи про гроші, які, може, вдасться отримати на пошті. — Певно немає сенсу тут чекати…

— Іди, люба, — пані Целіна всміхнулася. — Ми впораємося. Не запізнюйся на обід!

Коли Ніна відійшла на кільканадцять кроків, до машини підійшов молодий чоловік. Вона сповільнилася й озирнулася, але так і не розчула, що саме сказав незнайомець Ремігіушу. Певно те, що його машина теж зіпсувалася, у рибному магазині зіпсувався холодильник, а пральню зачинено через аварію. А може, це Ніні лише здавалося, а насправді він говорив щось інше.

«Світ змінюється», — подумала вона. Отримала на пошті гроші, а потім рушила в бік вулиці Кам’яної, попиваючи по дорозі «оранжад». Було спекотно — зовсім як тоді, коли вона йшла цим шляхом востаннє. Тільки тоді з нею був Яцек, а зараз Ніна йшла сама.

«Я не гублюся», — думала вона вперто, коли знову опинилася на невеличкій площі із криницею, поряд із зачиненим магазинчиком сувенірів, на якому висіла та сама закурена листівка. Наче час зупинився. Наче містечко ожило й перетворилося на лабіринт розігрітих сонцем, вимерлих вулиць, якими лише час від часу проходили люди з ошалілими обличчями й розгубленими поглядами. А центром цього лабіринту був дім Левицьких — у цьому Ніна була впевнена.

«Я не гублюся, — повторила вона. — Ну, хіба що в темряві, або коли не знаю дороги, а тут я уже була. Якщо раз пройду якимось шляхом, то завжди потраплю туди знову. Умію читати мапи. Добре орієнтуюся у просторі, так говорить мій батько. Тому зараз я піду оцією вулицею, поволі, уважно роздивляючись, а ти мене пропустиш. Я побачу вивіску прасувальні й поверну на вулицю Кам’яну: замість того, щоб знову потрапити на цю холерну площу».

Ясно?

Містечко навколо неї мовчало, але Ніна відчувала його опір, наче мала справу з розумним, хоча й напівсонним створінням. Вона йшла повільно, як і обіцяла собі, проводячи долонею по шерехатих стінах невисоких кам’яниць. Пошепки читала вивіски: кравець, фотоательє, штопання панчіх. Було сонно й тихо, з помешкань не долітало ані звуку радіо чи розмов. Тільки зелений птах у клітці на вікні видавав хрипкий клекіт і бив крилами, дивлячись на Ніну очима-намистинками.

Прасувальня, з того, що пам’ятала Ніна, мала бути десь між ремонтом панчіх і маленьким продовольчим магазинчиком.

«Не обманюй, — нагадувала вона містечку. — Я знаю, що це тут».

Маркоти неохоче поступилися, Ніна, нарешті, побачила щит вивіски прасувальні й зуміла завернути у потрібну вуличку. Тепер досить було знайти номер сімнадцять, де мешкали Левицькі. Вона дісталася до малого будинка, який стояв, втиснутий поміж двома більшими будинками, наче дитинка поміж батьками. Був він старий і занедбаний, із віконних рам відлущувалася фарба, на даху не вистачало черепиці, а стіни поросли плющем. Ніна пхнула хвіртку саду, в якому стояв болотний аромат лілій і згнилих у воді рослин.

Хвіртка скрипнула. Над ґанком було видно ліхтар із частково збитим склом, на якому вціліла частина номеру будинку: 7. Утім, дівчинка була впевнена, що це саме те місце, яке їй потрібно. Маура мусила виховуватися саме тут, серед цієї буйної, напівздичавілої зелені. Ніна легко могла уявити Мауру, як вона сидить над крихітним озерцем і з висолопленим язиком робить ескіз метелика над густим кожухом ряски.

«Що я їм скажу?»

Вона затрималася перед дверима й опустила вже підняту руку. Дзвінка не було, над ґанком висіла тільки дивна прикраса з дроту й пожовклих від старості пташиних кісток, побачивши які дівчинка трохи здригнулася. Кістки ліниво рухалися, хоча вітру не було.

«Яцек мав рацію. Я ж не можу так просто сказати: гей, дозвольте мені подивитися на картини вашої померлої родички».

Не знаючи, що робити, вона застосувала метод, який вже був перевіреним із валізкою, — просто підняла руку й постукала: раніше, ніж встигла про це подумати. Потім відступила, її серце калатало в самому горлі. З того боку почулося човгання, і за мить двері трохи відчинилися.

Вона відкрила рота, але, перш ніж устигла що‑небудь сказати, брязнув знятий ланцюжок, двері відчинилися ширше, й на порозі постала згорблена старенька. Побачивши Ніну, вона зраділа, бо її зморщене, наче сушене яблуко, обличчя прорізала посмішка.

— Заходь, я на тебе чекала.

— Але… але я… — дівчинка була переконана, що жінка плутає її з кимось іншим.

— Ти ж прийшла оглянути картини, чи не так?

— Так…

— Ну то заходь, чого чекаєш? Стефця мені розповідала про тебе й говорила, що ти прийдеш. Я думала, що ти будеш раніше, вже з місяць чекаю.

Місяць? Місяць тому Ніни тут зовсім не було, не кажучи вже про те, що вона не знала Стефцю — чи, напевне, пані Стефанію з кав’ярні «Мисливська». Утім, не стала виправляти цю помилку.

— Заходь, заходь.

У домі було досить прохолодно, хоча широко відчинене вікно впускало серпневу спеку. Пилинки вирували, підсвічені сонцем; пахло пастою для підлоги, накрохмаленою постіллю і дріжджовим тістом. Але з‑під цих радісних, ясних запахів пробивався ледь помітний сморід старості, який завжди нагадував Ніні про літніх людей. Наче запах нафталіну, спітнілого одягу й бруду, що збирається у щілинах між дошками.

— Вип’єш чаю? — старенька вже човгала на кухню.

— Ні, дякую.

— А може, компоту? Молока? У мене є ще трохи пирога…

— Компот — те, що треба, — Ніна не хотіла пити, бо випорожнила пляшку «оранжаду», але зрозуміла, що якщо знову відмовиться, то господиня ще довго пропонуватиме щось нове, поки її гостя не погодиться.

— Мене звуть Ніна. Насправді — Яніна, але всі звуть мене Ніною.

— Моя Марися також просила називати себе Маурою, — старенька крутилася по невеличкій кухні. Усі шафки тут було розмальовано великими польовими квітами: маками, волошками й маргаритками. Ніна подумала, чи це не одне з ранніх творінь Маури, чи, може, господиня також мала мистецький хист. — Дивне, чуже ім’я. Чужоземне, але їй подобалося; і ще до того, як їй виповнилося чотирнадцять років, навіть не озиралася, коли хтось намагався звати її Марисею. Прошу, з моїх яблук.

Компот був смачним, солодким і водночас трохи кислуватим. Освіжаючим.

— Ходімо, покажу тобі її фото. Ти ж хочеш на нього подивитися, правда?

— Так, — Ніна не зуміла відмовитися. Зрештою, вона б і справді охоче подивилася на фото жінки, яку вона так часто уявляла. Про картини нагадає старенькій пізніше.

Господиня подріботіла до спальні, в якій царювало велике, завалене перинами ліжко. Вікно було зачинене, крізь шпарини поміж запнутими шторами всувалися гострі клинки світла. Тут панував напівморок, а холод відчувався навіть виразніше, ніж в інших приміщеннях. Ніна подумала, що цей холод характерний для старих кам’яних будинків, які ніколи, навіть у найспекотніші літні дні, не нагріваються, і в них завжди залишається тінь зимового морозу. Монастир також був таким місцем.

Старенька зняла з камінної полиці оправлену в сріблясту рамку фотографію і подала Ніні. Потім розсунула штори. Сонце полилося з вікна, наче кров з розірваної артерії, — Ніна мусила відвернутися, коли яскравий блиск заколов їй під повіками.

— Це єдиний знімок дорослої Мариськи, який у мене є. Ті, з Варшави, згинули під час війни, а потім, коли вона повернулася, уже не дозволяла її фотографувати, — старенька сумно посміхнулася. — Це вона прислала мені в листі навесні тисяча дев’ятсот тридцять восьмого. Написала: «Я і моя дитинка вітаємо тебе, Варшава також сповнена чарами». Нічого більше, тільки ця фраза. Таким оце чином я довідалася, що стала бабцею.

Ніна чомусь уявляла Мауру Левицьку брюнеткою циганського типу краси, але жінка на фото нагадувала скоріше норвежку чи шведку. Була високою, мала широкі плечі, які свідчили про заняття спортом, а волосся було наче пух кульбаби — дуже ясне й дуже легке, оточувало голову пухнастим ореолом. Дитина на її руках мала маленьке біле платтячко й посміхалася беззубими яснами. Ніна хотіла запитати, що із нею сталося, але побоялася. Може, дівчинка також померла, як і її матір? Бо цей дім не здавався домом, у якому живе підліток.

— Вона красива, — сказала Ніна ввічливо. Відчувала, що саме так і треба зробити, хоча й не була впевненою, чи говорить вона зараз правду. Фігура Маури Левицької була трохи незграбна, обличчя мала продовгувате, із широко розставленими очима й вузькими губами. Насправді вона не була красивою, але мала в собі певну чарівність, і передусім у ній відчувалася сила. Маура не видавалася божевільною, яка закінчила життя, потонувши в озері.

Більше того: обличчя художниці якимсь чином здавалося Ніні знайомим. Десь вона вже бачила цю світлу шкіру, на якій бліді вуста ледь позначувалися трохи темнішою лінією, і цей аристократичний, трохи горбатий ніс.

«Звідки я знаю це обличчя?»

Вона тряхнула головою, не в змозі пригадати.

— Вип’єш чогось? Чаю? Може, молока? Або компоту?

— Але… — Ніна поставила фото на камін. — Я пила компот. Дуже смачний, справді.

— Компот? Так, без проблем, зараз тобі наллю.

Ніна почувалася усе більше незручно, але коли старша пані вручила їй наступну склянку, вимушено посміхнулася і відпила ковток.

— Дуже добрий, — похвалила вона, хоча й з меншим ентузіазмом, ніж досі. — А чи могла б я тепер побачити картини Маури?

— Картини, так, звичайно. Ходімо зі мною.

Старенька провела її на мансарду — до невеликої сонячної кімнатки, що була точнісінько така сама, як кімнатка Енн із Зелених Дахів[24]. Принаймні така, як її Ніна завжди уявляла. Над ліжком висів солом’яний капелюшок із синьою стрічкою, у вазонах стояли крихкі букети засушених квітів, а на шпалерах був візерунок із троянд. Тут час наче зупинився на початку століття, в атмосфері невинної дівочості. Це враження псували тільки сперті на стіну картини. Було їх не більше десятка; всі стояли, повернуті до стіни. В повітрі все ще відчувався легкий запах фарби й скипидару — а може, Ніні тільки так здавалося?

— Це її дитяча кімната, — навіщось пояснила старенька пані. — Коли Марися виїхала до школи у Варшаві, я нічого тут не змінювала, а потім, коли вона повернулася, нічого не захотіла змінювати вже вона. Говорила, що тільки в цьому місці вона почувається у безпеці. «У безпеці» — саме так вона й говорила, наче деінде їй щось загрожувало. Пізніше я поставила сюди її картини, які залишилися.

— Вона їх багато продала? — зацікавилася Ніна.

— Більшість пороздарювала, — старенька тряхнула головою. — Спершу у Варшаві, потім тут. Моя дочка не вміла вести комерційні справи. Дивися на картини, якщо вони тебе цікавлять, сміливо. Я ніколи не захоплювалася тим, що Марися малювала. Життя митця не дуже пасує жінці. Я була проти її від’їзду до Варшави, але вона, якщо впиралася, мусила наполягти на своєму. Але раз уже Бог дав їй талант, то чи не могла вона малювати якісь гарні, приємні речі?

«Ні, певно не могла», — подумала Ніна, повертаючи до себе першу картину. Потім зробила те саме з другою та з іншими. Поставила їх під стінами кімнати, наче в галереї.

— Маємо тут стільки чарівних пейзажів, сонця, квітів, — говорила господиня. — А вона — тільки оте своє похмуре… З дитинства вона була такою: наче й веселою, як щиглик, щебетливою, впевненою в собі, здоровою і сильною. Завжди перша в спорті й вправніша за багатьох хлопців. Але мала чорні думки. Так вона це називала, коли приходила до мене ввечері. «Мамо, мене обсіли чорні думки». Наприклад, вмовила себе, що в деревах живуть зроблені з холодної води потвори, які жеруть птахів та інших малих істоток, бо від їхньої крові їм стає на мить тепліше. Я говорила їй: «Марисю, якщо це тебе так пригнічує, то навіщо ти таке паскудство уявляєш?» А вона на це: «Мушу. Мучать мене. А як намалюю їх, тоді на мить дають мені спокій». І завжди повторювала, що ці створіння можна помітити лише на світанку, ввечері або коли дощить. А найкраще під час грози. Тоді на мить відчиняються двері поміж нашим та їхнім світом. Я не знаю, навіщо вигадувати такі речі, якщо вже йдеться тільки про те, щоби намалювати картину.

«Бо вона їх не вигадувала» — для Ніни це було очевидним. Маура Левицька могла просто помічати те, чого звичайні люди не зауважували, вміла зазирнути під буденність і побачити там магію, а також невимовний жах.

І те й інше було на її картинах. Дівчинка розглядала їх, обіймаючи себе обома руками, наче тремтіла від холоду. І насправді відчувала холод, незважаючи на сонце, що лилося у вікна, на радісний спів птахів у садку й на заспокійливий запах деревини.

На всіх картинах було зображено монастир, Маркоти або найближчі околиці. На першій — над озером сідало сонце, небо палало пурпуром, а вітер шарпав гілля голого бука. У плутанині чорного гілля можна було помітити абрис фігури, яка там причаїлася, — щось там було, приховане й лише трохи помітне, наче хижак, що лежить у заростях. На другій картині істот із дерев було вже добре помітно: сиділи навколо мертвого кролика й рвали його на шматки крижаними кігтями. З їхніх губ крапала кров, фарбуючи у червоне шкіру кольору води. Третя картина зображувала містечко — будинки стояли неприродно тісно, хилилися один до одного, наче… змовлялися. Так, саме так, вирішила Ніна. Будинки змовлялися, поки люди нишком пробиралися вулицями, згорблені й дивно маленькі, порівняно з темними стінами, що поставали над ними. На четвертій картині було зображено те, що криється під поверхнею озера. У розпорошеному, просіяному крізь воду блиску сонця на дно опускалася світловолоса жінка. Вона мала бліде обличчя й заплющені очі — або була непритомною, або вже мертвою. А з дна тягнулися до неї довгі, нелюдські руки, надто худі й з надто багатьма суглобами, із пальцями, що хилиталися, наче водорості. Це була дивна похмура картина, особливо якщо згадати, яким чином загинула Маура. «Вона наче передбачила власну смерть і завчасно її намалювала», — подумалося Ніні.

На п’ятій картині було зображено двійко дітей біля монастиря. Повний місяць освітлював їхню воскову шкіру й підкреслював завмерлі риси обличчя. Вони здавалися мертвими, наче оживлені трупи. Хлопець стояв навкарачки в траві, дівчинка озиралася через плече на стіни монастиря. Руки мали брудні аж по лікті, наче ще мить тому рили нігтями землю, але щось їх відволікло. За ними тлом поставали повні жаху абриси дубів Диявольського Кола. Картина викликала неспокій, хоча Ніна не мала уявлення, що саме на ній зображено.

Але найбільше враження на неї справила інша картина — на ній були зображені Диявольське Коло й дівчинка в білій сукні. Вона стояла у межі Кола і здавалася загіпнотизованою, на її милому обличчі вимальовувався жах. І все ж вона, схоже, була не в силах відвести погляд від покручених дерев. Майже відчувалося: ще мить — і темна сила, що від них еманувала, затягне дитину в глиб Кола. Ще кілька секунд, і дівчинка зробить крок уперед, потім ще один і наступний, аж поки не опиниться в обіймах вузлуватого, мертвого гілля, і тоді гострі терни увіткнуться їй у тіло, оксамитову шкіру заллє кров, очі буде безжально виколото. Хотілося простягнути руку й утримати її, благаючи: «Ні, прошу, не йди туди!»

Ніна здригнулася і відсунулася. Полегшено перевела погляд на дві останні картини. Вони, порівняно з іншими, здавалися веселими, на них було зображено пару собак (наскільки Ніна розумілася на породах, німецьких вівчарок), одягнених у людський одяг, що стояли на двох лапах. На першій картині тварини мали накрохмалені сорочки, хусточки в бутоньєрках і надягнені на голови циліндри. У лапах тримали таці з їжею, підсовуючи їх родині, що розляглася на траві під час пікніка. На другій картині собака, одягнений як лакей, відчиняв двері перед чоловіком, який заходив у дім, а другий собака вже чекав, аби узяти в прибульця пальто й капелюх.

— Дуже вдалий приклад сюрреалізму, — сказала Ніна з мудрим виразом обличчя. — Інші картини більше належать до імпресіонізму, але ці дві — вже чистий сюрреалізм.

— Раз ти так кажеш, — старенька не виказала зацікавленості, трохи розчарувавши Ніну, яка хотіла, аби господиня запитала, звідки вона знає ці терміни: «сюрреалізм», «імпресіонізм».

— У вашої доньки був великий талант.

Жінка сумно посміхнулася.

— У газетах теж так писали. Що великий талант, що надія польського малярства. І що їй то дало? Наприкінці в бідолашної потьмарилося у голові через вигадування усіх цих жахливих речей.

— Мені прикро, — Ніна почувалася усе більше зніченою. Вона вже хотіла вийти на сонце, опинитися подалі від цього будинку, де перебувала стара пані, замотана в жалобу й самотність, наче муха в павутиння.

— Але я дещо розповім тобі по секрету, — очі господині конспіративно блиснули, посмішка стала хитрою. — Я знаю, що Мариська не померла. Не насправді. Вони тільки хочуть, аби я в це вірила, а я вдаю, що так воно і є, але знаю своє. Моя дівчинка жива й колись до мене повернеться. Уже скоро. Щоденно печу для неї пиріг, її улюблений, зі сливами. Щоби був свіжим, коли прийде. Вона часом підходить під будинок, я чую ночами, як вона ходить садом, але коли гукаю, то не відзивається. Але вже скоро вона прийде, я про це знаю. Може, завтра. Так, напевне завтра. Треба спекти новий пиріг.

— Я… я тоді краще піду. Не буду більше вам заважати.

Ніна із полегшенням залишила будинок і занедбаний сад. Тільки на вулиці, під сонцем, вона нарешті видихнула, а з її рук зникли сироти. Вона думала про стару жінку, яка пече пиріг для доньки, що лежить мертвою на дні озера. Бо Маура Левицька була мертвою, правда ж? Була мертвою, а в її матері від жалю і самотності потьмарилося у голові, як раніше потьмарилося у голові Маури. Зрештою, можливо, що божевілля у цій родині спадкове.

З іншого боку, тіла Маури так і не знайшли…

Так, але якби вона досі була живою, то просто повернулася б додому, не мала б причини кружляти ночами садом і тікати від звука голосу матері. Ну, хіба що вона цілком схибила, але в такому випадку раніше чи пізніше її хтось би та знайшов. Особа настільки божевільна не вижила б у лісі сама. Мабуть.

Ніна пояснювала це собі, але слова старшої пані все ще звучали у її вухах: «Вона часом підходить під будинок, я чую ночами, як вона ходить садом, але коли гукаю, то не відзивається. Але вже скоро вона прийде, я про це знаю».

Вона хитнула головою, аби прогнати ці думки. Через півгодини дівчина вже сиділа в «Мисливській» навпроти пані Стефанії. Жінка пила каву, а Ніна їла тістечко. Крім них двох у кав’ярні нікого не було. Цікаво, чи тут узагалі хтось буває? Але Ніна не замислювалася над цим надто довго, бо мала серйозніші проблеми.

По дорозі вона обдумала, що саме хотіла б сказати пані Стефанії, тому тепер не плуталася і не затиналася. Лише відчувала, як з кожною фразою історія звучить все менш правдоподібно. Закінчення вона прошепотіла майже благальним тоном. У її голосі було чути розпач і відчай, які пригноблювали її саму. Стефанія Бистшак була останнім шансом для Ніни, але здавалося, що старша пані за мить звинуватить дівчинку в дурних жартах і попросить піти геть із кав’ярні. Або й того гірше — вирішить, що Ніна з’їхала з глузду, і побіжить по лікаря.

Але жінка не зробила нічого подібного, тільки нахмурилася.

— Ти ж це не вигадала, правда?

— Ні, я… справді…

— Я тобі вірю, — вона важко зітхнула. — Хоча це нелегко. Але може, гм… ти невірно проінтерпретувала певні факти?

— Ви маєте на увазі, що насправді в монастирі не відбувається нічого поганого, а я все це тільки вигадала?

— Щось подібне. Я не мала нічого поганого на думці, просто діти в твоєму віці інколи…

— Я не дитина! А Тимек і Сташек зникли насправді, цього ж я не вигадала. Азкіель сам визнав, що їх забрав диявол. А другий янгол сказав, що вони не янголи…

— Стоп, дитино, стоп, — пані Стефанія потерла скроні. — Ти вже це говорила. Я оце думаю, що ми можемо в цій ситуації зробити. Якщо повідомимо міліцію, скоріше за все, вас усіх позабирають додому, але у ваших батьків будуть серйозні проблеми через контакти з янголами. Вони навіть можуть потрапити до в’язниці, а цього ми не хочемо, еге ж?

— Ні… — Ніна похнюпилася. Вона думала про матір і про її сумні, повні докору очі. — Тому мені спало на думку, що я можу поговорити із ксьондзом.

— Із ксьондзом? — пані Стефанія здавалася зраділою, але потім посерйознішала. — Загалом, чому б і ні. Ксьондзи повинні розумітися у янголах, справжніх чи ні.

Ксьондз Амброзій був чоловіком середнього зросту, ані товстим, ані худим, із гладким, виголеним, позбавленим віку обличчям. Міг мати як тридцять, так і шістдесят років. Вирізняла його тільки лисина на маківці й капловухість, а в іншому він був абсолютно непримітним. Пані Стефанію він слухав зосереджено, з виразом обличчя, який було непросто відтворити.

Ніна скрутилася у кріслі, задоволена, що цього разу вона не мусить говорити. Малими ковточками пила ще гарячий чай і поскубувала шматочок макового пирога — усе це принесла економка ксьондза, а Ніна, хоча й не мала апетиту, не сміла відмовитися. Слова пані Стефанії наче пролітали повз неї: здавалося, оповідають історію про когось іншого, чужого. Або ніби жінка читала пригодницьку книжку. «Це насправді зі мною трапилося?» — думала Ніна, знову придавлена нереальністю цієї розповіді. Бо звучала вона, наче брехня, хоча й була правдою.

Вона прикрила очі. Хоча нерви були напружені, її огорнула слабкість, яку посилювала задуха, що панувала в плебанії. Штори на зачинених вікнах були просякнуті запахом тютюну, годинник із зозулею монотонно цокав. Чи спізниться Ніна на обід? Схоже.

Вона відкрила очі й обвела поглядом книжки на полицях. Це були товсті, важкезні томи в шкіряних палітурках. Біблія? Томи проповідей чи житія святих? Ніна охоче підійшла би ближче й глянула на назви, але їй забракло відваги, тож вона перевела погляд на стіл і з мить витріщалася на круглі плями на дубовій поверхні. Вони були схожими на сліди від чашок кави чи чаю, які настільки в’їлися у деревину, що їх не вдалося б усунути.

Пані Стефанія закінчила говорити, ксьондз тихенько кахикнув і тужливо глянув на люльку, що лежала на комоді.

— Пані має щось проти того, аби я запалив?

— Я проти тютюну, — пані Стефанія глянула суворо, і чоловік із жалем зітхнув.

— Добре, спробуємо якось це впорядкувати. Яніна, — ксьондз Амброзий від самого початку ігнорував прохання дівчинки називати її Ніною, — стверджує, що янголи геть не є янголами. Вони — диявольські істоти, яким відомі магічні фокуси, й що вони за допомогою магії причаровують дітей, аби потім кинути їх на поталу Бестії, що живе в дереві. Так?

— Ні, — Ніна почервоніла. Ксьондз усе перекрутив. — Чи то, схоже, але не зовсім…

— Усе це звучить надто фантастично, щоби повірити, — схоже, духівник рішуче не звертав увагу на Ніну, наче її не існувало. — Ви переконані, що дитина говорить правду?

— Так, — відповіла пані Стефанія просто й з такою упевненістю в собі, що дівчинка полюбила її ще більше.

— Або принаймні щось, що вона вважає за правду, — підкреслив ксьондз, кинувши ще один тоскний погляд на люльку. — Але схоже, що ми маємо зв’язані руки. З того, що Яніна говорила, випливає, що в… тому місці… монастирі, діти перебувають із власної волі та, що важливіше, зі згоди батьків.

— Батьки Сташека й Тимека, скоріше, не погоджувалися на те, щоби щось пожерло їхніх синів, — промовила Ніна із викликом. Пані Стефанія кинула на неї погляд-застереження, а потім перевела очі на ксьондза.

— Дівчинка має рацію, — сказала жінка спокійно. — Міліція може бути під впливом… що ж, назвемо це янгольською магією. Як і всі ці люди, що шукали Тимека. Ви чули, щоби хтось пліткував про зниклого хлопця? Авжеж, я також не чула, але Маркоти — мале містечко, тут усі все знають. Я сама бачила, як вранці в бік… монастиря відпливають човнами групи людей, і бачила, як пополудні вони повертаються, але мені навіть не спало на думку запитати їх, що там сталося. Тоді це здавалося абсолютно звичайним і нецікавим. Ми всі, в певному сенсі, знаходимося під впливом янгольських чарів. Люди брали участь у пошуках, а потім одразу про все забули. Так само, як міліціонери, думаю, забули повідомити родину тієї нещасної дитини. Батьки Тимека мають право дізнатися, що трапилося, як і батьки іншого хлопця.

— Добре, — зітхнув ксьондз. — Я завтра візьму велосипед і перевірю, що там відбувається. Сьогодні не маю часу, мушу ще відвідати хворого.

— Ви не можете їхати до монастиря! — Ніна випросталася так різко, що мало не перелила чай, який тримала в руках. — Янгол зачарує вас, як і всіх інших!

— Але ж тебе не зачарував? А я сподіваюся, що маю трохи більше сили волі, ніж тринадцятилітня дівчинка. Не переймайся — диявольські фокуси не справляють на мене враження. Я мушу туди поїхати, бо непросто почати діяти, спираючись виключно на слова шмаркачки, якій могло щось примаритися.

Ніна хотіла щось відповісти, але не стала, і лише стиснула губи. Пані Стефанія кинула на неї ще один попереджувальний погляд.

— Це не має сенсу! — гарячкувала дівчинка, коли вони вже вийшли з плебанії. — Янгол накладе на нього чари! Ксьондз поїде й повернеться, і стане, як усі, вважати, що там не відбувається нічого поганого! А ми знову залишимося сам на сам із цим… цим щось, і воно…

— Заспокойся! — пані Стефанія стисла її плече. — Може, так і не буде. Ксьондз же повинен уміти захищатися від магії. А ми тим часом спробуємо інші методи, згода?

— Які… методи? — схлипнула Ніна.

— Можеш зв’язатися з батьками? Маєте телефон?

— Ми ні, але наші сусіди мають і часом дозволяють нам ним скористатися. Тільки моя мама… моя мама скоріше повірить янголам, ніж мені. А тато… — вона замовкла. Батько заради домашнього спокою зазвичай погоджувався із матір’ю, але в цьому випадку чи не поведеться інакше? — Тато міг би допомогти… — призналася з ваганням.

— Волієш сама з ним порозмовляти чи це маю зробити я?

— Краще ви поговоріть. Він вам швидше повірить.

— Твоя правда.

Пані Стефанія усілася на лавці перед костьолом, вийняла з сумочки блокнотик і записала номер.

— Це може бути не дуже швидко, — застерегла вона. — На міжміську розмову доводиться довго чекати. До того ж останнім часом телефони працюють геть погано.

— Знаю.

— Якщо тобі вдасться якимось чином роздобути адреси або номери телефонів інших дітей, з їхніми батьками я також намагатимуся зв’язатися. Як я й говорила, вони мають право знати, що тут відбувається.

— Я спробую, — кивнула Ніна.

— А поки що я пропоную тобі залишитися у мене. Маю невеличку квартирку над кав’ярнею, помістимося там обидві. Як тобі ця ідея? Бо немає сенсу повертатися туди, де тобі загрожує небезпека.

— Я мушу повернутися, — дівчинка труснула каштановою чуприною. Дуже хотіла залишитися у пані Стефанії, допомагати їй у кав’ярні та їсти смачні тістечка. Але це було б те саме, що й утеча додому. Вона б не знала, що відбувається у монастирі, й постійно чекала б, коли до неї добереться Бестія з Кола.

Вона спробувала надати обличчю мужнього вигляду, але вийшло не дуже.

— Насправді мені не загрожує небезпека, — сказала дівчинка. — Чи то я думаю, що мені вона загрожує менше, ніж іншим. Я знаю, чого уникати, й боюся, а тому я досить обережна.

— А твої приятелі — ні? — здогадалася пані Стефанія. — І ти хочеш їх охороняти?

— Принаймні я можу спробувати, — Ніна знизала плечима. Це вийшло не стільки впевнено, як вона намагалася показати, скільки безпорадно.

— Ти впевнена, що хочеш туди повернутися?

— Так, — впевненою вона не була, але не хотіла, аби симпатична їй жінка цим переймалася.

— Тоді будь обережною. І пам’ятай: будь‑якої миті ти можеш до мене прийти, нехай навіть серед ночі. — Пані Стефанія притулила до себе дівчинку та цьомнула в чоло.

— Дякую.

Ніна вирушила до монастиря. Озирнулася тільки раз: пані Стефанія усе ще стояла посеред ринку, на її обличчі застиг страх.

На обід вона, звісно, спізнилася. Пані Целіна з‑над тарілки послала дівчинці погляд більше неспокійний, ніж обурений, наче хотіла запитати: де ти була, знову хочеш, аби в нас виникли проблеми? Але не сказала нічого. Зате Тамара тихо пирхнула:

— Може, ти б розказала, що виробляєш? Кудись зникаєш серед ночі, потім з’являєшся, потім знову зникаєш, а пані Целіна привозить твою валізку… Це що — така нова гра, чи що?

— Ні, — Ніна почервоніла. Вся її злість на подругу минула. Тепер вона відчувала свою провину за те, що вранці хотіла втекти, лишивши Тамару та Яцека на поталу Бестії з Кола. — Я хотіла поїхати, але передумала, а потім… потім була в містечку. Але вже залишуся.

— Я рада.

Ніна підвела голову з‑над тарілки. Яцек з ентузіазмом поглинав обід, час від часу кидаючи зацікавлений погляд на дівчинку.

— А навіщо ти була у містечку? — запитав він, орудуючи ложкою.

— Щоб побачити картини Маури.

— Потрапила до її будинку?

— Ага.

— І як? Є на тих картинах щось цікаве?

— Не дуже. Монастир, Диявольське Коло й подібне. Похмурі речі.

Він кивнув, наче хотів сказати: саме на це я і сподівався.

— Ми будуватимемо пліт із парусом, — змінив хлопець тему. — Приєднаєшся?

— Так, — відповіла Ніна. — Охоче.

«Чому ні?» — подумала вона. Адже не могла просто чекати, коли станеться щось лихе.

Після обіду вони принесли на берег знайдені в сараї старі дошки, а Яцек звідкись роздобув молоток і мішечок цвяхів.

— Спершу мусимо зробити скелет, — сказав він.

Як «скелет» вони збили в чотирикутник чотири дошки, створивши раму, до якої прибивали ще дошки. Яцек і Тамара, здається, справлялися добре, Ніна допомагала, як уміла, хоча її цвяхи гнулися, а дівчинці здавалося, що будь‑якої миті вона вгатить собі по пальцях молотком. Усе ще було спекотно, навіть над водою не відчувався холод. Ніна спітніла, сміялася трохи заголосно й жартувала надто відчайдушно, навіть коли почали боліти руки. Вона так хотіла, щоби це все виявилося справжнім: радість, коли вони прибили останню дошку, дурнуваті жартики, коли думали, чиє простирадло використати замість вітрила. Вона раділа кожній із цих митей, як приречений на страту радіє останньому обіду — з відчайдушним розпачем й усвідомленням того, що більше таких моментів не буде. Їй усе ще здавалося, що вона бере участь в обмані, хоча дуже намагалася удавати, що все нормально. Часом почувалася так, наче все навколо: сад, де аж паморочилося у голові від запаху троянд, озеро, що полискує блакиттю під промінням сонця, — театральні декорації з фанери, за якою причаїлася Бестія з Диявольського Кола. Її присутність кидала на цей чарівний день холодну довгу тінь і псувала смак кожної миті щастя.

Яцек приніс довгу, досить рівну гілку, а Тамара з кухні — гострого ножа, випрошеного, а може, викраденого, коли Сільвія не бачила. За його допомогою вони очистили гілку від кори й прибили до неї іншу гілку, поперечну та вдвічі меншу, до якої прив’язали простирадло. Усе разом мало кривуватий вигляд і не дуже нагадувало справжнє вітрило, але Яцек усе одно пишався своїм творінням. Але Тамара дивилася на це скептично.

— А яким чином ти збираєшся прикріпити оце до плота? — запитала вона.

Хлопець сторопів — схоже, він про це навіть не подумав.

— Зробимо дірку в дошках і вставимо туди щоглу? — запропонувала Ніна досить невпевнено.

— Авжеж, діряве дно дуже нам допоможе, — захихотіла Тамара.

Якийсь час вони ще дискутували про правильні методи, але доброго рішення не знайшли, тож Яцек, кінець кінцем, зіпхнув у озеро один пліт, а потім на нього перестрибнув. Дошки, збиті в чотирикутник, трохи занурилися, але втримали його тягар.

— Ходімо! — гукнув хлопець.

Тамара долучилася до нього майже відразу, а Ніна завагалася. Пліт потроху набирав води, а Тамара та Яцек ледь утримували рівновагу на його нестійкій поверхні.

«А хай йому!» — подумала Ніна, відштовхнулася від прибережного каменя і стрибнула. Яцек схопив її за лікоть, і дівчинка крикнула. Ноги її зіслизнули з мокрих дощок, і вона полетіла назад разом із хлопцем, який усе ще її утримував. Вони, переплутавшись руками й ногами, шубовснули в озеро: Ніна на спину, Яцек зверху. Вона хотіла крикнути, але захлинулася, вода намочила розпалену сонцем шкіру, проймаючи її крижаним холодом до самих кісток. Ніна копнула наосліп, а Яцек дав її ліктем у ребра. Нарешті вони розділилися, і дівчинка випливла на поверхню, кашляючи та пирхаючи. Протерла очі, відкинула мокре волосся, а тоді схопилася за край плота, на якому хихотіла Тамара. З іншого боку на дошки вже дерся Яцек. Ніна навіть не намагалася зробити те саме, просто підпливла до берега й у мокрому платті й сандалях виповзла на великий камінь.

Перш ніж вони перевдяглися і посушили волосся, настав час підвечірку. Трохи забруднене простирадло повернулося на ліжко, пліт колихався біля берега на малих хвилях.

— Ми могли би прикріпити його до дна і зробити поміст, з якого можна стрибати у воду, — запропонував Яцек. — Потрібен був би лише ланцюг і важкий камінь.

— Каміння тут повно, але де ти візьмеш ланцюг? — Тамара зручніше простяглася у траві й змружила очі на сонці, яке все більше схилялося до лінії горизонту.

Вони дискутували, а Ніна дивилася на озеро, знову думаючи про Бестію з Диявольського Кола. Її тінь була всюди і псувала кожну радість.

— Пообіцяйте мені дещо, — сказала вона раптом. Тамара та Яцек замовкли, а Ніна почервоніла під їхніми поглядами. — Пообіцяйте, що… що під час дощу, на заході сонця і на світанку ви не станете наближатися до Диявольського Кола. Прошу.

— Але янгол… — почав Яцек.

— Неважливо, що там янгол, — Ніна зарум’янилася ще більше, цього разу від злості, і стиснула кулак, намагаючись заспокоїтися. Якби зараз вона перейшла на крик, Тамара та Яцек навряд чи зрозуміли б, у чому тут взагалі річ. — Просто зробіть це для мене, добре? Що вам заважає? Обіцяєте?

— Нормально, — пробурмотів Яцек, а Тамара стенула плечима.

— Як забажаєш.

— Заприсягніться! — наполягала Ніна. — Життям власних матерів.

— У мене немає матері.

— Ну то життям батька.

Вони виконали її прохання, але Ніна не була задоволеною. Як довго пам’ятатимуть, коли забудуть? Яцек принаймні трохи перейнявся урочистістю момента, але Тамара навіть не сприйняла це всерйоз. «Що мені робити?» — думала Ніна, відчуваючи, що знову мало не плаче. Вона не хотіла ревіти в присутності приятелів, тож різко встала.

— Піду по светр, якось холодно, — збрехала вона доволі непереконливо, бо ж було спекотно, але нічого іншого їй на думку не спало.

Зайняті плотом Тамара та Яцек кивнули їй неуважно.

Ніна бігла до монастиря, змагаючись із перехопленим горлом. Сльози стояли в очах, і чоловіка вона помітила, тільки коли з ним зіштовхнулася.

— Гей, куди це ти? Що сталося?

Сержант Павляк вів дорогою велосипед — від брами до входу в монастир. У Ніни різко закалатало серце. Вона витерла сльози.

— Нічого не сталося. Ви, може, знаєте щось про Тимека? Тому ви й приїхали, так? Бо Тимек знайшовся?

— Тимек?.. — міліціонер шукав у пам’яті ім’я, а шалена, безглузда надія Ніни відразу згасла. — Ні, мені прикро. Я приїхав через іншу справу. Мушу… мушу побачитися з тією жінкою, яка тут мешкає.

— З пані Целіною?

— Та-ак, — він усе ще здавався розгубленим. Стояв посеред дороги із нахмуреними бровами, явно намагаючись згадати, навіщо, власне, сюди приїхав. Нарешті він сягнув до кишені мундира, вийняв звідти складений навпіл клаптик паперу і розклав його. Листок, певно, повернув йому пам’ять, бо сержант посміхнувся полегшено і водночас дещо заклопотано.

— Уяви собі, що я мав прийти ще кілька днів тому, але завжди якось випадало це з пам’яті. Дивно, правда?

— Дивно, — визнала Ніна. Стоячи збоку, вона чудово бачила папірець, який тримав міліціонер. На ньому була плутанина ліній, в яких вона розпізнала мапу околиць. Знизу було видно напис: «Станція ПДЗ»[25], а нагорі: «Монастир». Почерк був доволі прикметним, бо ж деякі літери були друкованими — інші прописними. Мало це приблизно такий вигляд:

СТанЦіЯ

та

МонАСТиР

Ніна знала цей почерк. Уже бачила його раніше. Тільки де?..

Згадала, і раптом їй стало холодно від передчуття нещастя, що наближається.

— З… звідки у вас цей папірець? — запитала дівчинка, але сержант Павляк уже йшов до головного входу. Чоловік спер велосипед на мур монастиря. Біля дверей він зустрів Адама, який, звісно, відразу запропонував допомогу й повів гостя сходами нагору.

Вона пішла за ними, тримаючись на безпечній відстані. Потім, сховавшись у ніші вікна, почекала, доки міліціонер увійде до кімнати пані Целіни, а Адам повернеться униз. Тоді застосувала випробуваний метод — побігла до келії, що знаходилася поряд зі спальнею опікунки, відчинила вікно й вихилилася на вулицю.

Голоси, які долинали із сусіднього приміщення, були такими виразними, що вона чула кожне слово.

— У нього знайшли тільки цей папірець, нічого більше, він навіть не мав документів, — говорив сержант Павляк. — Тому я хотів запитати, може, ви його знали? Бо оця мапка означає, що він прямував саме сюди, чи не так?

— Необов’язково, — відповіла пані Целіна трохи тремтячим голосом. — Це старовинний монастир, може, хлопець хотів на нього подивитися?

— Так, є і така можливість. А пані б знала, якби бракувало когось із ваших підопічних.

Целіна Сошинська відповіла на не дуже вдалий жарт силуваним сміхом.

— Напевне.

Ніна стиснула руки на підвіконні, аж пальці побіліли. Вона почувалася так, наче під нею відкрилася безодня, куди вона падала й падала. У неї запаморочилося в голові.

— Що сталося з тим хлопцем? — голос пані Целіни був стлумленим, наче долинав до Ніни крізь шар води.

— На жаль, він помер у шпиталі, — відповів міліціонер. — І ніхто не знає, ким він був. Може, хтось упізнає його на фото в газеті.

— Сподіваюся. Бідолашний.

Ніна врешті відпустила підвіконня. «Помер у шпиталі», — слова сержанта Павляка відбивалися у пустці, яка раптом її наповнила. На устах вона відчувала гіркий присмак розпачу.

Помер у шпиталі.

Бідолашний.

Якимось дивом Ніні було жарко й холодно водночас, а шок огортав, наче м’яка вата. Слова, що долинали із сусіднього приміщення, звучали нерозбірливо, вид за вікном розпливався перед очима. Дівчинка ще мала досить притомності, щоби відсунутися від підвіконня і всістися під стіною. Деякий час вона сиділа, зіщулившись і трохи розгойдуючись, а потім різко підвелася. Світ, здавалося, був таким, як і завжди: сонце світило, із саду лунав спів птахів і веселі крики близнючок, які плескалися біля берега озера. От тільки все це було жорстоким, похмурим жартом.

Ніна спустилася до Тамари та Яцека, які все ще сиділи біля берега.

— Ти так і не надягнула светр? — поцікавився Яцек.

— Ні.

— Ми оце саме роздумували, хто є Обраним, — Тамара відкинула голову назад і захихотіла. Кожну ноту цього сміху Ніна відчувала так, наче хтось увіткнув їй у нутрощі ножа, а потім прокрутив, аби завдати ще більшого болю. — Ну, бо тепер, коли нам у потилицю дихає Бестія з Диявольського Кола, Обранець повинен нас боронити, так? Саме вчасно, аби він з’явився і навів тут лад.

— Ти бліда, наче стіна, — звернув увагу Яцек. — Щось сталося?

«Так, — подумала Ніна. — І ви навіть не знаєте, наскільки погане».

— Ніно? — підігнала її Тамара. Вона все ще всміхалася, але коли побачила обличчя подруги, навіть у її очах з’явилася тінь неспокою. — Як вважаєш, хто з нас Обраний?

— Ніхто, — відповіла Ніна. По озеру сунув човен під вітрилом, здалеку він здавався дитячою іграшкою. Сонце потроху ховалося, фарбуючи воду червоним, у відтінок крові. — Ніхто не є Обраним. Він мертвий.

20 «Ріо‑Гранде» — фільм реж. Дж. Фонда (1950), вестерн, сюжет якого пов’язаний зі службою в американській кавалерії на кордоні із землями апачів на р. Ріо‑Гранде.

21 Вейн Джон (1907–1979) — відомий американський актор, своєрідний «чоловічий символ» повоєнного кінематографа й «король вестерна».

22 Вроцлав — німецькою Бреслау — було перетворено під час Другої світової війни на фортецю, що найзапекліше (після Кеніґсберга) опиралася Радянській армії: так званий «Breslaufestung» («Оборона Бреслау») тягнулася майже півроку, в результаті чого місто було сильно зруйноване.

23 Найбільший парк Вроцлава, що займає площу більше 100 гектарів; висаджений наприкінці XVІІІ ст. командиром гарнізону Бреслау, Ф. Гогенлое в «англійському» стилі (чи то в стилі, що не використовує «регулярні», симетричні елементи; наслідує дику природу).

24 Героїня однойменного популярного дитячого роману канадської письменниці Люсі-Мод Монтгомері, вперше опублікованого на початку ХХ ст.

25 Польська державна залізниця (PKP, Polskie Koleje Państwowe) — державна залізнична компанія, що була створена ще в 1926 р. і, змінюючи підпорядкування, існує дотепер.

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТИЙ,

в якому Ніна стає детективом і оглядає Гданськ,

а наприкінці стається дещо, чого ніхто не передбачив

— Хлопець, якого ти зустріла в потягу, був Обраним? Чому тобі це спало на думку? — пані Целіна спохмурніла, а в її очах з’явився неспокій.

Ніна зціпила зуби. Вона стояла в кімнаті опікунки, наче учениця, яку викликали в кабінет директорки. Спиною відчувала присутність Тамари та Яцека, але це не дуже допомагало.

Пані Целіна дивилася вичікувально. Уже не називала «любою», а це було ознакою того, що її симпатія до Ніни щохвилини зменшується.

— Я… бачила мапу, яку намалював Славек. Це його почерк, я упізнала, бо в потягу він розв’язував кросворд і вписував слова. А сержант Павляк сказав, що Славек помер у шпиталі… — Ніна не хотіла визнавати, що вона підслуховувала.

— Це ще не робить його Обраним, люба, — цього разу «люба» повернулася, але тепер у ньому було більше нервової напруги, аніж ніжності. Пані Целіна боялася. — Інакше навіщо йому мапа? Ремігіуш виїздив на станцію за кожною дитиною.

— Ви б зрозуміли, якби знали його так, як я. Він просто був таким. Винахідливим, готовим до будь‑яких випадковостей. Напевне, знайшов карту в туристичному довіднику й перемалював про всяк випадок, якби довелося йти пішки. Крім того, він… ну, відповідав вимогам. Як ви й казали. Опікувався мною, коли я цього потребувала, був милим, відважним, сильним і взагалі… як справжній герой. І він був… — Ніна хотіла сказати «вродливим», але її втримали рештки інстинкту самозбереження. Вони би з неї посміялися, якби вона назвала якогось хлопця «вродливим». — Мені треба було здогадатися раніше, — заявила Ніна, труснувши головою. — Славек мав усі риси Обраного, їхав у Маркоти й до того ж нічого мені про це не говорив. Не хотів цього видати, точнісінько як і я сама. Вже тоді мала його запідозрити, але я страшенна дурепа. А потім одного разу мені таки спало на думку, що він може бути Обраним, але я вирішила, що це абсолютно неможливо, бо ж у монастирі має бути тринадцятеро осіб — і стільки тут і було.

— Ніно, всі діти, які мали приїхати у монастир, приїхали. Ти вважаєш, що я не вмію рахувати до тринадцяти?

— Ви мали тільки наші прізвища й години приїзду, правильно? Нічого більше? — Тамара за спиною Ніни штовхнула її, але пані Целіна, на щастя, не звернула на це уваги: звідки ж дівчині знати про такі речі.

— Так, справді, коли янголи попросили мене допомогти, я отримала від них такий список… — жінка завагалася.

— Саме так. Якби хтось зайняв місце Славека, ви навіть цього б не зрозуміли.

— Ніно, стривай, але ж це якось безглуздо, — втрутилася Тамара. — Якщо хтось зайняв місце Славека, то повинен використовувати його ім’я і прізвище, правильно? А ми тут жодного Славека не маємо.

— Я думала про це. Може, наприклад, Славек використовував друге ім’я, бо перше не любив? Дехто так робить. А той, хто ним прикинувся, про це не знав і відрекомендувався першим іменем. Я не знаю прізвища Славека, а у вас, напевне, немає у списку других імен.

Целіна Сошинська зітхнула.

— Ти на все маєш відповідь, так? Але подумай хоча б трохи: навіщо комусь прикидатися Славеком? І звідки цей хтось знав би: по‑перше, яким потягом хлопець мав приїхати, а по‑друге, й найважливіше — що Славек не дістанеться до Маркотів? Адже це був нещасний випадок, ти сама говорила. Нещасний, трагічний випадок, якого ніхто не міг передбачити.

— Може, замість Славека приїхав диявол, — відізвався Яцек, який досі мовчав. — Той самий, який тепер чаїться серед засохлих дерев, і який викрав Сташека й Тимека. Адже диявол знає усе?

У кімнаті запанувала тиша й наче повіяло холодом. Навіть Тамара перелякалася від цієї ідеї. Ніна щільніше обхопила себе руками. Через нерви у неї знову розболівся живіт і стало трохи недобре. Дівчинка довго думала, чи сказати пані Целіні, що вона знайшла, але іншого виходу не мала. Не довіряла опікунці: але тільки вона й Азкіель могли зупинити те, що коїлося у монастирі.

— Тепер, коли Обраний уже мертвий, немає кому нас боронити. Азкіель… Азкіель мусить сам зайнятися Бестією з Кола й перемогти її. Він же зуміє це? — дівчинка благально глянула на опікунку. Чим би не був цей… цей експеримент, завдяки якому молодь опинилася у монастирі, він явно невдалий. Тож не має сенсу його продовжувати. Пані Целіна і крилатий мусили це розуміти. Просто мусили. Бо вони ж не допустять, щоб тут по черзі зникли всі, до того ж — абсолютно марно.

Жінка зітхнула, збираючись із силами, і прикрила очі, а коли відкрила їх знову, на її обличчі стала помітна впевненість, якої там раніше не було.

— Послухайте мене. По‑перше, якби хтось із вас насправді був перевтіленим дияволом, янгол зумів би його розпізнати. Сатана, зрозуміло, кружляє поруч, але напевне не є одним із нас. По‑друге, Ніно, я розумію, що Славек був милим і допоміг тобі, коли ти цього потребувала. Ти зустріла когось, покохала, а потім бачила, як він помирає. Ти пережила чималий стрес, і тому не знаходиш собі місця. Але прошу, не сій через це паніку поміж іншими. Це ж абсолютно природно, що симпатичний, пристойний хлопець видався тобі кимось незвичайним. Він же був симпатичним?

— Та-ак… — Ніна з роздратуванням відчула, що червоніє.

— А бути Обраним — це щось більше, ніж вродливість і бажання допомагати дівчині. Особливо такій симпатичній, як ти, — пані Целіна посміхнулася і торкнулася щоки Ніни, а та зціпила зуби, але не відсунулася. — Повір, я трохи старша за тебе і розуміюся на цьому. Але якщо ти хочеш поїхати, можу відвезти тебе на станцію. Ми ще встигнемо на вечірній потяг.

У Ніни в голові царював сумбур, бо вона дуже хотіла вірити пані Целіні (адже це цілком можливо, що Славек був звичайним хлопцем, а вона лише втюрилася в нього, наче дурна). Але, з іншого боку, в ній усе кричало: «Прокиньтеся, пані Целіно! Чи ви не бачите, що Азкіель із нами робить?»

— Я хотіла б залишитися, — видушила вона, а Тамара знову штовхнула її ліктем у бік.

— Так тримати, мала. Побачиш — диявол не такий страшний, як його малюють.

— Тільки пам’ятай, Ніно, — в голосі пані Целіни зазвучала твердіша нотка, — якщо залишишся, то я не бажаю більше жодних скандалів. І не лякай інших дітей.

— Н… не буде скандалів.

— Чудово, я рада, що ти це розумієш, люба, — жінка посміхнулася, а Ніну, коли вона це побачила, затопила така сильна хвиля злості, що їй перехопило подих. Якби опікунка її торкнулася зараз, то дівчинка точно заверещала б.

Вона зітхнула і спробувала заспокоїтися.

— Але ви принаймні пошукаєте фальшивого Славека? Може, достатньо буде…

— Я зроблю те, що вважатиму за потрібне, Ніно.

Вони якусь мить мірялися поглядами. «Вона знає, — подумала дівчинка. — Знає, що один із нас не той, за кого себе видає. Але не має наміру щось із цим робити».

Ніна повернулася до дверей. Коли вони виходили, пані Целіна ще сказала їй:

— Ніно, зачекай хвилинку.

— Так?

— Мені здається, ти повинна подумати про те, аби поїхати. Я бачу, як сильно ти страждаєш. Тож чому б тобі не повернутися додому?

— Я волію залишитися, — вперто повторила Ніна. Факт, що опікунка хоче її позбутися, призвів до того, що вона ствердилася у своєму намірі.

— Як хочеш, — пані Целіна зітхнула. — Звісно, це твій вибір.

У коридорі Ніна наздогнала Тамару та Яцека, а потім важко всілася на сходи. Друзі стали поряд.

— Я справді думаю, що ти надто хвилюєшся… — пробурмотіла Тамара.

— Ми можемо разом пошукати фальшивого Славека, якщо хочеш, — Яцек загорівся новою ідеєю.

— Ага, — підтримала його Тамара. — Ти чітко встановила, де може знаходитися валізка Сташека. З тебе вийшов би чудовий детектив. Ми можемо бути твоїми Ватсонами.

— Що таке «ватсон»? — зацікавився Яцек, а старша дівчина пирхнула.

— Неважливо, я поясню тобі згодом. То як, Ніно, відмовишся від цього похмурого виразу обличчя і візьмешся за цю справу?

Ніна зрозуміла, що вони пропонують їй гру в детективів як втіху; як хворій дитині дають цукерку, щоби вона не вередувала. О рани Божі, якби все не було настільки жахливим, це могло би стати навіть кумедним.

— Ніно?

«Я все одно мушу провести тут деякий час, — думала вона. — Доки пані Стефанія і мій тато чогось не вигадають. Два, а може, три дні, а потім я зможу повернутися додому». Крім того, Ніна зізналася собі, що, незважаючи на весь жах, їй самій цікаво, хто саме прикидається Славеком. У теорію диявола вона не дуже вірила, хоча Азкіель направду не був янголом, але точно мав силу. І якби Бестія з Кола й справді прикидалася одним із хлопців, крилатий, мабуть, зумів би її розпізнати, правда?

А якщо не диявол, то хто? І передусім — навіщо?

— Ясно, я можу зайнятися цією справою, — зітхнула вона. — Тільки купіть мені ще люльку й кашкет із козирком, і тоді буде з мене вилитий Шерлок Голмс.

— Бач, у неї відновлюється почуття гумору, — вишкірилася Тамара. — Давай подумаємо, хто з хлопців може бути фальшивим?

— Кандидатів у нас небагато, — звернув увагу Яцек. — Тільки Адам, Маріуш і Артур.

— Чому не ти? — захихотіла Тамара.

— Яцек, схоже, відпадає, — Ніна всілася зручніше. Друзі мали рацію: коли вона займалася чимось, то переставала так сильно боятися.

— Чому?

— Бо ми бачили його матір, а вона ж упізнала власного сина. Звісно, в принципі я могла б повірити, що фальшивий Славек міг найняти якусь жінку, аби вона вдавала його матір, але не думаю, щоби хтось став би розробляти настільки складний план.

— Дякую, Ніно.

— Ну добре, Яцек відпадає. Тоді хто? — Тамара простягнула ноги й відкинулася назад, спираючись спиною на сходинку вище.

— Маріуш — тупий хлоп, — міркувала Ніна. — Якщо він удає, то він геніальний актор. Артур, у свою чергу, слизький і мерзотний, наче змія, і це було б доречно, але я не впевнена, чи не намагався б фальшивий Славек прикидатися кимось приємнішим. Так само з Адамом.

— У хлопця жахливий характер, це точно, — визнала Тамара.

— Адам інколи дивно поводиться і знає більше за нас усіх про те, що тут відбувається. Я так думаю. Якби мені зараз довелося обирати, то, мабуть, ставила б на нього. Він підозріліший за інших.

— У книжках злочинцем завжди є найменш підозрілий, — нагадала Тамара.

— Отже, Маріуш? — перепитав Яцек.

— Схоже, — із ваганням погодилася Ніна. Насправді переконливою їй не здавалася жодна з цих трьох кандидатур. Вона вважала, що за всіма цими фактами криється ще щось, чого вона поки не помічає.

— Краще нам ні при кому не згадувати про Славека, — застерегла Ніна. — Нехай той, хто себе за нього видає, думає, що він у безпеці, бо ми нічого не підозрюємо.

Вони розмовляли ще кілька хвилин, а Ніна час від часу поглядала у вікно між поверхами. Що більше червоніло світло сонця, то частіше вона замовкала і плуталася у фразах. Нарешті дівчинка встала.

— Маю на мить вийти до саду, — заявила вона.

— Сходити з тобою? — запропонував Яцек.

— Ні, я… маю подумати, — Ніна знову не зуміла знайти нормальну відмовку.

— Знову таємниці? — Тамара звела брови. — Ти, сподіваюся, не маєш наміру завіятися?

— Ні, ясно, що ні. Скоро повернуся.

— Ну добре. Ходімо, Яцеку, зіграємо перед вечерею у карти. Закладемося, що я виграю?

— Ти завжди у мене виграєш. Це навіть стає трохи нудним.

Тамара та Яцек пішли до кімнати з каміном, а Ніна вийшла надвір. Уже знайшла місце біля шовковиці, звідки добре бачила засохлу купу дерев і водночас не була надто близько. Вона всілася на траві, підтягнула коліна до підборіддя. Диявольське Коло знову збільшилося і вже дісталося до стовбура сливи. Неподалік вона бачила Маріуша, який показував Малгосі птаха на гілці й щось пояснював. Ніну здивувало, що хлопець терплячий і лагідний, наче й на себе не схожий. Навіть посміхався, а Малгося захоплено слухала. У Маріуші, мабуть, інстинкти опікуна прокинулися тоді, коли він приніс дівчинку на руках, бо відтоді він сприймав її наче молодшу сестру — але тільки коли Артура не було поблизу. Коли з’являвся Фліп, Флап відразу перетворювався на бурмила, мовчазного здорованя.

«Повертайтеся усередину, — підганяла вона їх подумки. — Чи ви не бачите, що сонце зараз зайде? Ну ж бо, геть звідси!»

Нарешті хлопець і дівчинка рушили до монастиря, і Ніна зуміла перевести подих. Ну, може це було не таке сильне полегшення, бо вона й надалі дивилася на Диявольське Коло, а страх пробуджував неприємне відчуття у шлунку.

Що буде, коли когось і справді притягне сила Кола? Ніна кинеться із криками: «Ані руш!»? Малгосю вона, мабуть, зуміла б стримати, бо дівчинка була дрібною і малою, але як бути із хлопцями? Або з рослою Елізою, яка на вигляд була сильнішою за Ніну?

А сама Ніна — чи вона зуміє протистояти силі Кола, якщо воно почне її кликати?

Засохле гілля на тлі пурпурового диска сонця наче горіло у вогні. Покручене віття мало колір глибокої чорноти. Була це чорнота нутрощів криниці, куди не досягає жоден промінь сонця, темрява випаленої зорі, кинутої у жар космічного вогнища. Ніна мружилася, а її зранені світлом очі, в яких стояли сльози, помічали дивні речі — гілля, здавалося, тремтить, ворушиться і звивається, наче змії, аби набути форми…

Ні, вона не дивитиметься туди.

Вона розвернулася із сильним серцебиттям. Відчувала, як серце колотиться у грудях: «ГЕП, ГЕП», а Диявольське Коло відповідає, наче відлуння. Наче поміж гіллям також б’ється велике пурпурове серце, що стискається і розслабляється рівномірно. ГЕП, ГЕП. Ніна хотіла підійти туди й перевірити, що це таке, всього кілька кроків…

Ні.

Вона стиснула спітнілі долоні й спробувала зосередитися на чомусь іншому.

Наприклад, на тому, чи можливо, що саме вона є Обранцем.

Багато фактів вказувало на це, але проблема полягала в тому, що сама вона геть не почувалася Обраним. І була не героїнею, а переляканим підлітком, який сидів у саду, пильнуючи, аби ніхто не зайшов до Диявольського Кола, бо не було більше нікого, хто міг би за це взятися. Усі, окрім Ніни, були зачаровані Азкіелем. Якби в монастирі знайшлася хоча б одна розсудлива особа, дівчинка відразу би — і з великою радістю — переклала відповідальність на неї (що зовсім не підпадало під категорію героїчного вчинку). Вона була впевнена: якби на її місці сидів зараз Славек, то не тремтів би наче миша в нірці, поблизу якої чатує кіт. До того ж він мав би вже план, як із цієї проблеми викрутитися і перемогти Бестію.

Але ж це Ніна вміла відчиняти вікна й двері силою волі. І лише на Ніну не діяла янгольська магія. А крилатий називав її «найбільш самостійно мислячою» з тринадцятки…

На думці про те, що вона б могла бути Обранцем, Ніна почувалася одночасно переляканою і збудженою.

Дівчинка стиснула сильніше кулаки — так, що аж нігті увіткнулися у шкіру. Коло притягувало її і водночас відштовхувало. Це було дивне відчуття, схоже на те, яке вона мала, коли побачила якось здоровезного волохатого павука. Тоді, здригаючись від огиди, вона відчувала ще й те, як їй хочеться придивитися до цього паскудного створіння якомога пильніше.

«Лише кілька кроків. Я тільки подивлюся, чи плутанина з гілля насправді складається в якусь форму, чи це мені тільки здається…»

«Ні», — наказала сама собі суворо і, щоби чимось зайняти думки, почала тихенько наспівувати під носа. Скоро сила Кола стала слабшати. Ніна змогла її контролювати. Це трохи заспокоювало.

— Бу! — крикнув хтось у неї за спиною.

Вона підскочила, відчуваючи, як калатає у горлі серце, й озирнулася. Позаду стояв, широко усміхаючись, Артур.

— Ти ідіот! З глузду з’їхав?

— Боїмося, га? — хлопець вишкірився. — Не сиди тут, бо зараз щось вилізе з дерев і відгризе тобі ноги до самої дупи. Клац, клац, — він клацнув щелепами й голосно розсміявся.

— Кретин! — вона пхнула його в груди. Лють додала їй сил, і хлопець гепнувся у траву із настільки здивованим виразом обличчя, що Ніна захихотіла.

Він відразу підірвався, увесь червоний, і гарикнув:

— Не роби цього!

— А то що, знову натравиш на мене свого пса?

— Якщо захочу, Маріуш зробить із тобою те, чого й усі чорти світу не зроблять, пам’ятай! Закладемося, що він зуміє вирвати тобі руку й навіть не спітніти при цьому?

— Закладемося, що без свого пса ти лише мала мерзотна глиста?

Артур скривився, і на мить його личко красивого ельфа стало відштовхуючим.

— Я можу значно більше, ніж той пацан, — просичав він. — Ти ще переконаєшся. Насправді це я Обраний, а не Маріуш.

— Ніколи б не здогадалася, — заявила Ніна, але іронія, схоже, до хлопця не дійшла.

— Побачиш, — відсунувся він. — Ще переконаєшся. Усі переконаєтеся.

Він зник у густій темряві, а Ніні знадобилося кілька хвилин, аби заспокоїтися. Тепер, коли злість минула, вона відчула, що тремтять коліна. Але як згадала вираз обличчя хлопця, коли він сидів у траві, то вибухнула нервовим сміхом.

Обраний, це ж треба!

Дівчинка почекала, поки зайде сонце, й повернулася до монастиря. До вечері залишилося ще трохи часу. Вона могла піти в кімнату з каміном, де Яцек і Тамара грали в карти, або могла зробити дещо інше.

Вона знайшла свічку, коробку сірників і попрямувала до підвалу. Може, сьогодні вранці пані Целіна й Азкіель прибрали скаліченого янгола лише на якийсь час, аби продемонструвати Ніні порожнє приміщення, а потім привели туди в’язня знову?

Не завадить спробувати.

Але підвал залишався порожнім. Ніна, власне, чекала на щось подібне, але все одно відчула себе обдуреною, а тягар самотності пригнітив її ще сильніше. Якби вона тільки могла порозмовляти хвилинку з кимось незачарованим… Звісно, була пані Стефанія, але вона далеко, а Ніна потребує союзника у монастирі.

Може, скалічений янгол залишається десь тут? Сказав, що він — принада, а принаду не викидають, хіба що вона перестає бути потрібною. Чи пані Целіна й Азкіель позбулися в’язня (під «позбулися» Ніна мала на увазі «дозволили йому піти», про гірші можливості думати зовсім не хотілося)? Якщо це так, то, схоже, за останні кількадесят годин відбулося щось, через що принада стала непотрібною. А якщо ні, то янгол усе ще перебуває в монастирі, ув’язнений десь в іншому місці.

Зі свічкою в руках вона обійшла будинок, зазираючи до покинутих приміщень і келій та не маючи надто великих надій: якби янгола просто зачинили десь на першому чи другому поверсі, його крики рано чи пізно привернули б увагу, а тому сумнівно, щоби пані Целіна чи Азкіель так ризикували. Тож, може, вони тримали в’язня поза монастирем, але десь недалеко?

У печері? Яцек згадував, що тут є печери, а Ніна і сама в одну потрапила, хоча не зуміла б зараз її знайти.

Так чи інакше, але в монастирі скаліченого янгола вона не знайшла. Зате в одній із запилених келій знайшла багаж Тимека й Сташека — речі останнього тхнули гниллю так сильно, що вона не оминула б їх навіть у повній темряві.

Вона присіла поруч і поставила свічку на підлогу. Мокрі речі Сташека розпадалися від найменшого дотику: вона оглянула їх швидко і з легкою гидливістю. Нічого цікавого, окрім шкільного посвідчення, вона не знайшла. Але букви розмазалися так сильно, що не вдалося б навіть прочитати прізвище, а на мокрій світлині міг бути будь‑який хлопець приблизно того самого віку. З валізкою Тимека більше пощастило, бо вона майже відразу знайшла у внутрішній кишені аркуш паперу з написаним великими цифрами номером. Телефон? Мабуть. Тимек був досить малим, тож батьки, схоже, не вірили, що він зуміє запам’ятати ці кілька цифр. Два роки тому одинадцятирічна Ніна їздила на канікули із дуже схожим папірцем.

Вона склала папірець і заховала його до кишені, після чого пішла прямо на вечерю, бо почула крізь товсті стіни монастиря звук гонгу.

Пані Целіни в їдальні не було. Адам вибачився від її імені й сказав, що опікунка трохи запізниться. Потім прочитав молитву. Ніна промовляла знайомі слова без жодної думки, вже відчуваючи запах бутербродів, стоси яких громадилися на тарілках. Більшість була із жовтим сиром, але згори лежало дві скибки із ковбасою, рештки якої залишилися з учорашнього вечора. Ніна сковтнула слину, бо була голодною, наче не їла два дні.

Вони закінчили молитву, і дівчинка потягнулася за хлібом із ковбасою. Другу скибку взяв Маріуш. Артур прошепотів щось йому на вухо, а потім глянув на Ніну й злостиво всміхнувся.

— Гей, ти, — сказав Флап своїм похмурим тоном. — Ковбаса — моя.

— Це типу чому? — здивувалася Тамара, а Ніна завмерла із бутербродом біля рота, передчуваючи наближення проблем.

— Бо я чоловік, причому великий. Потребую сил і мушу їсти м’ясо. Ви ж худі баби, вам вистачить і сиру.

Тамара легковажно пирхнула.

— Не переймайся цим, Ніно, — сказала вона. — Це ідіот.

— Ковбаса моя, — Маріуш примружився. Була в ньому якась похмура, тупа затятість, яка не дозволяла дівчинці встромити зуби в бутерброд. — Віддавай, а то я сам за ним піду.

— І тоді матимеш проблему, — захихотів Артур.

Ніна обвела поглядом присутніх. Окрім Тамари, ніхто не збирався за неї заступатися, навіть Яцек перелякався та їв, втупивши очі в тарілку. Вона відчувала їхню неприязнь — Адам, Еліза й Геля дивилися на неї, наче на гниду, Лідка мала святобливе обличчя, а Кароліна, певно, трохи Ніні співчувала, але також не мала наміру відзиватися. Тільки Малгося, здавалося, не розуміла, що відбувається. Як вони сміють так дивитися? Ніна ризикувала собою і пильнувала те Коло, а вони… вони…

— Я чоловік, — повторив Маріуш. — Якщо не з’їм м’яса, буду голодний.

— Коли чоловік голодний, організм починає зуживати жир, — відповіла Ніна. — У твоєму випадку припасів вистачить десь на півроку, тож не переймайся.

Хтось тихенько захихотів, певно Тамара.

Флап глянув на Ніну, яка майже бачила коліщатка, що обертаються у його мозку.

— Та вона з тебе знущається, — підказав Фліп.

— Ага, бо Маріуш сам же не зрозуміє, — пирхнула Ніна. Розпач і лють, які вона відчувала, додали їй відваги, тож дівчинка плювати хотіла, що всі зараз на неї витріщаються. — Він для цього надто тупий.

Маріуш устав, а Ніна рефлекторно зіщулилася. Він був значно вищий за неї і напевне вдвічі важчий. Якби цей хлопець добряче розігнався, то закатав би її у дорогу, наче каток, навіть не помітивши цього. О Боже, вона пережила зустріч із істотами з дерева й не дозволила затягнути себе до Кола тільки для того, аби зараз її переміг м’ясник-переросток через бутерброд із ковбасою?

— Ніно, та віддай ти йому той окраєць, — промовила нетерпляче Еліза, наче зверталася до примхливої п’ятилітки. — Не будь дитиною.

Увесь цей скандал був анекдотичним, із цим Ніна була схильною погодитися. Але чому саме вона мала поступитися?

Хоча вона й була розлюченою, проте дійшла висновку: якщо вона розумніша, то повинна поступитися, але тут несподівано відізвався Адам.

— Обжерливість — це гріх, — сказав він, дивлячись на Маріуша пронизливими синіми очима, які на тлі блідого обличчя здавалися дивовижно темними. — Забирати їжу в інших — також. Тому, будь ласка, я буду вдячний, якщо зараз ти повернешся до власної тарілки й перестанеш цікавитися тим, що їдять інші.

Невідомо, чи послухав би його Флап, але цієї миті до їдальні увійшла пані Целіна.

— Щось сталося? — запитала вона.

— Так, Маріуш намагався змусити Ніну віддати свій бутерброд йому.

— Це правда, Ніно?

— Так, — неохоче визнала вона. І вже майже почала любити Адама, бо він же став на її захист. Але потім з нього знову виліз донощик. Ніну завжди вчили, що такі справи треба вирішувати між собою замість того, аби відразу бігти до вчителя чи опікуна.

— Я поговорю з Маріушем пізніше. А тепер ідіть.

Утім, Ніна втратила апетит, але не через дурнувату забаганку Флапа, бо вона була дитячою, а тому що й насправді цієї миті усвідомила, що окрім Тамари та Яцека її ніхто не любить. Якби вона поїхала або навіть згинула в Колі, вони б, напевне, цим утішилися. Але чому? Бо вона весь час говорила, що їм загрожує небезпека?

Дівчинка кусала хліб, ледь проштовхуючи його крізь стиснуте горло.

Після вечері Яцек, Тамара й Ніна якийсь час сиділи в кімнаті з каміном, але Ніна була неуважною та мовчазною. Програвала навіть у найпростіші ігри, а коли друзі питали, що з нею відбувається, лише хитала головою. Вона все ще прислухалася, чи не починає дощити, але, на щастя, вечір був погожим.

Цієї ночі вона, незважаючи на втому, майже не спала. Крутилася у ліжку, занурена у напівсон, з якого її виривав будь‑який звук. Їй снилося буркотіння грози, що потроху наростало, наче ричання гігантського чудовиська, і несло обіцянку жаху. Вона прокидалася, уся спітніла, із калатаючим об ребра серцем і з відчуттям сухості на губах. Ніна двічі вставала, щоби запалити гасову лампу й перевірити, котра година.

Друга ночі.

Опів на четверту.

Вона встала перед п’ятою, коли темрява за вікном ледь посіріла. Ще раз запалила лампу, одягла холодне вбрання і, тремтячи, вийшла зі спальні. Трава в саду була мокрою від роси, і Ніна пожалкувала, що не взяла нічого, на чому можна сидіти. Та повертатися було пізно. Сонце вже з’явилося з‑за виднокраю. Дівчинка присіла під шовковицею й почала, як і вчора, мугикати про себе пісеньки. Її очі заплющувалися, а втома потроху брала верх над холодом і страхом.

«Як довго я це витримаю?» — думала вона, відчуваючи поклик Диявольського Кола. Авжеж, вона могла опиратися цій силі, але раніше чи пізніше її переможе нестача сну.

Її литки задерев’яніли, тому вона встала і якийсь час ходила по колу, намагаючись розігріти м’язи. Сад прокидався до життя, у гіллі все голосніше цвірінчали птахи, а якоїсь миті з‑під ніг Ніни кинулася навтьоки мала ящірка. На озері заторохтів мотор човна. Сонце вставало, наче янгол з вогнистим мечем, чиє сяйво розгонить тіні. Небо на сході порожевіло, потім стало блакитним, темрява бліднула, аж поки не залишився тільки морок, що причаївся у гіллі Диявольського Кола.

Ніна кинула на нього останній погляд. Як і думала, межа мертвого простору дісталася до стовбура найближчого дерева й там затрималася. Коло не збільшувалося, зайняте пожиранням перешкоди, що стала на його шляху. Листя сливи вже трохи пожовкло, але здавалося, що молода здорова рослина так просто не піддасться. Ніна торкнулася кори, наче намагаючись додати дереву сили. Завдяки йому вони отримали трохи часу — питання тільки, скільки саме.

Потім дівчинка повернулася до монастиря. Усі ще спали, тож вона просто зняла черевики й залізла під ковдру прямо в одязі. Майже відразу занурилася у сон, який, здавалося, тривав кілька хвилин.

— Уставай, Ніно. Запізнишся на сніданок.

Вона зітхнула й відкрила очі. Сонце світило з вікна, у спальні крутилися дівчата, які надягали плаття, застібали блузки й розчісували волосся. Біля ліжка стояла Тамара.

— Ну, все, бо весь день проспиш. От холера, — нахмурилася вона. — Ти спала в одежі? Чи ти кудись виходила вночі?

— Я тільки… на мить… — язик у Ніни плутався, голова була наче напхана ватою, а під повіками немов хтось насипав піску. Їй хотілося пити. — Нічого важливого. Я мусила тільки…

— Так, знаю. На самоті подумати в саду або щось схоже, — Тамара скривилася. Ніна відвела погляд, а в шлунку відізвалося млосне відчуття пустки. — Не хочеш говорити, то не хочеш — твої таємниці, твоя справа. Щиро кажучи, мені все одно, куди ти лазиш вночі. Але не тримай мене за ідіотку, бо я цього не люблю.

— Вибач… — пробурмотіла Ніна, бо нічого іншого їй на думку не спало, але Тамара вже йшла до дверей.

Ніна вискочила з ліжка й вдяглася. «Я не стану плакати», — повторювала вона собі, й цього разу їй вдалося стримати сльози. Сніданок вона з’їла мовчки, ховаючи обличчя за розпущеним волоссям. Ячмінна кава, хліб із маслом. Мармелад, схоже, також скінчився. Вона запихувала в себе шматки їжі, бо знала, що потребує сил, але була надто втомленою, аби відчувати голод. А сьогодні вранці Ніна застібнула пасок плаття на одну дірку тугіше. Якщо так і далі піде, після канікул вона буде худа, наче тростинка. Це якщо оптимістично вважати, що вона взагалі повернеться з канікул.

«Я не буду про це думати», — вирішила Ніна, відчуваючи, як шматок хліба стає їй поперек горла. Яцек про щось питав, але вона відповідала мугиканням без ладу та складу. Хлопець нарешті знизав плечима і відвернувся. Зате Адам увесь час на неї витріщався так, аж дівчинка почувалася не у своїй тарілці. Що він може від неї хотіти? Чекав, аби подякувала за те, що минулого вечора зберіг її бутерброд, чи що?

Після сніданку Ніна відразу вибралася до містечка. Почувалася винною, бо не сказала Тамарі та Яцеку, куди саме йде. Але мусила так зробити, бо в іншому випадку друзі напевне захотіли б до неї долучитися, а вона не могла їм цього дозволити. «Вони під впливом янгольської магії, їм не можна довіряти», — пояснювала собі дівчинка, йдучи в Маркоти. Та, коли згадувала скривлені губи Тамари та Яцека, який відвернувся від неї під час сніданку, відчувала у шлунку млість. Що буде, якщо вона втратить двох останніх людей, які ще з неї товаришують?

«Я не буду про це думати», — Ніна повторювала ці слова, наче мантру, намагаючись тримати швидкий темп. Останнім часом було чимало справ, про які вона не хотіла думати.

Коли Ніна дісталася Маркотів, годинник на вежі костьолу пробив дев’яту. Пані Стефанія саме відчиняла кав’ярню, завагалася, побачивши Ніну, а потім посміхнулася.

— Привіт, — сказала жінка, міцно її обнімаючи. — Я так тішуся, що ти жива-здорова.

І відразу посерйознішала.

— На жаль, не маю добрих новин, — зітхнула вона. — Я була вчора на пошті, але мені сказали, що телефони зіпсовані й невідомо, коли їх відремонтують. Але в мене є ідея. Я розмовляла із сусідом, який пообіцяв позичити мені машину. А тому я можу поїхати до Гданська й зателефонувати звідти. Поїдеш зі мною? Це всього сорок хвилин. Встигнемо до твого обіду, а на зворотному шляху я підкину тебе до монастиря. Згода?

Ніна дуже хотіла поїхати. Вона уявила собі галасливе красиве місто, в якому вона могла хоча б на мить забути про небезпеку, що таїться у монастирі. І море. Вона б знову побачила море, яке дуже любила.

Глянула на небо. Воно було блакитним, без найменшої хмаринки. Сьогодні, мабуть, не дощитиме.

— Так, я охоче поїду. Маю, до речі, також номери Тимека й Тамари.

— Чудово. Побачимо, чи вдасться нам зв’язатися з їхніми родичами.

Позичена в сусіда машина виявилася старим побитим пікапом, в якому все ще відчувався запах гусей або курей. Пані Стефанія відразу опустила вікна, а Ніна всілася на пасажирському сидінні. Сморід спочатку заважав їй, але він швидко вивітрився, і дівчинка змогла зосередитися на пейзажах, що миготіли повз неї. Пані Стефанія кермувала впевнено, як чоловік. Вона була вдягнена в коричневу спідницю до колін, практичні чоботи на пласкій підошві, ще мала чималу шкіряну торбу. У кав’ярні вона здавалася просто елегантною і симпатичною старшою пані, але за кермом змінилася — тепер була енергійною і… непохитною. Так, мабуть, це правильне слово. Як справжній хороший союзник.

Скоро Ніну зморив сон. Коли вона прокинулася, пікап стояв припаркованим на сповненій руху вулиці. Дівчинка неспокійно ворухнулася. Потилицю у неї звело, і першої миті вона перелякалася, побачивши, що місце водія порожнє. Утім, зауважила, що вони зупинилися біля пошти. Схоже, пані Стефанія пішла телефонувати.

Ніна терпляче чекала. Уперше за багато часу вона почувалася справді непогано. Дівчинка виспалася, було тепло, світило сонце, а навкруги вирувало звичайне міське життя. Трамваї весело дзвонили, діти капризували, випрошуючи морозиво або похід на пляж, а дівчата в літніх різнобарвних платтячках мали веселий і легковажний вигляд. Тільки черга, що стояла під магазином, трохи псувала образ ідилічних канікул, але навіть вона зараз видавалася Ніні звичною і симпатичною.

Дівчинка прикрила очі. Уявила, як буде, коли янгольська магія припинить діяти й усі в монастирі раптом зрозуміють, що саме Ніна для них зробила. Напевне, почнуть вибачатися, а вона тоді викаже великодушність і промовить: «Я не маю претензій, адже це не ваша провина — ви були зачаровані».

Цю симпатичну картинку перебила поява пані Стефанії. Вона мала напружене сумне обличчя.

— Мені не вдалося додзвонитися до сусідів твоїх батьків, — сказала жінка. — Мені прикро. Зате я зв’язалася з батьком Тамари й спробувала пояснити йому, яка в нас ситуація. Він обіцяв, що відразу сяде в автівку й скоро буде тут. Сподіваюся, він нам допоможе. Зважаючи на його слова, це розсудлива й дуже розумна людина.

Батько Тамари був професором, а професорів, безсумнівно, можна було вважати розумними людьми.

Ніна кивнула, відчуваючи, як у її серце вливається полегшення. Так, професор повинен щось придумати. Вона навіть не шкодувала, що пані Стефанія не поговорила з татом. Може, це на краще, що батьки Ніни не будуть в усе це втягнуті.

Жінка сіла на водійське крісло. Посміхнулася, наче хотіла додати Ніні відваги.

— Тепер під’їдемо до центру, добре? Ти колись була в Гданську? Ні? Тоді я покажу тобі фонтан Нептуна. Потім знайдемо якусь затишну кав’ярню і з’їмо по морозиву. Я пригощаю. А, ще одне — дозволиш себе сфотографувати?

— Сфотографувати? — Ніна заморгала.

— Так, звичайне фото, — пані Стефанія мала трохи заклопотаний вигляд. Машина рушила. — Бач, я ж також під впливом янгольської магії. Учора мало не забула піти на пошту й подзвонити, а сьогодні вранці, коли я тебе побачила, то мить не могла згадати, хто ти; тільки через якийсь час зрозуміла. Тому твоє фото могло б допомогти.

— Добре, не проблема.

— Я також пропоную домовитися: якщо ти після сутінок опинишся у біді, піднімися на другий поверх монастиря і запали світло в приміщенні, вікна якого виходять на озеро — в будь‑якому вікні. Знаєш сигнал SOS?

— Три крапки, три риски, три крапки.

— Саме так. Три короткі блиски, потім три довгі й знову три короткі. З вікон моєї кімнати я бачу вогні, що горять у монастирі, тож помічу твій сигнал. І дам тобі ліхтарик про всяк випадок, якщо електрика зникне. Він у мене зараз у торбі: великий потужний ліхтарик, найміцніший, який мені вдалося купити.

— Дякую, — сказала Ніна, трохи приголомшена. Чому їй самій не спало щось подібне на думку?

— Якщо потребуватимеш допомоги вдень, спробуй повісити на вікно щось велике й помітне.

— Простирадло? — Ніні згадалося вітрило невдалого плота і як воно тріпотить на вітрі. Шкода, що не вдалося завершити пліт.

— Чудово, простирадло підійде. Я дивитимуся на вікна монастиря якнайчастіше. І щойно побачу сигнал, відразу візьму машину і приїду по тебе.

— А ви можете користуватися машиною, коли тільки забажаєте?

— Можу, — пані Стефанія посміхнулася. — Правда, тільки до четверга, але й цього має вистачити. Не думаю, що ви пробудете в монастирі довше часу. А ймовірніше, ми вже сьогодні знайдемо рішення, і завтра ви всі будете в безпеці.

Її слова надали Ніні сил. Четвер — це післязавтра. Навіть якщо їм і справді доведеться провести в монастирі так багато часу, вона зуміє витримати.

Дві ночі, два дні.

«Впораюся», — подумала Ніна.

— Звісно, ти завжди можеш змінити своє рішення і затриматися у мене. Я була б дуже рада.

— Я б і хотіла, але мушу залишитися у монастирі.

Решту дня вони провели дуже мило, їли морозиво й оглядали гданські костьоли — принаймні ті, які вже відбудували після війни. Ніна час від часу хизувалася знанням архітектури, майже без проблем відрізняючи готику від ренесансу, а їх — від бароко. Пані Стефанія була вражена, а дівчинка роздувалася від гордощів. Може, вона й не вміє грати в карти чи нормально забити цвяха, але принаймні знала, що таке неф і трансепт[26]. Під час лінивої прогулянки вона уявляла, що пані Стефанія — це її тітка, до якої вона приїхала на канікули. По обіді вони виберуться разом до моря, увечері ще походять по місту, спостерігаючи, як на Довгому Торзі запалюються ліхтарі, а завтра Ніна почне допомагати в кав’ярні.

Із мрій її вирвав вид фотостудії. На склі був напис «Блискавичний друк знімків», а всередині жінку з малою, може дворічною, дівчинкою знімали на тлі не дуже чистих плюшевих звіряток. Пані Стефанія і Ніна терпляче чекали, а коли настала їхня черга, дівчинка всілася за столик. Фотограф блиснув спалахом. Фото й справді надрукували швидко, але знімок вийшов не надто хорошим. Ніна здавалася на ньому старшою, мала обведені темним очі й сумне худе обличчя із вилицями, що позначувалися під шкірою, наче наконечники стріл.

«Я і справді отак виглядаю?» — задумалася вона. Особа на фото здавалася їй чужою і водночас гідною співчуття, Ніні аж захотілося її втішити.

Тільки через годину, коли вони поверталися до машини, вона подумала про Тимека. Адже пані Стефанія мала порозмовляти і з його батьками. Як Ніна могла про це забути? Їла морозиво й сиділа біля моря тоді, коли десь у Кендзежині (бо звідти походив Тимек) батьки оплакували зникнення сина.

Як вона могла забути?

— Ви ж розмовляли з батьками Тимека, правда? — запитала Ніна, коли машина рушила. Згадка про сповнене смутком обличчя пані Стефанії примушувало її горіти від сорому. Вона навіть не розуміла, звідки той смуток узявся. Надто сильно була зайнята, уявляючи, як батько Тамари приїздить у Маркоти й звільняє Ніну та її подругу з пастки монастиря.

— Із його матір’ю, — Стефанія Бистшак глянула в дзеркальце і вправно обігнала воза. — Це був номер закладу, де вона працює, тож мені довелося довго чекати, поки її покличуть. Бідна жінка, я не впевнена, що вона хоч щось зрозуміла з моїх пояснень. Спершу звинувачувала мене, що я жорстоко жартую, потім почала кричати і, врешті‑решт, розплакалася.

— Повірила вам?

— Не знаю, мабуть, не зовсім. На її місці я б також не повірила. Але вона була переляканою, а в мене аж серце краялося. Такі речі правильніше говорити в обличчя.

— Що вона тепер зробить?

— Мама Тимека? Не знаю, — пані Стефанія зітхнула.

«А якщо вона з розпачу побіжить у міліцію?» — відізвався у Ніні боягузливий голосок.

«Що ж, — відповіла вона сама собі. — Із цим ми нічого не зробимо».

Що б зробила мама Ніни, якби одного дня стороння особа сказала б їй, що дочка зникла за таємничих обставин? Закатала б істерику? Сіла б на потяг і поїхала шукати дочку? Поставила б на ноги всі можливі служби безпеки (незалежно від того, якими б наслідками це загрожувало)?

— Вона трохи розповіла мені про Тимека… — пані Стефанія натиснула на педаль газу. Перед ними було широке порожнє шосе. Праворуч і ліворуч тягнулися поля зжатої пшениці, над ними кружляли ворони. Спека висіла над землею, Ніна відчувала це, незважаючи на відчинені вікна. З її чола скотилася крапля поту. Там, де дорога сягала горизонту, небо мало такий вигляд, наче його залили чорнилами. — Я небагато з того зрозуміла, бо пані Желінська весь час плакала. Тільки й того, що це дуже милий хлопець із багатою уявою, який постійно щось вигадує, але ніхто йому не вірить.

Ніна мовчала і навіть не могла уявити, як це, коли людина отримує звістку про те, що її дитина зникла. Чи Тимек був єдиною дитиною? Здається, так, у будь‑якому випадку дівчинка не пам’ятала, щоби він згадував про братів чи сестер. Це мусить бути жахливо — отак втратити сина. Не знати, що з ним сталося, і весь час чекати на звістку, що він знайшовся — живим або мертвим. Години чекання перетворюються на дні, дні переходять у місяці, а ті — у роки. Коли люди погоджуються із втратою і починають забувати?

«Мабуть, ніколи», — подумала вона. Напевне легше змиритися зі смертю, аніж із таким зникненням. Принаймні, померлі не страждають, а Тимек усе ще може кричати від болю, кликати рідних, які ніколи йому не допоможуть, бо навіть не знають, де його шукати.

— Ніно, ти добре почуваєшся?

— Та-а-ак.

Неправда, почувалася вона недобре. Потік повітря втискав їй у горло важку, передгрозову задуху; блакить неба поступово перетворювалась на зловорожу синяву.

— Не переймайся, може, вона мине нас, — втішала її пані Стефанія, але якось невпевнено.

Насувалася гроза. Може, ще сьогодні зникне наступна жертва.

— Прошу, їдьте швидше. Прошу!

— Ніно, я їду настільки швидко, як тільки можу. Твоїм друзям геть не полегшає, якщо ти опинишся у лікарні.

Вона розпачливо прикрила очі. Ще тридцять кілометрів, ще двадцять п’ять. «Швидше, швидше», — підганяла вона подумки малолітражку.

Якщо хтось має зникнути, то нехай це буде Маріуш, Артур чи Адам, але не мої друзі. Це підло, але вона не могла стримати такі думки.

— Ми встигнемо, вже недалеко, — втішала її пані Стефанія.

Двадцять кілометрів, п’ятнадцять. Ніна почала розслаблятися. Було схоже, що вони й справді встигнуть до грози.

Думки її знову повернулися до Тимека. «Милий хлопець із багатою уявою, який постійно щось вигадує, але ніхто йому не вірить». Вона прокручувала ці слова в голові, а їхній зміст повільно доходив до неї. А таке визначення пасувало Тимеку, якого знала Ніна? До того хлопця, який, побачивши зливу, говорив: «Та чому ж, погода пречудова», й усі, навіть пані Целіна, відразу готові були вийти у сад.

— А пані Желінська точно промовила: «Вигадує, але ніхто йому не вірить»?

Пані Стефанія кивнула.

— Так. Інше я розуміла не дуже добре, але це — точно.

Безглуздя. Адже мати повинна добре знати власного сина.

Удалині загриміло. Ніні здавалося, що їхня мала вантажівка заїжджає у довгий темний тунель під склубленими хмарами, що висіли низько й майже повністю закрили сонце. Їхні краї світилися червоним, наче небом текла річка вогнистої лави. Дванадцять кілометрів, десять. «Устигнемо», — втішала вона сама себе.

А якщо Тимек, якого знала Ніна, не був тим самим Тимеком, про якого говорила пані Желінська? Раніше, вирішуючи, хто міг би зайняти місце Славека, Ніна навіть не брала до уваги двох зниклих хлопців — але чому ні? Скажімо, фальшивий Тимотеуш Славомір (шкода, що пані Стефанія не запитала, яке друге ім’я мав Тимек) приїхав до монастиря, а потім влаштував власне зникнення і…

Ні, в цьому не було сенсу. Тимек не міг зайняти місце Славека, бо Славек був сиротою. Крім того, до нього також не пасував опис «щось вигадує, але ніхто йому не вірить». Обидва хлопці вміли бути дуже переконливими, незалежно від того, про що вони говорили. «Безглуздя, безглуздя», — повторювала Ніна, відчуваючи, як у неї починає боліти голова. Вісім кілометрів, п’ять.

Крім того, першим зник Сташек.

Сташек, про якого насправді ніхто нічого не знав, бо він зник раніше, ніж хтось устиг добре з ним роззнайомитися.

Сташек, Славек. Станіслав. Якщо хтось має ім’я Станіслав, він може однаково добре використовувати скорочення як Сташек, так і Славек.

Прокляття.

Машина зупинилася біля монастирських воріт, Ніна відчинила дверцята й вискочила.

— Ліхтарик! — крикнула пані Стефанія. Над озером знову прокотився грім. Здійнявся вітер, перший потужний подих буревію, який ішов за ними услід. Небо мало колір набряклого кров’ю синця, темрява опускалася на світ, наче чорна вуаль.

Ніна взяла ліхтарик.

— Я піду з тобою, — сказала пані Стефанія. Обличчя її було перелякане, очі поблискували у напівтемряві.

— Ні! — імпульсивно крикнула Ніна, бо не витримала б вигляду єдиної союзниці, зачарованої янголом. — Я впораюся. Я уже була біля Кола, й нічого зі мною не трапилося.

— Пам’ятаєш, що я говорила?

— Так.

— Тоді біжи.

Вона побігла, не озираючись.

Дощ линув, перш ніж вона встигла добігти до свого місця під шовковицею. Струмені води падали з неба, наче нагорі хтось перекинув велетенську ванну. Дівчинка за мить змокла як хлющ і встигла тільки сховати ліхтарик під блузку — не знала, чи це допоможе, але не мала часу, аби занести його в монастир. Зіщулилася під напором дощу, що її сік. На щастя, цього разу не було так холодно, як уночі. «Це не триватиме довго, — подумала вона з надією, — грози завжди швидко минають. Потім я відразу піду перевдягнуся і побіжу на обід».

Листя шовковиці трохи захищало від дощу, але на Ніну крапало, а холодні струмки стікали за комір. Вона мимохідь подумала, чи не побігти до альтанки, де принаймні мала б пристойний дах над головою. Але ні — звідти вона не бачила б Коло так добре.

Мертві дуби розпливалися за сірою заслоною дощу. Ніна відчувала їхній заклик — обридливий і привабливий водночас. Але цього разу їй не довелося співати пісеньок, щоби захиститися від нього, наче з кожним виграним боєм вона ставала сильнішою. Кілька разів вона навіть набралася відваги глянути в самий центр Кола, туди, де чорне, наче диявольська смола, гілля спліталося, утворюючи якусь напівлюдську-напівтваринну фігуру. Але вона швидко відводила погляд. Воліла слідкувати за простором між монастирем і мертвою зоною — туди мусив прийти кожен, кого б прикликала Бестія. Іншого шляху не було, бо прохід від озера загороджували зарості густих кущів із гострими шипами.

Погляд на Коло, погляд на його межу. Поки що все нормально.

Ніна сиділа, зіщулившись під деревом, у мокрому вбранні. Скільки це ще триватиме? А якщо в монастирі вже всі сидять за столом і їдять обід? Вона жалкувала, що не запитала у Стефанії, котра година, і не подумала про те, щоби взяти дощовик.

Погляд на Коло…

Там хтось був.

Ніна підхопилася. Неможливо, їй, мабуть, здалося, адже вона не могла нікого прогледіти, хіба що він пройшов поряд непоміченим, або ж умів літати. Вона напружила погляд. Посеред Кола — переплетені суччя засохлих дубів, а ближче… ближче — розмита дощем людська постать.

— Повертайся! — крикнула Ніна в паніці. — Зараз же повертайся!

Вона вискочила з‑під дерева і побігла до Кола. Тільки кільканадцять кроків, потім різко зупинилася. Інстинкт підказував їй, що не можна переходити межу мертвої зони.

— Не можна туди йти! — кричала вона на все горло.

«Що мені робити?» — билася у її голові розпачлива думка. Не могло бути і мови про помилку: в Колі й справді був хтось невеличкий і дрібний… Малгося?

І друга фігура, цього разу вища й міцніша. Прокляття, що тут відбувається? Яким дивом… Але Ніна не мала часу, щоби над цим подумати. Вона кліпала, намагаючись зігнати воду з очей, але не бачила чітко — дощ стукав їй по голові так, що дівчинка відчувала ці удари під черепом. Обидві постаті рухалися до дерев, поклик яких був голоснішим і наче… задоволеним. Коло тепер муркотіло радісно, наче кіт, якого чухають за вухом, наче знало, що будь‑якої миті у пастку потрапить наступна жертва.

— Малгосю, повертайся! Бо я особисто дам тобі дубця!

«Увійду до Кола лише на мить, лише на кілька кроків… Тільки щоби їх привести й відразу повернемося…»

Ні. Якщо вона це зробить, то ніколи звідти не вийде.

— Повертайтеся, ви, чортові дурні! — від криків вона почала хрипнути. Якби мала під рукою камінь, то кинула б ним у постаті, що бовваніли за завісою дощу, аби привернути їхню увагу. Але поряд, як на зло, не знайшлося жодного каменя: той, яким Ніна позначувала межі Кола, давно залишився усередині мертвої зони.

Вона закліпала. Фігури за дощем зараз стали більшими й чіткішими. Це не Малгося, а невисокий худий хлопець. І другий — вищий, товстіший. Обидва здалися Ніні знайомими.

Раптом жах перехопив їй горло, й вона різко відступила. Чого це вона бачить їх усе краще, якщо вони повинні занурюватися у сутінки? Адже фігури віддалялися від неї, а не наближалися. А якщо ні? Якщо хлопці не йшли до дерев, а ВИХОДИЛИ ЗВІДТИ?

Ніна крикнула нажахано, бо тільки-но це спало їй на думку, вона відразу зрозуміла, що це саме так і є. Дівчинка відступила ще далі, послизнулася на грязюці й упала на розм’яклу землю. Усе ще кричала, намагаючись незграбно відповзти. Хлопці були вже поруч, і Ніна нарешті впізнала їх, побачила знайомі фігури — от‑от роздивиться обличчя й тоді вже не матиме жодних сумнівів…

Сташек і Тимек повернулися до монастиря.

26 Архітектурні терміни, якими позначено окремі частини собору: неф (від лат. navis — корабель) — частина приміщення, відділена від сусідніх нефів рядами колон — наприклад, центральна частина в готичному соборі; трансепт (від лат. trans septum — за огорожею) — поперечний неф, що перетинає храм під прямим кутом до нефу й виступає своїми «плечима» із загального блоку споруди.

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ,

в якому Ніна не може стриматися, аби не ставити питання,

втрачає друзів, зате вивідує секрет Адама

— Але ж ви маєте пам’ятати щось із того, що із вами відбувалося. Хоча б щось! — тисла Ніна.

Вони сиділи навколо столу в їдальні. Тимек і Сташек під’їдали рештки обіду: молодший хлопець був перевдягнений у власні сухі речі, старший — у позичені в Маріуша штани й сорочку. Ніна сушила біля пічки своє довге густе волосся. Інші спочатку закидали врятованих питаннями, а тепер тільки витріщалися на них круглими очима. Малгося не відходила від Тимека ні на крок і час від часу хапала його за лікоть, наче бажаючи упевнитися, що її приятель усе ще тут. Гроза вже минула, але дощ досі видзвонював у шибки.

— Ну, пам’ятаю, що загубився, — Сташек веслував ложкою, наче кілька днів нічого не їв. А може, й справді не їв. Суп стікав по підборіддю на сорочку, обличчя хлопець мав кольору воску з костьольної свічки, але, безсумнівно, був цілим, і видавалося, що, окрім нездорової блідості, все інше в нього в нормі.

— І де ти загубився? У саду, в лісі?

— А яке це має значення? — Тимек долив собі супу й узяв іще одну скибку хліба. Він також був блідим, наче останніх півроку не бачив сонця.

— Так, Ніно, дай їм спокійно поїсти, — втрутилася Еліза.

— Я тільки хочу знати, що сталося.

— Вони повернулися, а це найважливіше, — пані Целіна посміхнулася. — Ми так непокоїлися…

— Я думала, що тебе потвора з’їла, — сказала Малгося тихо. Підборіддя у неї затремтіло, а у великих синіх очах з’явилися сльози.

— Як ви опинилися знову в саду?

— Було темно, ми вийшли з темряви.

— З якої темряви?

— Ніно! — цього разу голос пані Целіни прозвучав суворіше.

— Їй здається, що вона детектив, — захихотіла Еліза. — Має зошит, в який записує дивні речі. Так він і називається: «Список дивних речей». І знаєте, яке там перше речення? «Сільвія не вміє готувати».

Засміялися усі, навіть Тамара та Яцек. Ніна відчула, як горять її щоки.

— Ти не мала права то читати. Це мої приватні справи!

Еліза стенула плечима.

— Ти залишила зошит на ліжку, тож я і глянула. Я геть не мала наміру читати ту дурню.

— Це не дурня. Сільвія… Сільвія… — Ніна запнулася. Як їм пояснити? Сільвія повинна вміти готувати, бо всі жінки, за винятком, може, багатих, готувати вміли — краще або гірше. А Сільвія була родом із малого містечка. Неможливо, аби вона дожила до сорока років, не знаючи, скільки солі треба сипати в суп, або що насамкінець в каструлю треба класти ті овочі, що розварюються швидше. Ніна могла б це пояснити, але вона рознервувалася і в неї забракло слів. До того ж усі знову на неї дивилися, а вона заїкалася усе більше.

— Та не хвилюйся ти так, — Тамара поплескала Ніну по спині. — Гра в детектива добра, але ти й справді трохи з нею перегинаєш.

— Це ніяка не гра! — крикнула дівчинка розпачливо. — Вам і справді діла немає, де вони були і як повернулися?

— На з’ясування ще матимемо час, — заявила пані Целіна. — А зараз ми просто святкуємо те, що хлопці цілі та здорові. Ти цьому не радієш? Адже це твої товариші, Ніно.

Упіймана в пастку, дівчинка почервоніла ще дужче. Звісно, вона була щасливою, бо ще недавно хвилювалася за Тимека та його рідних. Майже плакала, думаючи про те, що хлопець може вже бути мертвим або страждати невідомо де, коли його матір і батько шаленіють від розпачу. Але це не змінювало факту, що вона воліла б знати, де Тимек і Сташек були і яким чудом вони опинилися у Диявольському Колі.

— Я рада… — пробурмотіла вона, але це прозвучало непереконливо навіть для неї.

Ніна обвела поглядом присутніх у їдальні, шукаючи порятунку. Але всі дивилися на неї, наче на малу бездушну егоїстку, яка замість того, щоб тішитися, що її друзі живі, розважалася за їхній рахунок. Тамара кивнула із сумішшю веселості й несхвалення, Яцек знічено відвернувся. «Ти перегинаєш палку», — промовляли очі Елізи, близнючок і навіть Лідки… Артур дивився на Ніну із тріумфом, наче хотів сказати: «Ну от, нарешті стало зрозумілим, яка ти пришелепувата». І тільки на обличчі Адама вона побачила щось інше, ніж несхвалення.

Адам боявся. Більше того, він видавався смертельно переляканим, і це було настільки очевидним, що Ніна здивувалася, чому ніхто, крім неї, цього не помічає. Їхні погляди зустрілися, і наступної миті хлопець знову мав звичний вигляд: презирство на обличчі й відчуття переваги, яке зчитувалося по трохи скривлених губах.

«У чому справа?» — замислилася Ніна.

— Це не гра… — повторила вона тихо, а потім додала голосніше: — Всім нам загрожує небезпека! Як ви можете цього не бачити? Ми зникнемо…

— Якщо ти не помітила, зниклі саме знайшлися, — іронічно промовив Адам. У його голосі дзвеніла така впевненість у собі, аж Ніна майже повірила, що їй щось просто примарилося. Неможливо, щоб оцей хлопець ще мить тому помирав зі страху. — І здається, що з ними все гаразд.

— Власне, Ніно, — відізвалася Еліза. — Як там зараз твоя теорія про таємниці й диявола, який сидить у засохлих деревах?

— Моя теорія почувається чудово, — Ніна витримала її погляд. — Хіба що ти поясниш, де були Сташек і Тимек, яким дивом вони зуміли повернутися і чому нічого не пам’ятають.

Еліза пирхнула, але нічого не сказала.

— Немає ніякого диявола в сухих деревах, — втрутилася пані Целіна. — Те, що ти називаєш Колом, це просто місце з недоброю землею, а тому там нічого не росте. У цьому немає жодної таємниці.

— Коло розростається!

— Ніно…

— Я бачила, як воно збільшується. Як ви це поясните?

— Ніно, послухай мене.

— Я бачила…

— Ніно!

Дівчинка замовкла.

— Пам’ятаєш, як ми домовилися, коли ти вирішила тут залишитися?

— Та… так.

— Ну так що?

«Ненавиджу тебе! — подумала Ніна затято, дивлячись на пані Целіну. — Мені все одно, чи янгол зачарував тебе, чи ні. Я тебе ненавиджу».

— Більше жодних скандалів.

— Саме так. Якщо ти скандалитимеш, то я відішлю тебе додому. Я цього не хочу, — голос жінки полагіднішав, — але буду вимушена. Ти мене розумієш? Хіба що ти сама вирішиш поїхати…

Ніна похитала головою і пробурмотіла щось собі під ніс.

— Вийдеш у сад? — Малгося шарпнула Тимека за рукав.

— Чому ні, — відповів він, але в його голосі не відчувалося ентузіазму. Хлопець здавався пригаслим і дивно мовчазним. Утім, може, він захворів? Пані Целіна повинна забрати Сташека й Тимека до лікаря, але навряд чи вона це зробить.

— Дощить, — звернула їхню увагу Еліза.

— Та ні, тільки трохи накрапає. Погода цілком хороша.

«Погода цілком хороша».

Щось дуже подібне Тимек промовив у день свого зникнення і зробив тоді це так переконливо, що Ніні й самій захотілося вийти та втішитися сонцем, хоча злива стукала у вікна. А тепер… тепер ці слова прозвучали абсолютно по-дурному.

— Тимеку, не будь ідіотом, — Еліза, схоже, сприйняла це саме так. — Там ллє як із цебра.

— То, може, зіграємо в «морський бій»?

— Нє-є-є… мабуть, піду трохи полежу, — Тимек відставив тарілку. Сташек пішов слідом. Він також мало говорив і здавався неуважним, наче перебував думками десь в іншому місці.

— Піти з тобою? — Малгося підскочила до Тимека.

— Облиш його, люба, — пані Целіна притримала дівчинку. — Тимек і Сташек змучені, потребують відпочинку.

Малгося дивилася услід хлопцям, коли вони виходили з їдальні, а на її худому дівчачому обличчі був помітний неспокій.

Ніну несподіване повернення Сташека й Тимека скоріше налякало, ніж втішило. Вона вже встигла призвичаїтися до думки, що її приятелі по черзі зникатимуть у Диявольському Колі. Це було страшенно небезпечно й жахливо, але принаймні то був страх знайомий. А тепер сталося щось нове, і Ніна боялася цієї новизни. Чи Коло виплюнуло Сташека та Тимека, бо хотіло проявити милість?

Чомусь їй так не здавалося.

Вона глянула на Адама, щоби перевірити, чи йому також щось подібне спало на думку, але хлопець усе ще дувся, мов жаба. Ніні він послав тільки презирливий погляд, а тоді почав демонстративно збирати зі столу тарілки («Якщо я цього не зроблю, то й ніхто не зробить», — наче промовляло його надто вже натхненне обличчя.). Еліза стала йому допомагати, а за нею — близнючки й Лідка.

«Що я маю робити?» — думала Ніна. Спершу дівчинка подумала про те, щоби подати сигнал SOS, але що вона скаже пані Стефанії? Що перелякалася, бо хлопці повернулися цілі й здорові? Безглуздо… Зрештою, якби вона зараз вивісила у вікні простирадло, воно все одно намокло б під дощем і з містечка його було б не видно. Так чи інакше, вона мусила чекати до вечора, аж поки перестане дощити.

Може, до того часу вона щось придумає.

Або ж ксьондз провідає монастир, а через нього вона зможе передати звістку пані Стефанії. Але якщо він не з’явився досі, то напевне вже й не прийде. Мабуть, він абсолютно забув про Ніну. Що ж, може так і краще. Дівчинка не сумнівалася ані на мить, що янгол зачарував би ксьондза, і в неї тільки б з’явилося більше проблем.

Вона зітхнула, намагаючись опанувати нудоту. Потім озирнулася — Тамара кудись пішла, але Яцек стирчав біля вікна, бездумно споглядаючи дощ надворі.

— Яцеку.

— Ну?

— Допоможеш мені?

— Ага, — сказав він, але в його голосі прозвучало легке вагання, а погляд він раз у раз відводив убік.

— Ти ж колись говорив про печеру. Як вважаєш, тобі вдасться її знайти?

— Печеру? — очі Яцека блиснули. Нарешті він зацікавився. — Напевне. А що?

— Думаю, що в одній із цих печер переховують янгола, отого скаліченого, який раніше був у підвалі.

— А навіщо він тобі? Це ж вар’ят.

— Може, так, а може, й ні. У будь‑якому випадку я хотіла б із ним порозмовляти.

— Це гра, справді? — запитав Яцек підозріло.

— Гра, так, — кивнула Ніна, відчуваючи, як стискається у неї серце. — Пошукаємо?

— Зараз? Адже дощить.

— Уже менше, за хвилинку, думаю, узагалі перестане, — Ніна подумала було, чи не повинна вона пильнувати Коло, але якщо Сташек і Тимек повернулися, то, мабуть, у цьому вже не було потреби. До того ж вона говорила правду: дощ поступово стихав.

— Добре, можемо й пошукати печеру.

Не встигли вони вийти з монастиря, як злива перетворилася на мжичку. Ніна натягнула на голову каптур дощовика й глянула на небо. Воно прояснялося. Сонце вже виглядало з‑за хмар, світло відбивалося у краплях дощу і калюжах брудної води.

— Яцеку?

— Що?

— Знаю, що ви вважаєте мене божевільною. Але я хочу тільки… ну, щоби ви знали, що я роблю це, бо непокоюся за вас усіх.

— Шукаєш печеру, бо непокоїшся за мене?

— І це також, — Ніна почервоніла. Чому їй так важко пояснити, що вона має на увазі? — Але тут є й інше. Наприклад, те, що пані Целіна називає скандалами. Я роблю це, бо боюся за вас, розумієш?

— Авжеж, — Яцек відвернувся і рушив у бік лісу. Ніна пішла слідом. Дуже хотіла повірити, що в його голосі почулося справжнє розуміння, але не могла брехати сама собі.

Вони увійшли в ліс. Із дерев крапала вода, важкий від дощу мох прогинався під ногами. Усе було мокре й лисніло: букове листя, коріння, що стирчало з‑під землі, й велика темно‑зелена папороть. У тиші Ніна почувалася ніяково, але сміливо йшла за Яцеком. Хлопець рухався так, наче з народження мешкав у лісі.

— Треба йти на південний схід, — пояснив він. — Так було в путівнику. Печера розташована на південному сході від монастиря, на відстані п’ятдесяти метрів.

— Добре, нехай буде південний схід.

«Цікаво, чи це та сама печера, в яку я потрапила? — думала Ніна. — Мабуть, ні, бо я ж відійшла тоді далі, ніж на п’ятдесят метрів». Але вона була невпевнена, бо тієї ночі втратила як відчуття часу, так і напрямку — а останнє траплялося із нею не так часто.

— У цьому лісі недавно загубилася дитина, ти в курсі? — запитав Яцек.

— Знаю, пані Целіна нас попереджала, — Ніна роззирнулася неспокійно, а потім глянула на власні ноги. Сандалії обліплювала багнюка, ноги були брудними по самі кісточки. На краєчку плаття, що виднілося з‑під дощовика, помітно було кілька смуг. Може, Тамара мала рацію, вдягаючи штани?

Вони дісталися до вузького струмка. Яцек вправно перебіг його по камінню, а тоді розвернувся до Ніни.

— Обережно! — сказав він, але було пізно, бо дівчинка вже ступила в холодну воду. Вилаялася і вилізла на берег. Що ж, принаймні тепер у неї чисті ноги. Вона зняла каптур, бо почала пітніти. У лісі було душно: вода з дерев і землі, прогріта сонцем, випаровувалася.

— Уже недалеко, — втішив її Яцек. — Печера має бути десь тут.

— Як ти це робиш?

— Що?

— Ходиш лісом, наче індіанець. Ти ж народився у місті. Проводив канікули в селі?

— Ні, просто, ну, знаєш… я багато читаю. Про індіанців і траперів[27] та інше.

— Я багато читаю про піратів, але завдяки цьому не вмію висіти на вантах із абордажною шаблею у зубах.

— Може, в мене є природний талант? — в очах Яцека була помітна невпевненість. Він щось приховував, але що саме?

— Ти серйозно читаєш книжки про піратів? — змінив він тему.

— Так. Люблю такі.

— Вони, знаєш, не милися, — хлопець захихотів. — Пірати смерділи й мали зіпсовані зуби.

— Пірати й не повинні бути чистими, їм досить бути колоритними, — відповіла Ніна, вроджений романтизм якої зараз змагався із вродженим здоровим глуздом. Зрозуміло, що вона знала, якими НАСПРАВДІ були пірати, адже не була дитиною, що плутає фантазії з реальністю, але ж могла уявляти їх так, як хотілося? Книжки — це книжки, а життя — це життя.

— Колоритний пірат, в якого тхне з пащі, — Яцек радісно вишкірив зуби. — Може, ти хотіла б іще, аби я тебе поцілував?

— Ти ідіот? — пирхнула вона, відштовхуючи хлопця. Він утримав рівновагу й лише відскочив, регочучи, як божевільний. Насправді Ніна не злилася. Ця дурнувата розмова певним чином покращила її настрій. Була такою… звичайною — ну й дівчинка вважала за краще спілкуватися з Яцеком, який з неї насміхався, ніж із Яцеком, який мовчав, немов заклятий.

Вони оминули велике каміння, що стирчало з підліску, але входу в печеру ніде не було видно.

— Ти точно запам’ятав? — перепитала Ніна. — Може, це було не п’ятдесят метрів, а сто п’ятдесят? Чи двісті п’ятдесят? І не на південний схід, а, скажімо, на північний захід?

— Північний захід — це точнісінько на озері.

— Факт.

— Дивися, оно!

Вони мало не проминули печеру, що була закрита густими кущами малини. Яцек відсунувся, зашипівши, коли малина дряпнула шкіру. Далі лежало щось, що спершу можна було сприйняти за ще один великий камінь. От тільки під ним відкривалася шпарина завширшки, може, з півметра. Ніна присіла й зазирнула всередину. Звідти віяло холодом і тухлим м’ясом.

— Гей, є там хтось? — крикнула вона, але їй відповіла тиша.

Дівчинка встала та сказала непевно:

— Треба увійти всередину.

— А якщо там щось є? Ну, не знаю, якийсь звір, наприклад? — очі Яцека були занепокоєними.

— Але може бути і янгол, непритомний або поранений. Ми мусимо йому допомогти.

— Ну то заходь, — по обличчю Яцека було помітно, що янгола він боїться так само, як і невідому тварину, а може, навіть більше.

— Краще ти це зроби.

— Чому я?

— Бо на мені плаття.

— І що з того?

— Не хочу, щоби ти дивився на мій зад, — холодно відповіла Ніна.

— Наче мені цього хочеться, — пирхнув Яцек.

— Крім того, я боюся, — спробувала вона іншу стратегію. — І я дівчинка. Ти справді дозволиш, щоби дівчинка залізла в темне небезпечне місце, а сам тільки дивитимешся?

Це нарешті подіяло. Яцек став на коліна й заповз у печеру. Ніна переживала. Їй було трохи соромно. Якби він застряг у вузькому вході… ні, не хотіла про таке думати.

— Нічого тут немає, — крикнув він. Голос його був стлумлений, наче він говорив зсередини пляшки. — Тільки якісь дохлі тваринки… Фу, смердить стервом!

— Вилазь.

Яцек виліз із печери. Навіть задкуючи навкарачки в досить незручній позі, він був набагато вправнішим, ніж Ніна, за будь‑яких обставин. Як він це робив? Хлопець устав, обтрусив штани від листя і землі. На його обличчі було видно полегшення.

— Жодного янгола, — доповів він. — Але тут є ще одна печера, трохи далі на північ. Можемо й туди піти.

Тепер, коли страх минув, Яцек знову був невичерпним запасом енергії.

— Мусимо повертатися на підвечірок. До того ж два кілометри — це задалеко.

— Чому?

— Янгол сказав, що він — принада, а принаду ніхто не триматиме на відстані двох кілометрів.

— Принада для кого?

— Для Бестії з Кола, — Ніна не мала б цього говорити, бо хлопець одразу відвернувся.

— Немає ніякої Бестії, — сказав він. — Тамара вважає, що в тебе забагато уяви.

— Краще забагато, ніж замало, — буркнула Ніна, але все одно їй стало прикро. Навіть Тамара тепер проти неї?

До монастиря вони повернулися не в найкращому гуморі. Дівчинка відразу пішла перевдягатися. У спальні нікого не було, тож вона могла зачинити двері й зняти плаття. Стопи й литки були брудними, а під тим брудом виднілися червоні смуги — сліди від кущів малини. «Ото результати контактів із природою», — подумала вона похмуро, вирішивши, що ліс, може, й красиве місце, але набагато краще милуватися ним на малюнках, аніж в реальності.

Вона потягнулася за останньою чистою спідницею, і в цей момент з валізки випав папірець. Ніна схилилася, відчуваючи, як калатає серце.

Наступний анонім?

ІДИ ДО ПАНІ ЦЕЛІНИ Й СКАЖИ ЇЙ, ЩО ТИ ВИРІШИЛА ПОЇХАТИ. А ПОТІМ ТІКАЙ ЗВІДСИ, ПОКИ ЩЕ МАЄШ ШАНС.

Це були ті само невпевнено нашкрябані лівицею літери, як і в першому листі.

«Тікай звідси, поки ще маєш шанс».

Вона сиділа на ліжку, дивлячись, як танцюють перед її очима слова, коли хтось потягнув за клямку спальні.

— Хвилинку! — крикнула Ніна. Її власний голос прозвучав хрипко, по-чужому.

Дівчинка поспішно вдяглася і відчинила двері. На порозі стояла Тамара.

— Чому ти зачиняєшся? — запитала вона.

— Хотіла перевдягтися. Дивися, — Ніна показала подрузі анонімку.

— Дурні жарти, — старша дівчина стенула плечима. — Йдеш на підвечірок?

— Так, зараз… зараз піду.

Вона сховала лист у валізку, а тоді пішла до ванної кімнати, де помила ноги. Дзеркало над умивальниками відбивало її пригнічене обличчя. «Дурні жарти». Слова Тамари боліли так само, як раніше легковажність Яцека. Цікаво, а чи взагалі комусь тут є діло до Ніни? Чи хтось плакав би, якби вона зникла в Диявольському Колі?

Відчуваючи, що за мить розреветься, Ніна сунула голову під холодну воду й деякий час так постояла. Відчула себе трохи краще й знову подумала про батька Тамари. Напевне він уже прямує до Маркотів.

«Цікаво, що зробить Тамара, коли довідається, що я дала пані Стефанії телефонний номер її батька, і що вона зателефонувала? Напевне розлютиться», — розсудила Ніна. Утім, дійшла висновку, що їй немає діла до цього. Якщо ніхто не хотів допомогти, вона мусить упоратися самостійно.

Ніна могла чекати, склавши руки на грудях, аж доки хтось прийде та врятує її, або могла спробувати щось зробити. Наприклад, знайти янгола, якщо він десь таки тут залишився, або зрозуміти, хто зайняв місце Славека. Перше не вийшло, бо ідея із печерою була хибною. Але, може, вдасться друге?

Ніна вийшла зі спальні й завернула у спальню хлопців. У цей час (на великому настінному годиннику пробило п’яту) тут не було нікого, всі вже сиділи біля столу.

Дівчинка схилилася і, почуваючись винною, витягнула з‑під ліжка стару, покоцану на кутах валізку. Вона належала Маріушу, якщо зважати на ініціали М. А, написані чорнилами. Ніна відчинила її. Усередині було повно брудних речей і шкарпеток, від запаху яких їй стало недобре. Вона з огидою занурила руку в клубовисько вбрання і виловила там поштову картку. На ній була дівчина, яка сидить верхи на стільці, гола, як її пан Бог створив. На голові вона мала багато світлих локонів і дурнувато посміхалася у фотоапарат, презентуючи білі зуби, які — як і червоний рум’янець — були, схоже, не справою природи, а ретуші.

Ніна відклала фото, відчуваючи, як її щоки палають вогнем. Якби Маріуш упіймав її, то, мабуть, убив би.

Вона потягнулася за наступною валізкою і відкрила її. Зверху лежала сорочка Артура, Ніна впізнала її по плямі, яка з’явилася, коли Маріуш випадково пролив на товариша какао. «Нормально, перевіримо Артура…» Ніна зі зростаючим відчуттям провини застромила руку під акуратно складене вбрання. Розклад поїздів, розпочатий лист до батьків («Мамо, не повіриш, якщо розповім, що я тепер можу…» — тут текст уривався), кілька зібганих обгорток від цукерок, щербатий гребінь… Вона вже мала намір здатися, коли під пальці їй потрапила мала прямокутна картонка.

Шкільна картка. На фото, безсумнівно, Фліп, хоча молодший і з зачіскою, яка підкреслювала невелику капловухість. Прізвище: Вєжгонь. Імена: Артур Лукаш.

Було схоже, що Артур є справжнім Артуром, хіба документ був фальшивим, у що Ніна не дуже вірила.

Вона підійшла до ліжка, на якому спочивав великий том творів Словацького. Цікаво, що приховує найпідозріливіший із хлопців? Вона схилилася до наступної валізки.

Її вміст був на диво скромним. Один светр, дві зміни білизни, штани й сорочка — все поношене, аж Ніні стало шкода хлопця, особливо коли вона побачила криво пришиті ґудзики й шкарпетки із дірками на п’ятах. Хіба Адам насправді не мав нікого, хто подбав би про його гардероб — скажімо, дбайливої мами чи бабці? А може, йому здалося, що він приїхав сюди на уїк-енд, і тому взяв так мало речей? Вона тряхнула головою. Жодних документів не знайшла, навіть шкільного посвідчення, тож засунула валізку назад під ліжко й після хвилини вагання узяла твори Словацького. Вірші було густо попідкреслювано, а береги почеркано знаками оклику й нотатками. «Боятися — це вмирати щодня потроху», — виднілося під одним із віршів. У цих словах розпач і страх були настільки великі, що Ніні аж морозом по шкірі сипонуло.

Вона відклала книжку із відчуттям, що зробила щось дуже погане — наче зазирнула в чийсь щоденник або підслухала інтимні зізнання.

«Боятися — це вмирати щодня потроху».

Дівчинка глянула на годинник, який вказував п’ять хвилин на шосту. У неї було кілька хвилин до того, як доведеться бігти: вона вже запізнювалася на підвечірок. Озирнулася. Багаж Тимека вона обшукала вчора, а валізка Сташека гнила десь у темному кутку.

Залишився Яцек.

Ніна завагалася, бо сама ж викреслила Яцека з числа підозрюваних. Але тепер вона вже ні в чому не була впевненою.

«Тільки кину оком», — умовляла вона саму себе. Детективи часом мусять робити такі речі для слідства.

Вона вийняла з‑під ліжка валізку Яцека й відчинила…

— Що ти тут робиш?

Якби за спиною хтось вистрелив із гвинтівки, то не справив би більшого враження. Дівчина підстрибнула й озирнулася. На порозі стояв Адам, переводячи погляд з відчиненої валізки на Ніну й назад.

— Що ти тут робиш? — повторив він.

Пізніше вона усвідомила, що могла б легко знайти переконливу відмовку — вистачило б, наприклад, сказати, що Яцек просив її, аби вона принесла щось із валізки. Просто й без потреби подальших пояснень. Але тієї миті Ніна відчувала в голові тільки пустку й, що гірше, вона знала, що на її обличчі написана провина.

— Порпаєшся в наших речах? — Адам нахмурився. — Хто тобі це дозволив?

— Я… я… думала, ви на підвечірку… — вона глянула на годинник, але замість виправдання виходило щось геть протилежне. Раптом зрозуміла, що не чула гонгу, який кличе до столу.

— Цей годинник неточний, ти не знала? Поспішає на десять хвилин. Підвечірок ще не розпочався.

«От прокляття», — подумала безпорадно Ніна. Якби замість Адама це був, наприклад, Маріуш без супроводу Артура, то, може, вона й зуміла б його переконати, щоби він нікому не згадував про цей інцидент. Але з Адамом так легко не вийде.

— Послухай, я…

Але, перш ніж вона устигла вигадати щось переконливе, в дверях спальні з’явився Яцек.

— Ходімо… — почав він і замовк, побачивши обличчя Адама й Ніни. — Що відбувається?

«Не говори йому, — благала вона Адама поглядом. — Прошу, нічого йому не говори».

Але він, зрозуміло, сказав.

— Ніна порпалася у твоїх речах. І мабуть, у моїх також. Бо, наприклад, книжка лежить на ліжку інакше.

— Це правда? — нахмурився Яцек.

— Я…

— Ох, напевне вона нічого поганого не мала на увазі, — закепкував Адам. — Ніна веде слідство, бо ж один з нас — страшна Бестія з Кола, чи не так?

Яцек почервонів так, наче кров за мить мала бризнути з його щік. Підійшов до Ніни й закрив усе ще відкриту валізку.

— Не наближайся до моїх речей! — крикнув Яцек, від обурення пропускаючи кінцівки слів.

— Але…

— І не розмовляй зі мною!

У дверях спальні штовхалося все більше осіб, приваблених скандалом, а Адам кожному пояснював, що сталося. Ніна бачила близнючок, Лідку, Елізу, Тамару… У неї вона попросила поглядом допомоги, але старша дівчина тільки хитнула головою.

— Цього разу ти й справді перегнула, — заявила вона. — У тебе, мабуть, дійсно погано з головою.

— Я хочу допомогти, невже ви не розумієте! — закричала Ніна, втративши самоконтроль.

— Коли порпаєшся в наших речах? — Тамара стенула плечима.

Ніна вибігла, розштовхавши натовп на порозі. Уже в коридорі вона розплакалася і далі бігла наосліп із залитим сльозами обличчям. Вискочила в сад і заховалася в альтанці, де скрутилася у клубок. Це було так жахливо несправедливо! Чому вони були настільки сліпими, настільки нерозумними… Вона хотіла померти, хотіла, щоби всі померли…

Дівчинка заспокоїлася, лише коли почала хрипнути. Витерла ніс. Якийсь час вона ще розгойдувалася, обхопивши руками коліна й тихо хлипаючи. Уявляла власні похорони, на які прийдуть пані Целіна, Яцек, Тамара й інші.

«Вона мала рацію, — зі смутком крутить головою Тамара. — Ми мусили її послухати». «Тоді б усе скінчилося інакше», — погоджується Яцек.

Через кільканадцять хвилин, коли Ніна таки перестала плакати, до альтанки увійшла Еліза. У руках дівчина тримала тацю із пончиком і склянку компоту.

— Пані Целіна наказала мені знайти тебе й принести оце, — тон дівчини не залишав сумнівів, що з власної волі вона б сюди не прийшла. — Ось.

Вона поставила тацю на стіл.

Ніна демонстративно відвернулася.

— Коники мочимо, га? Моя матір завжди говорила, що проти коників найкраще за все праця. Зроби щось корисне, й відразу попустить. Можеш вимити підлогу в коридорі.

— Ох, заткнися, — не витримала Ніна. — У мене важливіші справи в голові.

— Ясно, бо ти пані мудрачка, принцеса, яка викриває потвор, а не наводить лад, — Еліза кепкувала, але в її голосі звучала образа. — От тільки з усього цього маєш тільки те, що тепер усі вважають тебе вар’яткою. І цікаво, що сказав би Азкіель, якби довідався, як ти зі мною розмовляєш.

— Азкіель — несправжній янгол. Ти б знала про це, якби інколи думала про щось інше, ніж список покупок, каструльки й брудне шмаття.

Губи Елізи затремтіли, дівчина відвернулася і пішла. Ніна відчула себе ідіоткою. Бо саме Еліза дбала, аби їм вистачило їжі, пильнувала за порядком і чергуванням на кухні, завжди знала, де що є і що треба зробити, якщо хтось скалічиться або у когось заболить живіт. Вона була куди кращою організаторкою й опікункою, ніж пані Целіна, і якби не вона, то монастир давно вже занурився б у хаос. Водночас Елізу важко було полюбити. Ця дівчина була настільки уперто практичною і розважливою… Ніна чудово могла уявити її через десять, двадцять років, як вона із цією самою холодною, позбавленою уяви компетенцією виховує медсестер у лікарні чи пояснює правила безпеки дітям.

Виявись Обраним Еліза, Ніна почувалася б особисто ображеною. Вона воліла б менше лихо — Артура чи Адама: принаймні вони попри всі свої вади мали трохи фантазії, тоді як Еліза була настільки ж цікавою, як дошка для прасування.

«Я мушу витримати до ранку», — втішала себе Ніна. А може, батько Тамари й пані Стефанія приїдуть за нею вже сьогодні?

Підбадьорена цією думкою, вона випила компот і з’їла пончик, а потім вийшла з альтанки, прямуючи до брами. По дорозі минула Диявольське Коло. Там стояли Сташек і Тимек. Вони нічого не робили, просто стирчали на кордоні мертвої зони, але було в них щось таке, що відразу притягнуло її погляд. Може, відсутність руху, а може, те, що хоча вони й не відкривали рота, здавалося, що… якимось чином розуміються? Мабуть, так. І Ніну здивував той факт, що хлопці, відтоді як знайшлися, постійно трималися разом — де був один, там відразу поблизу знаходився й інший.

Вона знову подумала, аби вивісити з вікна сигнал SOS. Але здоровий глузд підказав, що причин для цього немає.

Крім того, пані Стефанія, швидше за все, й так приїде вже сьогодні.

Ніна вийшла за браму і всілася біля дороги. Жалкувала, що не взяла із собою книжку, але не хотіла повертатися до монастиря, бо був шанс зустріти Яцека, Тамару чи когось іншого, з ким вона не мала бажання бачитися. Цікаво, хто розплескав — Яцек чи Тамара? Ніна підозрювала хлопця, бо це ж він виліз із ідеєю, що фальшивий Славек міг виявитися Бестією з Кола. Мусив комусь про це розказати, а скоро вже всі дізналися, що Ніна шукає в їхній малій групі чудовисько… Що ж, тепер це не мало жодного значення.

Вона сиділа, нудячись і час від часу кидаючи на дорогу маленькі камінчики. Кілька разів їй здавалося, що вона чує торохтіння машини, але завжди це виявлялося обманом слуху. Хвилини минали, час плинув ліниво, наче кров з ранки. Ніна повернулася до анонімного листа. Хто його написав?

«Добре, — думала вона, глибоко дихаючи. — Спробуємо вирішити все по черзі. Може, щось із цього вийде».

Пані Целіна? Ні, напевне ні, бо вона не писала б про себе в третій особі. Сташек і Тимек відпадали, бо їх не було, коли прийшов перший лист, а Ніна могла закластися, що автором обох була одна й та само особа. Малгося? Друковані літери здавалися написаними кимось не старшим за десятилітку. Близнючки мовили гварою, а тому неправдоподібно, що зуміли б писати правильно, особливо зважаючи на те, що з польської мови мали погані оцінки (котрась із них якось про це згадувала). Еліза робила орфографічні помилки, в її розкладі чергувань слово «кухня» було написано через «ю». Маріуш не здавався спроможним сформулювати одне зв’язне речення. Артур, безсумнівно, був набагато розумнішим, але, мабуть, також мав би із цим проблему.

ІДИ ДО ПАНІ ЦЕЛІНИ Й СКАЖИ ЇЙ, ЩО ТИ ВИРІШИЛА ПОЇХАТИ. А ПОТІМ ТІКАЙ ЗВІДСИ, ПОКИ ЩЕ МАЄШ ШАНС.

Жодних орфографічних помилок, правильна граматика, коми стоять там, де мають. Це мусив написати той, у кого немає проблем із правописом, кому легко писати і хто багато читає…

Окрім неї, багато читали тільки Тамара й Адам. Тамару Ніна виключила, бо якби дівчина хотіла їй щось сказати, могла зробити це нормально, без ігор в аноніма.

Залишався Адам. Але навіщо улюбленцю пані Целіни писати Ніні анонімки?

Не знайшовши відповідь, дівчинка труснула головою й неспокійно ворухнулася. Трава, на якій вона сиділа, була трохи вологою. Котра година? Сонце потроху наближалося до горизонту, тіні явно довшали. Підступав вечір.

Але раніше, ніж наступила темрява, небо затягли хмари. Почалася мжичка. Ніна зіщулилася. «Я витримаю, — подумала вона, повертаючись до похмурих думок про запалення легенів, смерть і похорони, на яких усі зрозуміли б, наскільки сильно вони її скривдили. Але розум підказував, що якщо з Ніною нічого не сталося під нічною зливою, то від мжички у розпал літнього дня вона тим більш не захворіє.

Дорога все ще залишалася порожньою, від машини ні слуху ні духу.

Нарешті холод і волога, що заповзала за комір, перемогли. Дівчина встала й побігла до монастиря. Проблема полягала в тому, що вона вже не мала чистих і сухих речей, в які могла б перевдягнутися, а тому попрямувала до кімнати з каміном. Може, вистачить того, що вона просто обсохне біля вогню.

Але камін був холодним. До того ж біля нього стояв Адам. Він не помітив її, бо Ніна машинально відступила. Вона вже хотіла піти, але її заінтригувало обличчя хлопця, який напружено, мружачись, вдивлявся у камін, в якому вже лежав стос дерева для розпалу.

Що він робить?

Вогонь зайнявся так раптово, що Ніна, зойкнувши, відскочила. Адам озирнувся, а вона не могла відвести погляду від полум’я, яке почало блискавично жерти дерево.

— Грійся, бо виглядаєш, наче мокра курка, — буркнув він, а тоді вийшов, залишивши здивовану Ніну саму. Дівчинка присіла біля вогню. Вона не бачила в Адама сірників, до того ж, аби зробити щось подібне, він мусив би облити деревину бензином, а тільки потім підпалити.

Магія? Адам розвів вогонь силою волі? Чому ні, якщо вже Ніна могла відчиняти двері… Але це означає, що подібні здібності не мають нічого спільного з Обраним, бо ж дві особи Обраним бути не можуть, еге ж?

А якщо Обраним був Адам?

Вона якийсь час сиділа біля вогню, а потім встала й перейшла в спальню. Тамара лежала на ліжку й читала. Побачивши подругу, підвела погляд, але не промовила жодного слова. Ніна хотіла щось сказати, але передумала. Який сенс?

Вона забрала «Список дивних речей» та олівець і повернулася до каміну. До самої вечері читала власні нотатки, час від часу додаючи щось і підкидаючи дрова у вогонь. Першим реченням, яке вона записала в зошит про Адама, було: «Намагався приховати від нас, що купив у містечку зубну щітку». Другим: «Має чорне волосся, сині очі й світлі брови». Еліза, напевне, сміялася б, назвавши це дурістю, але Ніна мала чітке враження, що саме такі дрібні, на перший погляд, зовсім неважливі факти мають значення, бо в них криється відповідь.

Коли вдарив гонг, вона встала й пішла у їдальню, притуливши «Список…» до грудей, наче найцінніший скарб. Зупинилася у дверях. Яцек кинув на неї убивчий погляд, який чітко говорив: «Тільки спробуй сісти біля мене», а Тамара відвернулася. Ніні захотілося побігти до спальні, заховатися під ковдру й проплакати до ранку. Але це означало б візит пані Целіни, яка розпитувала б сповненим неспокоєм голосом: «Ти добре почуваєшся, люба?» А може, вже навіть пані Целіні немає ніякого діла до самопочуття Ніни? Нехай. Раніше чи пізніше їй все одно доведеться стати проти колишніх друзів і подруг.

— Ну, ти вирішила, заходити чи ні? — гарикнув Адам, обходячи її на порозі.

Вона стиснула зуби, увійшла до їдальні й роззирнулася, шукаючи когось, хто б не так пашів неприязню. Лідка? Вона, як завжди, мала обличчя цнотливої святенниці. Адам, очевидно, відпадав. Близнючки? Геля не любила Ніну, але Кароліна час від часу бувала ввічливою. І Малгося, яка не мала місця для неприязні, бо всю її наповнювало власне нещастя.

— Я можу? — Ніна вказала на стілець між Кароліною і Малгосею.

— Сядай, — старша з близнючок кивнула. — Я сі чула, що ти сі посварила з Тамаркою і Яцеком?

— Вони мене ненавидять… — поскаржилася Ніна.

— Ач, гніваютьсі, але вно їм попустить.

— Навіть розмовляти зі мною не бажають.

— Почекай трохе, лем тоді проси прощення — побачиш, вибачать ті.

— Звідки знаєш? Може, вони вже мене ненавидітимуть до кінця світу?

Кароліна глянула весело, а Ніна раптом відчула себе дитиною. У товаристві старшої з близнючок усі, мабуть, відчували себе так. Навіть практична Еліза поруч з нею втрачала впевненість, а великий Маріуш здавався лише малим хлопцем. Що в цій дівчині було такого? Ніну знову наче вдарило, що здавалася вона старшою, ніж була насправді. «Як Славек», — подумала вона раптом. Він також був надто зрілим для свого віку.

Може, Кароліна буде союзницею, якої потребувала Ніна?

— Я хотіла… хотіла про дещо запитати… — пробурмотіла вона, дивлячись, як Фліп і Флап заносять тацю із тарілками бутербродів і глечиками гарячого чаю. — Можу?

— Ну.

— Тобі не здається, що повернення Сташека й Тимека є дивним?

— Вони сі згубили, а потім сі знайшли. Чом тут дивуватися?

— І тебе не цікавить, де вони були й чому нічого не пам’ятають?

— Трохе так, але як самі без пам’єнті, то ніц нам й не промовлять.

— А якщо…

— Не чуди, бо з того сон гіршає. Як було б що не так, янгол би із тим навів лад.

Розчарована Ніна опустила голову. До їдальні увійшли Тимек зі Сташеком і сіли один біля одного. Малгося трохи здригнулася.

— Тимек уже мене не любить, — прошепотіла тихо.

— Минеться, от побачиш, — Ніна повторила слова Кароліни, але їй забракло впевненості близнючки. Крім того, те, що могло бути правдою щодо Тамари та Яцека, не мусило справдитися з Тимеком. Тамара та Яцек на Ніну просто образилися, а Тимек…

Тимек змінився.

Ніні стало шкода дівчинку. Від самого початку в їхній невеличкій спільноті утворилися різні групки. Фліп тримався із Флапом, Кароліна, зрозуміло, із Гелею, Еліза — з Лідкою (що, до речі, було дивним, бо одна була квінтесенцією краси, а друга — майже її протилежністю), Тимек — із Малгосею, а Ніна — з Тамарою та Яцеком. А тепер і Малгося, і Ніна залишилися самі.

Сама. Ніна відчувала, як тягар цього слова пригнічує її плечі. Якби вона знала, з ким могла б поговорити… Але ж усі були зачаровані янголом.

Ні, не всі. Адам, здається, не був. Тільки він і Ніна.

Після вечері Еліза допомогла Фліпу й Флапу прибрати зі столу, а інші перейшли в кімнату із каміном. Тамара знову запропонувала Яцеку покер, пані Целіна й Адам читали, Лідка грала із близнючками в якусь настільну гру, а Тимек і Сташек просто сиділи, витріщившись на стіну. Малгося намагалася з ними порозмовляти, але за хвилинку повернулася, похнюпившись, та всілася у кутку. Ніна долучилася до неї, шкодуючи, що не може дібрати слів, які зуміли б втішити малу.

«Що мені робити?» — думала вона у відчаї. Час від часу поглядала на Адама, шукаючи в ньому того переляканого хлопця, який написав на берегах книжки: «Боятися — це вмирати щодня потроху». Але улюбленець пані Целіни здавався цілком спокійним, наче його не обходило нічого, окрім книжки, яку він тримав на колінах.

Але ж Ніна не могла помилятися. Як говорив Шерлок Голмс: «Коли відкинеш усе неможливе, решта мусить бути правдою, навіть якщо вона здається невірогідною».

Дівчинка прикрила очі й зітхнула, збираючись із силами. «Що ж, — подумала вона, — раз козі смерть. Гірше все одно не буде».

Вона встала й пішла через кімнату. Декілька присутніх озирнулися, хтось щось прошепотів здивовано, коли вона підійшла до крісла Адама. Ніна кахикнула. Погляди пекли їй потилицю.

— Я б хотіла… хотіла б із тобою поговорити, — сказала вона.

— Ну то говори, — Адам навіть не став підіймати голову від книжки.

— Не тут. У якомусь іншому, спокійному місці, — тепер уже всі витріщалися на неї, Ніна це чітко відчувала. Що вона робить?

— Навіщо?

— Бо я знаю, хто ти такий.

Принаймні цього разу він на неї глянув — і їй здалося… чи справді в очах Адама промайнула тінь неспокою?

— Ну, і хто я? Страшна потвора з Кола? Диявол, який хоче всіх вас пожерти?

Ззаду хтось захихотів. Тамара? Певно так, але Ніна не хотіла про це думати.

— Нічого такого я не говорила.

— Тоді хто я? І чому тобі взагалі спало на думку, що я можу бути кимось іншим?

«Через зубну щітку, — подумала Ніна. — І через твоє волосся. Буває, що брюнети мають сині очі, але світлі вії із чорним волоссям — надто рідкісний випадок. А розлютився ти насправді тільки один раз, коли Яцек дорогою у місто розповідав про «божевільну», яку тримали монашки. А потім ти назвав Маркоти найкращим місцем у світі».

Вона відвернулася, вирвала зі «Списку…» порожню сторінку, а тоді написала на ній одне речення. Складений шматок паперу дала Адаму.

Він прочитав, сховав листок у кишеню й устав. Ніна полегшено зітхнула. Значить, вона мала рацію.

Бо те одне речення мало такий зміст: «Ти син Маури Левицької».

27 Трапер (англ. trapper, укр. пасткар) — мисливець на хутрових тварин у Північній Америці.

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ,

в якому Ніна спить із ножем

під подушкою і дізнається,

для чого може знадобитися сіль

— Ти щось зробив із волоссям?

Адам, який насправді Адамом не був, причесав пальцями буйну чуприну кольору вугілля.

— Пофарбував, — признався він неохоче. — Старою фарбою з тих часів, коли бабця боролася із сивиною. Одна упаковка залишалася вдома. Боявся, що вона буде простроченою, але, як бачиш, не була.

— Як ти тут опинився і звідки знав, що Славек не приїде?

— Не знав. То був сліпий випадок, щастя, якщо можна так назвати, — він скривився. — Я підозрював, що в монастирі відбувається щось погане, тому хотів перевірити. Довга історія.

Вони сиділи на широкому підвіконні в їдальні. Світло час від часу блимало, тому Ніна нарешті вимкнула його і запалила свічку, яка тепер стояла між ними на блюдці. Теплий блиск вогню відбивався у склі, в яке стукав дощ, і підкреслював тіні під очима Адама. Позбувшись зневажливого виразу обличчя, хлопець змінився, здавався тепер пригніченим і наче дуже крихким.

Двері їдальні скрипнули. Хтось зазирнув усередину й відійшов, хихочучи. У коридорі пролунав шепіт, а потім тупіт.

— Думаєш, їм це набридне? — запитала Ніна.

— Навряд чи, — похмуро пробурмотів Адам. — Може, думають, що ми прийшли сюди цілуватися.

Ніна зацікавилася темрявою назовні й деякий час вдивлялася у мозаїку крапель, що повзли по шибці. Дощ вистукував монотонний осінній ритм.

— Як ти дізналася, що я син Маури?

Ніна розвернулася.

— Через зубну щітку. Я думала, що ти купив її у містечку, але ні, ти просто пішов за нею додому, правильно? І боявся, що хтось із нас здогадається, що ти живеш у Маркотах, а тому її заховав. До того ж ти страшенно розлютився, коли Яцек назвав Мауру «божевільною», а потім сказав, що Маркоти — найкраще місце на землі. Не ображайся, тут цілком непогано, але назвати це місце «найкращим» міг би тільки той, хто тут народився.

Він кивнув.

— Я народився у Варшаві, але тут завжди був мій дім.

— І я бачила фото твоєї матері, — додала вона. — Обличчя у вас схожі, мене збило оце чорне волосся. Та ще те, що на фото було немовля, одягнене в щось подібне до платтячка, тому спочатку я думала, що в Маури була дочка, а не син. І тільки потім я зрозуміла, що малих дітей одягають так, що зрозуміти їхню стать важко.

— А я добре вдавав, правда? — блиск в очах на мить оживив понуре, змучене обличчя хлопця.

— Геніально. Якщо ти не такий поганець насправді, то ти чудовий актор.

— Я і є добрим актором. Завжди був, — по губах Адама пробігла тінь посмішки. — Я це, мабуть, успадкував від батька: в мами якось вихопилося, що він виступав у театрі, але більше нічого не хотіла говорити. Ну, хай йому. А щодо тієї поганющості, то це якось само вийшло, — зізнався він після паузи. — Я весь час страшенно боявся і волів ні з ким не розмовляти, особливо враховуючи те, що я нічого не знав про того Адама, якого я удавав. Ані де мешкає, ані хто його батьки — нічого. Якби я почав вигадувати, раніше чи пізніше чимось би себе видав. Найпростіше було триматися осторонь і стати настільки неприємним, щоби ви й самі не бажали зі мною зв’язуватися.

— А пані Целіна? Із нею тобі довелося б розмовляти.

— Щоразу, коли вона запитувала про щось, пов’язане з родиною, я удавав сум і давав зрозуміти, що мені про це важко говорити.

Ніна пирхнула сміхом.

— Спритно. І вона на це купилася? Ну так, пані Целіна здається такою…

На її здивування, він знову набурмосився.

— Вона зовсім не «така», що б ти під цим не мала на увазі.

— Ох, мовчу, мовчу. Розумію, чому ти мусив залишатися таким паскудним. Але підлабузництво? Доноси? Ти, бува, не перегнув?

Він стиснув зуби й відвернувся до вікна. Ніна зітхнула.

— Як тебе, власне, звати насправді?

— Хуберт.

— А ті анонімні листи, які ти мені писав? Хотів мене налякати?

— Попередити, а не налякати.

— Чому тільки мене?

— Бо спершу тільки ти й крутилася біля Диявольського Кола, а потім… — він хитнув головою. — Потім я зрозумів, що попереджати інших — дурна робота, бо вони б все одно звідси не поїхали. Тож я подумав, що було б добре, якби хоча б одна людина поїхала звідси живою. Шкода, що ти мене не послухала.

— Про що ти говориш? — у голосі Ніни забриніла нотка паніки.

— Не будь наївною, — він глянув на неї згори, а вона відчула, наче на мить повернувся старий Адам. — Це ж очевидно, що всі ми щезнемо.

— Нонсенс. Нам треба витримати лише до ранку. А тоді по нас приїде батько Тамари й пані Стефанія.

— Яка пані Стефанія? І чому батько Тамари мусить приїхати?

Вона розповіла йому все, але хлопець не здавався переконаним.

— Це нічого не дасть. Вони приїдуть, а янгол їх зачарує.

— А от і ні. Пані Стефанія знає про небезпеку. Побачиш, батько Тамари щось вигадає. Він мудра людина. Професор. Завтра в цей час ми всі будемо вже роз’їжджатися по домівках.

Він стенув плечима. «Раз ти так кажеш» — говорив його жест, але в очах не було надії. Ніна несподівано відчула злість. Вона розраховувала на союзника, на когось, хто її підтримає, а замість цього отримала такого… жахливого песиміста. Вона зітхнула, намагаючись заспокоїтися.

— Все буде добре, — сказала дівчинка, але веселість її видавалася штучною. «Все буде добре» — так говорила пані Целіна, а Ніна їй не вірила. Дівчинка відчувала себе не в своїй тарілці. «Ще тільки одна ніч», — умовляла вона себе.

— Думаю, ти маєш якусь ідею з приводу того, чому тільки ми виявилися не зачарованими? — запитав Хуберт.

— А ти не здогадався?

— Ні. Ти знаєш?

— Знаю. Ну, подумай, що ми маємо спільного?

— Нас ніхто не любить?

— Це також, — вона трохи зарум’янилася. Навіщо було про це нагадувати? — А крім того, ми обоє розмовляли з янголом з підвалу. Тебе він також хапав за руку, так?

Він кивнув.

— Думав, що він мені кістки зламає.

— Ну власне. А потім щось подібне робив Азкіель, коли я принесла валізку, а він усіх зачарував. Крилаті мусять… ну, не знаю, якось впливати на людей через дотик чи якось так. І схоже, що один янгол зробив нам щеплення від магії іншого янгола.

— Про те, що янголи можуть впливати на людей, я знаю давно.

— Може, це діє таким чином: шо сильніше стисне тебе янгол, то потужніший його вплив? — фантазувала Ніна. — Це пояснило б, чому раніше пані Целіна час від часу поводилася нормально — боялася і все таке, — а тепер уже ні. Тепер навіть якби Бестія з Кола жерла нас у неї на очах, вона, напевне, й надалі стверджувала б, що це просто нещасний випадок.

— Думаєш, що вона… що вони всі вже ніколи не стануть нормальними?

— Не знаю… Ні, думаю, що раніше чи пізніше це мине. Пані Целіна завжди отямлювалася. Пам’ятаєш? Коли щез Сташек, вона була спокійною, зуміла навіть збрехати й сказати, що він повернувся додому. А потім, після зникнення Тимека, сиділа в їдальні перелякана й у розпачі.

— Проблема в тому, що поки вони очуняють, буде вже пізно, — заявив Хуберт.

Ніна твердо вирішила, що не піддасться цим похмурим пророцтвам.

— Замість того, аби бідкатися, скажи, що саме ти довідався в янгола з підвалу. Бо ви ж мусили розмовляти, коли ти приносив йому їжу.

— Він завжди повторював, що я маю запитати в пані Целіни, навіщо ми тут насправді. І що світ змінюється. І сміявся з мене.

Він почервонів — невідомо, з гніву чи сорому.

— І що, ти запитав?

Він покачав головою.

— Я боявся, що вона почне мене підозрювати.

«Крім того, він напевне й так не довідався би правди», — закінчила за нього Ніна.

— Мені той янгол також говорив, що світ змінюється. І що я не можу звідси втекти, бо Бестія всюди мене дістане.

— Мені він не говорив нічого подібного, — Хуберт нахмурився.

— Тоді чому, на милість Божу, ти не втік?

По обличчю хлопця промайнула гримаса болю.

— А ти здогадайся, якщо така розумна.

«Він мені збрехав?» — задумалася Ніна, згадуючи розмову зі знівеченим янголом. Дивно, стільки речей вона сприймала з недовірою, але в те, що Бестія усюди до неї дотягнеться, повірила відразу. І ніколи не сумнівалася, що хтось із них Обраний, може, тому, що про це згадував як Азкіель, так і янгол з підвалу.

— А якщо янголи обдурювали нас і щодо іншого? — запитала вона, дивуючись власній наївності. — Може, той Обраний — це дурня, привід, аби нас усіх тут затримати…

— Ні, з Обраним, схоже, все правда. Я трохи попідслуховував, тому знаю, що янгол з підвалу — це наче принада для Бестії з Кола. Вона має забирати нас по черзі, аж урешті загроза призведе до того, що Обраний проявиться. Якось так. Пані Целіна не мала про це уявлення та довідалася пізніше, тільки коли була вже під впливом Азкіеля. Ти справді думаєш, що хлопець, якого я удавав… той Адам…

— Славек. Він користувався іменем Славек.

— Хай буде Славек. Ти справді вважаєш, що він був Обраним?

— Яцек так тобі сказав?

— Ні, Яцек говорив лише, що ти підозрюєш когось із нас у тому, що він — Бестія з Кола. Про Обранця я підслухав, коли пані Целіна розмовляла з Азкіелем.

— Думаю, що був, — зітхнула Ніна. — Я намагалася у це не вірити, вмовляла себе, що я можу бути Обраною або хтось із вас… Знаєш, що я вмію чарувати? Відчиняю вікна й двері силою волі.

— Я силою волі розпалюю вогонь, і що з того? Більшість із нас тим чи іншим чином чарує. Малгося і Тимек — точно. Я колись бачив, як вони сиділи під дощем у саду й робили так, що різні речі починали літати. Лідка й близнючки, певно, також щось можуть, але не знаю, що саме. Ніхто насправді такими силами не хвалиться, бо боїться виставити себе дурником, як Малгося.

— Особливо зважаючи на те, що ці сили часом діють, а часом ні, — договорила Ніна. Може, саме це й пояснює те дивне враження, ніби в монастирі кожен щось приховує? Діти почали підозрювати, що вони мають магічні здібності, але розказували про них лише найближчим приятелям, бо щось подібне видавалося їм дивним і непевним, аби відразу хвалитися перед усіма. Ніна могла це зрозуміти, бо ж і сама нікому не натякала про відчинені силою волі двері й вікна. І вона не була цілком впевненою, усе ще могла б закластися, що молодь у монастирі, окрім якоїсь магії, приховує ще щось.

— І Артур, — додала вона, пригадуючи його незакінчений лист до матері й слова, коли він хвалився, що вміє значно більше за Маріуша. — Артур, здається, також має силу.

— Магія не має нічого спільного з Обраним. Ми вміємо чарувати, бо світ змінюється, ось і все, що я знаю. А щодо Обраного… Якщо він насправді мертвий, то все втрачено. Ти розумієш, правда? Немає нікого, хто зможе перемогти Бестію.

— Ми можемо від неї утекти, — упиралася Ніна. — Знайти спосіб, аби сховатися.

— Навіть якщо ти заховаєшся, то що буде з іншими? Залишиш усіх тут? Вони не підуть добровільно, бо все ще зачаровані Азкіелем.

— А він усе ще вірить, що Обраний живий, — застогнала Ніна. — Якби я тільки могла його переконати, що все інакше, тоді він, може, нас би відпустив, знайшов би якийсь інший спосіб проти Бестії…

— Азкіеля буде важко переконати, бо його тут немає.

— Немає? Як це — немає?

— Він зник десь близько полудня. Пані Целіна стверджує, що він скоро повернеться. Але, може, янгол і в цьому її обдурив.

Так з’ясувалося, чому крилатий не зацікавився несподіваним поверненням Сташека й Тимека. Ніна сховала обличчя у долонях. «Усе втрачено», — чула вона слова Хуберта.

А може, ні? Може, тепер, коли янгола не стало, зачаровані швидше отямляться?

— Я тільки не розумію, — продовжував хлопець, — чому Азкіелю було байдуже, що один із нас не той, хто мусив бути. Я мало не зомлів, коли дізнався про твоє відкриття. Думав, що мені вже кінець, бо відразу всі зрозуміють, хто я такий.

— А я цьому не дивуюся, — Ніна відвела руки від обличчя. «Тільки спокійно, — повторювала вона подумки. — З паніки нічого доброго не вийде». — Подумай. Вони зібрали тут тринадцять осіб, сподіваючись, що котрась — та, яка переможе Бестію. Потім довідалися, що когось із нас підмінили. Що вони мали робити? Померлого неможливо оживити, тож вони могли тільки сподіватися, що Славек не був Обраним. Насправді шанс був один до тринадцяти, і я не думаю, що Азкіель переймався тим, що в монастирі виявили чужу особу. Навіщо йому переживати? Він дуже впевнений у собі, йому й на думку не спало б, що звичайний підліток може становити загрозу для його плану.

— І мав рацію, правильно? — в голосі Хуберта прозвучала гіркота. — Я не міг би зашкодити Азкіелю, навіть якби цього хотів. Я нікого не врятую — ні себе, ні вас.

— Ой, досить. Я говорила, що ми щось вигадаємо. Шкода, що я не дала сигналу SOS, могла хоча б порозмовляти з пані Стефанією…

— Якого сигналу?

Ніна пояснила.

— Ми можемо зробити це зараз, — сказав Хуберт, коли вона закінчила говорити. — Підемо на другий поверх і запалимо світло…

— Це нічого не дасть. Сильно дощить. За такої погоди з іншого берега озера нічого не помітять.

— Точно.

Ніна зігнулася. А якщо піти в містечко? До пані Стефанії, тільки на одну ніч? Цього разу вона не заблукає у темряві, була в цьому впевненою. Бо мала ж ліхтарик…

— Якщо думаєш про втечу, то я з тобою не піду, — хлопець, схоже, відгадав її думки.

— Я залишуся, — трусонула головою Ніна. — Це ж лише одна ніч.

— Одна ніч, яку треба пережити, — заявив він похмуро.

— Пережити? Бестія з Кола нікого вже, думаю, не забере, раз вона відпустила Тимека і Сташека…

— А ти не думала, ЧОМУ вона їх відпустила?

— Думала, але поки що нічого не надумала. Ти знаєш?

— Здогадуюся, — Хуберт нахилився до Ніни. Очі його горіли похмурим блиском, бліде обличчя зарум’янилося. — Може, щоб вони ПОВБИВАЛИ НАС, КОЛИ МИ ЗАСНЕМО?

— Ти… здурів?

— Але ж ти бачила, як вони поводяться. Вони змінилися, ти не можеш цього заперечити. Бестія майже точно перетягла їх на свій бік. Може, зрозуміла, що забагато часу витрачає, виловлюючи нас по черзі, тож вислала двох своїх агентів, аби вони закінчили справу.

— Досить, — Ніна заткнула вуха. — Я не хочу цього чути!

— Почекають, поки ми заснемо, тоді встануть і…

— Не хочу цього чути! З мене досить твоїх ідей!

Двері до їдальні скрипнули, і на порозі з’явилася пані Целіна.

— Що тут відбувається? Ніно, чому ти кричиш?

Дівчинка мовчала, стиснувши уста. Опікунка зітхнула.

— Ідіть спати, вже пізно.

Коли вона вийшла, Ніна глянула на Хуберта розширеними з переляку очима.

— Я зараз спати не піду. Не мо… не можу.

— Не переймайся, я чатуватиму всю ніч і не дозволю, щоби Сташек і Тимек когось скривдили, — він сягнув у кишеню і вийняв ніж, що здивувало дівчинку. — Тримай. Я вкрав з кухні. Він гострий, у разі чогось ти зумієш захиститися…

— Я не хочу ніякого ножа! Ти головою вдарився?

— Бери! — він силою розкрив її кулак і втиснув у долоню холодну металеву колодочку. Ніна здригнулася, адже почувалася так, наче тримала отруйну гадюку. Долоні її були слизькими від поту, а сама вона аж трусилася.

— Не хочу! Я не можу… не зумію… — від самої думки, що має увіткнути ніж у Тимека чи Сташека, їй ставало погано. — Окрім того, тобі він потрібен більше, ти ж, урешті‑решт, спиш із ними в одній кімнаті.

— Візьму з кухні інший, не переймайся. Це тільки так, про всяк випадок, ти не матимеш потребу ним скористатися. Я говорив тобі, що чергуватиму всю ніч. І коли треба буде, то захищуся, навіть якщо доведеться віддати життя.

Ніна закліпала. Незважаючи на весь жах, до неї починало потроху доходити, що хлопець, певно, трохи переграє… Віддасть життя? Чого він начитався?

— І це начебто я маю схильність усе драматизувати, — пробурмотіла вона.

Пані Целіна знову зазирнула до їдальні.

— Ви ще тут? Я ж сказала, що ви маєте йти спати.

— Сховай ніж! — просичав Хуберт.

Ніна почимчикувала у спальню. Дівчата вже лежали в ліжках, але побачивши, хто заходить, відразу пожвавилися.

— Як тобі сподобалося побачення з нашою потворою? — запитала Еліза, а Геля захихотіла.

— Дайте їй спокій, — відізвалася Лідка із виразом святенниці на обличчі. — Це не вина Ніни, що вона втратила Божу ласку.

Ніна підійшла до ліжка, відчуваючи, як ніж обтяжує кишеню її кофти. Вона мусить його сховати, але ж не зараз, коли всі на неї дивляться… Тож вона тільки зняла кофту, схилилася і запхала її під ліжко. За мить, чалапаючи босими ногами по кам’яній підлозі, до неї підійшла Тамара.

— Про що ви стільки часу говорили?

Ніна випросталася.

— Я думала, що ти зі мною не балакаєш.

— Та що там, хіба мені п’ять років, щоби ображатися? Яцек досі розлючений, — Тамара захихотіла. — Ну, в нього є причина, ага? Маю зізнатися, я також у першу мить аж оскаженіла.

— Ти сказала, що в мене клепка запала, — пробурмотіла Ніна.

— Я це часто кажу людям, — вишкірила Тамара зуби. — А ти страшенно вразлива. Ну, розповідай.

Ніна відчувала спокусу відкритися їй. Але який це мало б сенс? Тамара посміялася б з ідеї, що Сташек і Тимек повернулися, щоби їх усіх перебити. А до того ж під впливом янгольської магії могла усім розпатякати, ким насправді є Адам.

— Не можу. Повір мені, я дійсно дуже хотіла б тобі розповісти, але не можу.

— Як хочеш, — Тамара стенула плечима й повернулася до ліжка. Ніна дивилася на неї із жалем, але, попри все, почувалася зараз трохи краще. Подруга з нею заговорила, а це вже щось.

У душовій, поспіхом миючись, вона обдумувала слова Хуберта. А якщо він мав рацію? Якщо Сташек і Тимек повернулися, щоби їх повбивати?

З одного боку, вона вже встигла зрозуміти, що син Маури — меланхолік і песиміст, який усюди бачить драму. З іншого… з іншого боку, це було можливим, чи не так?

Вона повернулася до спальні, прослизнула в ліжко й почекала, поки Еліза вимкне світло. Потім перехилилася і намацала в темряві кофту, а потім — ніж. Сунула його під подушку, знову відчуваючи укол огиди. Ніж був холодним і здавався майже… живим, наче вона тримала в руці приспане поки що чудовисько, яке будь‑якої миті може прокинутися і почне кусатися.

Це була найгірша ніч у житті Ніни.

Вона лежала, вдивляючись широко розплющеними очима в темряву, й напружувала слух, чекаючи на звук кроків, що почулися б із коридору, скрипіння дверей. А потім — дві фігури, які тихо просочилися б у спальню… Ніна не хотіла про це думати, але не мала сил перестати. Помирала зі страху щоразу, коли котрась із дівчат крутилася у ліжку чи хропіла. В неї розболівся шлунок, її нудило. А коли встала, щоби піти в туалет, то зрозуміла, що нічну сорочку, просякнуту потом, можна викрутити, наче мокре прання.

Хвилини тягнулися, як години, години повзли, наче дні. Дощ давно вщух, дівчинка тремтіла, зіщулившись під ковдрою. Часом утома перемагала переляк, і тоді вона на мить засинала, наче падала у глибокий темний колодязь. Утім, щоразу миттєво прокидалася з думкою про те, що, може, ВОНИ вже тут, стоять над нею… Сон був як втрата свідомості, Ніна інколи сама не розуміла, чи засинає, чи зомліває. Якоїсь миті вона зсунулася з ліжка й усілася на підлозі, й цей холод трохи її протверезив. Вона легенько розгойдувалася, обіймаючи руками коліна, й повторювала: «Мені не можна спати, мені не можна спати». Час від часу Ніна устромляла руку під подушку, хоча не була впевнена, чи принесе їй цей дотик полегшення, чи, навпаки — занурить у ще більший страх.

Одного разу вона встала і підійшла до Малгосі, яка кидалася у ліжку. Дитина повторювала крізь сон:

— Прийде до нас по стежці із солі… Прийде до нас по стежці із солі…

У Ніни завмерло серце. Що це могло означати?

Вона повернулася на дерев’яних ногах до ліжка. Слова Малгосі бриніли в голові, набуваючи страхітливого значення.

Стежка із солі…

Нарешті, коли темрява за вікном почала сіріти, Ніна не змогла протистояти втомі й занурилася у важкий, неспокійний сон.

Сон, з якого її вирвав чийсь дотик. Худа долоня закрила їй рота, і дівчинка забилася у паніці, вибалушивши очі.

— Не кричи, прошу. Це я, Хуберт.

— Що… що сталося? — пробелькотіла вона, коли він її відпустив. Хлопець схилився над ліжком, тримаючи в одній руці свічку. — Чи…

— Спокійно, всі живі. Але Сташек і Тимек вийшли в сад, тож я тебе й розбудив. Ми мусимо піти за ними.

— У мене через тебе серце розірветься, — пробурмотіла Ніна, нахиляючись за черевиками. Тремтячими руками вона зав’язала шнурки. Не перевдягалася, просто натягнула светр на нічну сорочку. Присутність Хуберта додала їй відваги. По‑перше, вона вже не була сама, а по‑друге, ніч потроху закінчувалася. «Якщо вони не повбивали нас досі, то, певно, вже не повбивають», — подумала вона оптимістично. Крім того, сам факт, що вона нарешті могла хоча б щось робити, а не тільки тремтіти зі страху, покращив її настрій.

— Котра година? — запитала, коли вони потихеньку вибиралися зі спальні.

— Не знаю, мабуть початок п’ятої.

«Світанок», — подумала дівчинка. Цікаво, чи Сташек і Тимек спеціально чекали, поки сонце почне сходити, щоби вийти?

Вони дісталися до чорного ходу, відчинили двері й зупинилися, здивовані, перед стіною туману, що клубочився попереду. Сад здавався залитим сріблястим молоком. Ніна простягнула руку, і її пальці миттєво зникли в холодній білій імлі.

— Ми не можемо зараз туди піти, — сказав Хуберт. — У такому тумані ми не знайдемо Сташека й Тимека.

— Або гірше: знайдемо, коли з ними зіткнемося, — додала Ніна. — То що тепер?

— Можемо сісти на сходах у холі. Звідти бачитимемо коридор, що веде до обох спалень і на другий поверх.

— На той випадок, якщо вони повернуться у монастир, аби нас повбивати? Або пані Целіну?

— Тут наперед ніколи не знаєш, як воно буде, — набурмосився Хуберт. Але було зрозуміло, що він усе менше вірить у те, що з боку Сташека і Тимека їм загрожує безпосередня небезпека.

Проте вони всілися на сходах, а хлопець поклав на коліна ніж. Ніна свій забула. До чого, по правді кажучи, поставилася, швидше, із полегшенням.

— Можеш розповісти, як ти тут опинився? — запитала вона.

— Зараз?

— А чому ні? Усе одно ми нічого кращого не вигадаємо.

— Ну добре, — Хуберт кивнув, а Ніна щільніше загорнулася у светр, бо від кам’яних сходів тягнуло холодом. — З чого почати…

— Найкраще — з початку.

— Чи то з Варшави, — Хуберт не оцінив іронії. — Тоді нехай буде Варшава. Я там народився Батька не знав, а мама ніколи не говорила, ким він був. Я за ним не тужив, ми були щасливі вдвох, принаймні так мені зараз здається, бо мало що з того пам’ятаю. Мій перший чіткий спогад — це липень сорок четвертого, коли мама вирішила відіслати мене у Маркоти.

— Перед повстанням[28]?

— Невідомо, чи знала вона, що станеться у Варшаві, чи тільки мала якесь передчуття. І гадки не маю. Пам’ятаю лише, що я сидів на стільці на кухні й плакав, коли вона пакувала валізку. Я не хотів їхати — і в будь‑якому разі не хотів їхати без неї. Але вона завжди наполягала на своєму. Тож посадила мене в потяг. Було мені шість років, я мав на шиї картку, де було написано назву станції й адресу бабці в Маркотах. У дорогу я отримав чай у пляшці й хліб із мармеладом. Пам’ятаю, відчуття було поганюще: наче я… наче я багаж, який висилають до родичів, чи якось так. Усю дорогу плакав. У Маркотах на вокзалі мене зустріла бабуся, яка виявилася цілком милою, але я довго не міг пробачити мамі того, що вона зробила. Наступного разу ми з нею побачилися тільки після війни. Ми з бабцею пішли на станцію, а мама вийшла з потяга. Одразу мене як ударило: вона була якоюсь… іншою, наче худішою, старшою, втомленішою і розгубленою. Не можу це назвати по-іншому. Досі пам’ятаю ту сцену: мама стоїть на пероні серед людей, вони штовхають її, вона роззирається, наче не дуже розуміє, де опинилася. Я уже тоді відчував, що сталося щось погане. Пізніше було лише гірше. Мама не могла спати, щоночі я чув, як вона кружляє за стіною, наче звір у клітці, туди й назад, туди й назад. Картини її ставали все похмурішими, а коли я з нею розмовляв, вона інколи замовкала на середині речення і сиділа, наче зіпсована лялька. Потім оживала, але не пам’ятала, про що говорила. Сусіди почали скаржитися, що ночами вона перелазить через огорожу до їхнього саду. Одного разу ми знайшли її вранці біля озера, в нічній сорочці й босу, з пораненими ногами. Іншого дня вона ні з того ні з сього вдягла своє найкраще плаття, взула черевики на підборах і взяла сумочку, а потім сказала мені, що йдемо на прогулянку. Ми сіли в потяг і вийшли через кілька станцій. Був жовтень, навколо жодної живої душі, тільки порожні поля, мокрі дороги й ворони крячили на деревах. Мама перла вперед, наче танк, через стерню і грязюку, в якій грузли підбори її черевиків. Я намагався не відставати, але не міг, тож тільки підбігав час від часу та ще ревів, увесь зашмарканий. Потім вона раптово всілася, наче вся її енергія за мить випарувалася. Сиділа на мокрій засохлій траві й також почала плакати, а я стояв над нею і відчував себе страшенно безпорадним, бо не знав, що відбувається і що повинен робити.

— Ти був дитиною, — нагадала Ніна. — Будь‑яка дитина в такій ситуації налякається.

— Невдовзі після того, — Хуберт навіть не звернув на Ніну увагу, — вона намагалася вчинити самогубство. На щастя, її знайшла бабця, а не я. Тільки пам’ятаю, що додому приходили різні люди, перешіптувалися між собою, а мене просили вийти з кімнати. Мама лежала в себе, мовчазна та бліда. «Вона хвора», — говорила бабця, але я вже розумів, що це не хвороба — принаймні не така, від якої можна одужати. Нарешті вона опинилася у монастирі, а монашки обіцяли за нею доглянути. Там вона наче… наче трохи заспокоїлася. Я щоденно її провідував, ми разом гуляли над озером, а інколи просто сиділи в саду. Це були щасливі дні, хоча я знав, що мама ніколи не стане такою, як раніше. Але поступово щось почало змінюватися: так поволі, що спочатку я цього навіть не помітив. Спершу з’явився один янгол, це не здалося мені дивним, бо ж чому б крилатим не переховуватися саме тут? Потім другий, третій… А монашки відходили. У цьому також не було нічого таємничого, одні змінювали монастир, інші помирали від старості, а одна втекла з місцевим органістом. Нових, на жаль, не прибувало, й нарешті я зрозумів, що в монастирі немає монашок, одні лише янголи. А вони не дозволяли мені бачитися з матір’ю. Стверджували, що мої візити її пригнічують і виводять із рівноваги, та я знав, що проблема не в цьому. Тож я продовжував приходити й крутився поблизу, намагаючись зазирнути у вікна й хоча б на мить побачити маму. Раз помітив її: пам’ятаю, вона сиділа за столом у їдальні, а над нею стояло певно п’ять чи шість янголів. Здавалося, вона спить або знепритомніла, тому одному з них доводилося підтримувати її на стільці, поки інші янголи перешіптувалися. Я перелякався, бо мама була такою крихкою і слабкою, а крилаті… здавалося, що крилаті хотіли щось приховати. Не зауважили мене, на щастя. Я побіг додому й аж до ранку не міг заснути. А через два тижні мама втопилася.

— Ти впевнений? Чи то… — Ніна раптом почервоніла. — Не гнівайся, але ти впевнений, що вона дійсно мертва? Твоя бабця говорила про неї так, наче вона може повернутися будь‑якої миті.

— У бабці після смерті матері все переплуталося у голові, — хлопець стиснув вуста. — Буває, що вона абсолютно втрачає відчуття часу, а її балаканина, що мати ходить по саду, — це дурня, я ніколи нічого не чув. Якби мама була жива, то напевне прийшла б до мене. Від мене ж вона не ховалася.

— Вибач…

— Нічого, — пробурмотів він. — Бабця цю дурню згодовує усім, хто бажає слухати. А інколи й тим, хто слухати не бажає.

— Скажи, як тобі вдалося зайняти місце Славека.

— Випадково, кажу ж. Спершу, десь на початку серпня, я зауважив, що в покинутому монастирі хтось оселився. Двоє, чоловік і жінка. Наводили тут лад. Інколи приїздила до них чорна «іфа» із ще однією жінкою. Це мене заінтригувало, і я обнишпорив монастир…

— Ти міг протистояти чарам?

— Виходить, що так. Не знаю, чому. Може, тому, що я постійно думав про монастир? Ці чари діють таким чином, що пам’ятаєш про нього лише тоді, коли на ньому зосередишся; але тільки-но відволічешся — відразу забуваєш. А я після смерті мами мав манію щодо цього місця. Тож приходив сюди щоденно.

— Звучить логічно, — визнала Ніна.

— Потім мені допоміг товариш, який мешкає на станції, бо його батько там працює. Одного ранку він сказав, що на станції у Маркотах із потягів виходять якісь діти, за якими завжди приїздить одна й та сама чорна машина. Що за машина — я вже розумів, тож відразу зацікавився і наступного разу, коли на вокзалі опинилися близнючки, спостерігав за ними з вікна Пьотрика. Бачив, як підходить до них Ремігіуш, як про щось запитує, а вони кивають. Було схоже, що близнючки й Ремігіуш одне одного не знають. Тоді я й придумав усе, дещо відчайдушно, але я був у відчаї.

— Ти подумав, якщо станеш на вокзалі з валізкою, наче тільки-но вийшов з потяга, то Ремігіуш забере тебе в монастир?

— Саме так. Я не сподівався, що ця ситуація затягнеться, і був упевнений, що все розкриється, щойно ми доберемося до монастиря. Але мені було важливо хоча б на хвилинку сюди зазирнути. Тому я спакував у валізку що потрапило під руку, а половину речей забув, у тому числі й кляту зубну щітку. Пофарбував волосся, щоб моя схожість із мамою не кидалася в очі. Потім пішов на вокзал і чекав на перший вранішній потяг. Мені не пощастило, бо ніхто не вийшов, а чорна «іфа» не з’явилася. Я повернувся опівдні, але тоді з потяга вийшла Еліза, а Ремігіуш, схоже, чекав на дівчину, бо на мене навіть не звернув увагу. Ввечері «іфи» не було. Наступного ранку я трохи спізнився, а коли підходив, повз проїхала автівка, що везла якогось хлопця. Я потроху втрачав надію, але вирішив спробувати ще раз — і тоді сталося диво. Я стирчав із валізкою на пероні, коли до мене підійшов Ремігіуш і пробурмотів: «Адам Навроцький?», а я кивнув. Потім він ще запитав мене про якусь Ніну, але я відповів, що жодної Ніни в потягу не було. Ми сіли в «іфу» та поїхали. Я був упевнений, що тільки ми опинимося на місці, той, хто знає того Адама, відразу зрозуміє, що я не він. Але нічого подібного не сталося. Пані Целіна привітала мене й провела по монастирю. Я почувався, о рани Божі… наче той, кому відкладено смертельний вирок. Кілька наступних днів я помирав зі страху, бо справжній Адам міг приїхати будь‑якої хвилини. І тільки потім трохи заспокоївся.

— Пані Целіна мусила швидко тобі довіритися, раз ти довідався про янгола в підвалі.

— Я намагався цю довіру заслужити, — по обличчю Хуберта знову промайнула гримаса болю. — Увесь час я почувався геть погано, бо ж обдурював. І підслуховував, коли тільки міг, намагаючись довідатися, що тут відбувається. Так я зрозумів, що Азкіелю діла немає до того, зникне чи не зникне хтось із нас у Колі — він із самого початку був готовий жертвувати нами. Страх перед Бестією мав допомогти проявитися Обраному, я тобі вже говорив. Тільки коли зник Тимек, а пані Целіна страшенно плакала, Азкіель дозволив їй попередити нас, аби ми не виходили в садок під час дощу, на світанку й у сутінках.

— Я одного не розумію, — Ніна випростала задерев’янілі ноги. — Навіщо була та вистава з міліцією? Азкіель міг відразу, як тільки зник Тимек, викликати всіх до кімнати з каміном, а потім зачарувати.

— Такі чари для нього страшенно важкі.

— Важчі за те, щоб зробити так, аби міліціонери й люди з міста забули про Тимека? — у голосі Ніни чулися сумніви.

— Важчі. На містечко тоді вже було накладено чари. Наскільки я знаю, це зробило кільканадцять крилатих, бо один не впорався б. Азкіелю легше було маніпулювати тими чарами, ніж впливати на кожного з нас по черзі.

— А твоя бабця часом не непокоїться, де ти подівся? — Ніна змінила тему й відразу пожалкувала, оскільки знала, яка буде відповідь.

— Вона іноді взагалі забуває, що я існую. Я серйозно: може накрити стіл лише на одну особу або купити на сніданок тільки одну булку. Інколи я себе відчуваю невидимим. А якщо вона про мене пам’ятає, то їй не дуже цікаво, де я і що роблю. Коли повернувся по щітку, то сказав, що їду на кілька днів, може на тиждень, до тітки в село. Буває, що я туди їжджу і допомагаю по господарству. Цього вистачило.

Ніна кивнула, з неприємним відчуттям у шлунку згадуючи дім, в якому не було й сліду присутності підлітка. Як це, виховуватися в такому місці? Із бабцею, для якої важливіша померла дочка, а не живий онук?

Із задуми її вивів звук дверей, що відчинялися. Вони обоє підскочили.

— Повертаються, — прошепотів Хуберт.

За мить, сховані у віконній ніші, вони побачили, як Сташек і Тимек у піжамах ідуть у спальню. Босі ноги хлопців були обліплені землею, а долоні — брудні, наче вони порпалися в грязюці.

Що вони робили в саду?

Сташек і Тимек зникли в спальні, до якої за мить обережно наблизився Хуберт. Він відчинив трохи двері й зазирнув.

— І що? — неспокійно прошепотіла за його спиною Ніна.

— Лежать у ліжках.

Вони почекали ще з чверть години, але нічого не змінилося. Було схоже, що Сташек і Тимек після своєї таємничої вилазки просто полягали спати.

Ніна підійшла до вікна коридору. Надворі посвітлішало, туман відступав.

— Вийдемо в сад?

Хуберт мовчки кивнув.

Удвох, керовані інстинктом, вони відразу попрямували до Диявольського Кола. Ніна була впевнена: якщо вже Сташек і Тимек щось робили, то саме там. Але Коло мало звичний вигляд, не здавалося ані меншим, ані більшим, а навкруги — жодних слідів.

— Не розумію, — пробурмотіла вона. Потім, озирнувшись на Хуберта, заявила:

— Я іду в Маркоти.

— Зараз?

— А чому б ні? Ми встигнемо повернутися до сніданку. А навіть якщо ні — що з того?

— Навіщо ти хочеш туди йти?

— Мушу поговорити з пані Стефанією і батьком Тамари, якщо він уже приїхав. Може, в них буде якась ідея щодо того, що тут відбувається, — у неї промайнула неприємна думка, що їй доведеться вирвати пані Стефанію зі сну, але вона ту думку придушила. Ситуація не дозволяла перейматися такими дрібницями. Зрештою, Ніна вірила, що жінка не матиме претензій.

— Я йду з тобою.

Дівчинка повернулася у спальню і якомога швидше вдяглася. Хуберт чекав біля монастирських воріт. У повітрі відчувався нічний холод, земля була просякнута дощем, а краєчок сонця, що висіло низько над горизонтом, несміливо визирав з‑за склублених там білих хмар. Пахло лісом і холодним болотом. Ніна любила вставати рано, бо це навіювало думки про щось незвичайне: про літню поїздку, пригоду. Крім того, світ тоді був іншим — свіжим, вимитим, наче чекав, дрімаючи, на людей, які за мить його наповнять. Але цього разу їй не хотілося радіти ранку. Під повіками наче пісок насипали, а голову напхали ватою. Найохочіше вона заповзла б під ковдру й спала б до кінця світу — неважливо, чи лазили б навколо потвори, чи ні. Від втоми в Ніни плуталися ноги, й кілька разів вона мало не впала на рівній дорозі. На щастя, Хуберт устиг її підхопити. Дівчинка не могла зрозуміти, як він це все зносить. Він не здавався надто сильним, був дрібним, худим і блідошкірим, наче хворобливим. Але він значно краще за Ніну витримував величезну нервову напругу й відсутність нормального сну.

У Маркотах вони були о пів на сьому. Саме тут Ніну спіткало перше велике розчарування того дня.

Пані Стефанії дома не було.

Ніна дзвонила й стукала, аж поки не відчинилися двері навпроти, а в них постала заспана жінка в халаті.

— Її немає. Поїхала ввечері й не поверталася ще. Припиніть так гепати, на милість Божу!

Дівчинка зійшла з ґанку й важко всілася на сходах перед зачиненою кав’ярнею. Ноги були вологими від дощу, але вона не зважала на це. Хуберт усівся поряд. Люди, які поспішали на роботу, час від часу кидали на них сповнені цікавості погляди, але ніхто не затримувався. Ніна звісила голову.

— Може, вона скоро повернеться, — сказав Хуберт невпевнено. — Почекаємо хвилинку.

Дівчинка не відповіла, сперлася на фрамугу й заплющила очі. За мить вона уже спала.

Їй снилося, що Маура Левицька йде по дорозі під деревами, а з них опадає осіннє листя. На гілках сидять круки, небо темно‑синє, передгрозове. Маура несе стару довоєнну валізку, обв’язану мотузкою, і плаче, промовляючи:

— Прийде до тебе по стежці з білої солі.

Ніна отямилася. Голову мала важку, наче хтось наповнив її камінням, а в роті було сухо. Вона поспіхом витерла губи, бо їй здалося, що слинила уві сні.

— Немає сенсу чекати довше, — Хуберт вмостився поряд. — Можемо залишити їй записку. Коли вона повернеться, то прочитає та приїде до нас.

— А звідки в тебе папір та олівець?

— Кіоск навпроти відкрито. Олівець я купив, а папір випросив. Ти напишеш чи я?

— Можу я.

Вона послинила кінчик олівця і швидко написала на шматку паперу кілька речень:

«Сташек і Тимек повернулися, але поводяться дивно. Не знаємо, що думати. Ідуть в сад на світанку й повертаються брудні, наче порпалися у землі. Прошу пані приїхати».

Трохи подумавши, дівчинка ще дописала: «Я боюся».

— Може, так?

— Певно так, — Хуберт кивнув. Тієї миті по вулиці проїхала… машина, яка була чимось середнім між велосипедом і малим паровозом. Ніна відкрила й закрила рота. Вона мала враження, що це сон.

— Ти… бачив це?

— Паровий велосипед? Та-а-ак, бачив.

— Що це було?

— Не знаю, але янгол сказав, що світ змінюється, пам’ятаєш? Може, через це подібне й винаходять. Ходімо вже. Чи ти залишаєшся? Якщо хочеш, я можу повернутися сам, а ти зачекаєш на пані Стефанію.

— Іду, — Ніна встала. Ноги під нею трохи вгиналися, і вона була, наче хвора кицька. — Він же не додавав, що на краще, правда?

— Що?

— Янгол. Не казав, що світ змінюється на краще?

— Ні, як пам’ятаю, то ні.

Вони чимчикували дорогою до монастиря. Помітно тепліло, скоро Ніна зняла светр і зав’язала його на талії.

— Чи говорить тобі про щось стежка, зроблена із солі? — запитала вона.

— Із солі? Ні. З чого б то?

— Малгося вночі знову говорила крізь сон. Сіль ніяких думок в тебе не викликає?

— Тільки як приправа до їжі. Ну і, здається, вона придатна для екзорцизма демонів.

— Ти серйозно?

— Ну, начебто. Сам я ніколи не намагався таке робити.

Якийсь час вони мовчали. У Ніні легке зніяковіння змагалося з бажанням похвалитися своїми знаннями. Нарешті бажання перемогло.

— Я знаю, чому ти не завіявся з монастиря, — сказала дівчинка.

— Ну? — Хуберт відвів погляд убік, що лише упевнило її: вона має рацію.

— Через Целіну, так? — Ніна почувалася усе дурнуватіше. — Тому ти її постійно захищаєш і саме тому був таким паскудним, бо хотів їй подобатися?

— Вона ні в чому не винна, — він прискорив крок, і тепер дівчинка ледь за ним встигала.

— Вона старша за тебе щонайменше на шість років…

— На сім. І що з того? — Хуберт кинув на неї гнівний погляд.

— Нічого. Я вже нічого не говорю.

«Мені нема до цього діла», — подумала Ніна.

Вони встигли саме на сніданок. Яцек продовжував мовчати, але Тамара дозволила Ніні сісти поряд. Дівчинка була надто змореною, щоби їсти, тільки скубала хліб, байдуже слухаючи дотепи про свою дружбу з Адамом. Проте на Тамару поглядала занепокоєно: боялася, що приятелька знову стане розпитувати, де Ніна вешталася до сніданку.

Але Тамара порушила іншу проблему.

— Пані Целіна зла, — захихотіла вона. — Буцімто Сташек і Тимек нанесли в ліжка купу бруду, і тепер треба прати постіль. Як думаєш: може, вони також швендяють десь уночі?

— Може, — Ніна дивилася на сільницю, що стояла на столі.

Сіль. Земля і грязюка. Сташек з Тимеком, які повертаються у спальню з долонями, забрудненими до зап’ястків. Їхні воскові обличчя так схожі на обличчя дітей з картин Маури, що порпалися у землі на межі Диявольського Кола.

Але ж біля Диявольського Кола ніхто не рився, Ніна б це помітила.

Коло зустріло перешкоду, зупинило ріст — і відразу після того, як на замовлення, з’явилися Сташек і Тимек.

Сіль і земля.

Сіллю посипають землю, аби на ній нічого не росло.

Ніна стрімко підвелася. Усі одночасно глянули на неї. В очах молоді чітко читалося: «Знову ця пришелепувата?»

— Чи… чи можу я піти з‑за столу? — запитала вона.

— Так, Ніно, можеш, — пані Целіна цього ранку здавалася змученою й байдужою. Невже янгольська магія потроху перестає діяти?

Ніна не мала часу замислюватися над цим. Зауважила тільки запитання у погляді Хуберта і, вискочивши з їдальні, подалася на кухню.

— Сільвіє, чи останнім часом… — вона завмерла на порозі. Кухарка дивилася на неї злим, напруженим поглядом, а її обличчя спливало потом. — Чи останнім часом у тебе не зникала сіль?

— Цілий мішечок, — прогарчала жінка. Прогарчала насправді, це не була метафора. Із глибин її горла вилетів хрипкий звук, наче шум зіпсованого мотора. Ніна відступила, відчуваючи, як волосся у неї стає дибки. — І ножі. Два ножі щезли. Геть від моїх речей!

Люте гарчання набирало силу. Дівчинка відвернулася і втекла з кухні.

«Що її вкусило?» — подумала вона, біжучи в сад. Але поки відклала це питання на потім, зосередившись на Сташеку і Тимекові. Обидва хлопці, безперечно, змінилися: про них навряд чи можна було сказати, що вони думають, як нормальні люди. Найкращий доказ — це те, що, коли вони вночі виходили назовні, їм навіть не спало на думку взути черевики, а перш ніж повернутися у ліжко, вони навіть не помили ноги. Але дурнуватими ці двоє не були. Швидше, достатньо метикуватими, аби обдурити Ніну. Дівчинка очікувала, що Сташек і Тимек щось робитимуть біля Диявольського Кола, але вони трималися від нього подалі.

Поки що.

Вона стала в саду й заплющила очі, намагаючись пригадати план монастиря. До саду вели три шляхи: один, яким усі користувалися, другий — у зруйнованому крилі, і третій, яким час від часу користувалася Сільвія, коли йшла по яблука чи сливи для компоту.

Ці треті двері виходили майже на Диявольське Коло.

Ніна з острахом подалася в той бік.

Як вона і очікувала, біля порогу третіх дверей починався вузький пасок ґрунту, з якого голими руками видерли траву. Земля у цьому місці біліла від солі, а стежка, хоча поки що й було в ній лише кільканадцять кроків, чітко вела до Кола. Ще одна, найбільше — дві ночі, й Диявольське Коло з’єднається з монастирем.

«Вони роблять прохід, — подумала Ніна. — Прохід для Бестії з Кола, яка не може ходити по живому. І вони виявилися достатньо метикуватими, аби розпочати роботу над стежкою з іншого боку».

28 Мається на увазі Варшавське повстання, що розпочалося 1 серпня і продовжувалося до 2 жовтня 1944 року. Повстання було придушене німцями, а Варшава перетворилася на вщент зруйноване і знелюднене місто.

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ,

в якому все повертається до попередніх форм,

і це має дуже погані наслідки

— Що тепер? — запитала Ніна.

Спершу вони намагалися збити сіль зі стежки ногами, але із цього нічого не вийшло. Частина білого пилу змішалася із землею. Крім того, сіль там чи ні, але на стежці ще якийсь час нічого не ростиме.

— Ми стримаємо їх незалежно від ціни, яку доведеться заплатити, — заявив Хуберт тоном мученика.

Вони сиділи біля озера, Тамара й Лідка загоряли неподалік на килимках. Тамара одягла сміливий купальник, який добре підкреслював її красиві ноги. На Лідці ж був старосвітський бурий наряд з холошами до середини стегна, в якому вона здавалася власною бабцею. Ніна не вперше замислилася: чому така красуня не вдягається нормально? Через брак грошей? Це не вичерпне пояснення, оскільки бідні дівчата якось давали собі із цим раду. У будь‑якій родині знайшлася б якась кравчиня — рідна або приятелька, — як і трохи старих речей, що можна перешити. Батьки Ніни також не були багатими, але ж Ніна мала кілька непоганих, пристойних платтячок.

Тамара перехопила погляд подруги, встала з килимка й підійшла до неї.

— Тебе й надалі цікавить таємниця? Якщо так, то докинь до своєї колекції те, що хтось заліз у сарай для інструментів. Ремігіуш із цього приводу страшенно нервував — я думала, він комусь голову відгризе.

— Сарай для інструментів? Адже він порожній, — вони чудово про це знали, бо недавно шукали там із Яцеком дошки для будівництва плота.

— Знаю. Тим більше дивно, так? Як вважаєш, детектива така справа зацікавить?

Ніна глянула на неї уважніше. Тамара в купальнику, із вологим, скуйовдженим волоссям, була уособленням сили, спокою і впевненості в собі. Але в її очах дівчинка помітила тривогу.

— Може.

— Ну то залишу вас, аби ви це обговорили.

Коли Тамара повернулася до Лідки, Хуберт глянув на Ніну.

— Навіщо комусь вдиратися до сараю з інструментами?

— Гадки не маю. Зрештою, ми подумаємо про це згодом. А тепер нам треба вигадати спосіб, як стримати Сташека і Тимека. Ти маєш якісь ідеї?

— Ну, не знаю, може, коли вони вийдуть у сад, ми кинемося на них…

— Кинемося на них? КИНЕМОСЯ?

— Чому ні? — нахмурився Хуберт.

— Тимек малий, але зі Сташеком ніхто з нас не впорається. З іншого боку…

Вона замислилася. Скажімо, Сташек і Тимек виходять із монастиря, а Ніна разом із Хубертом намагаються їх втримати. Виникає скандал, прокидається пані Целіна й відсилає все товариство в ліжка. Це могло б допомогти, хоча б на певний час.

— Вважаєш, що вони можуть будувати стежку тільки на світанку, в сутінках чи під час дощу? — запитала дівчинка.

— Не знаю, може, й так. Сьогодні вони вийшли тільки вдосвіта.

— Це все одно небагато нам дає. Теоретично ми могли б пильнувати за стежкою, як раніше я пильнувала за Колом. Але ми не зуміємо робити цього весь час. Крім того, на перший погляд, виривання трави не є чимось страшним; Сташек і Тимек можуть сказати пані Целіні… ну, не знаю… наприклад, що вони хочуть навести лад у саду чи щось подібне. Вона погодиться, а ми отримаємо на горіхи за те, що їм заважаємо. Ні, в цьому немає сенсу… — Ніна хитнула головою.

— Ми могли б забрати в них сіль.

— Сіль можна купити в містечку. Але так, це хоча б якась ідея. Може, завдяки цьому ми отримаємо трохи часу.

— Давай зробимо це відразу, — Хуберт зірвався на ноги.

Дорогою до монастиря Ніна глянула на простирадло, що висіло у вікні однієї з келій третього поверху. Чи пані Стефанія вже помітила сигнал SOS? Ніна сподівалася, що помітила. Тому весь час прислухалася: чи не зашумить мотор автівки від міста.

Кухня була порожньою, тож вони відразу прослизнули в комору. На одній із полиць стояв відкритий мішок, на дні якого виднілося трохи солі. Ніна пригадала, скільки білого порошку вони бачили на стежці, і зойкнула.

— У цьому мішку було три кіло. Якщо Сташек і Тимек вкрали ще один, повний, то десь у них схований чималий запас. Тож забирати в них сіль — дурне діло, нам це нічого не дасть.

— Ми можемо знайти їхній запас.

Двері кухні скрипнули, і Ніна нервово здригнулася.

— Сільвія, — прошепотіла вона.

— Ну то й що?

— Вона сьогодні дивно поводиться…

Жінка стала на порозі. Коли побачила Ніну й Хуберта, її очі звузилися, а верхня губа пішла вгору, відслоняючи зуби.

— Що ви тут робите?

— Ми… нічого… — Ніна заціпеніла.

— Пані Целіна наказала нам перевірити, чи не бракує солі, бо якщо так, то вона докупить у містечку, — хлопець знову повернув на обличчя маску звичного Адама, гордовитого й упевненого в собі.

На Сільвію цей вираз не справив жодного враження.

— Геть звідси! Я не хочу вас тут бачити. А як упіймаю того, хто в мене речі краде, то горлянку йому розірву!

Хуберт надувся. Якусь мить здавалося, що він насправді спробує протистояти розлюченій жінці. Але Ніна, отямившись, потягнула його за лікоть. Вони побігли.

— Що… на неї… напало? — видихнув хлопець, коли вони зупинилися перед їдальнею.

— Гадки не маю, — але Ніні здавалося, що повинна б мати, — рішення крутилося у голові, наче слово на кінчику язика.

— І що з тією сіллю? — Хуберт, схоже, вирішив, що поки не забиватиме собі голову Сільвією. — Може, пошукаємо запаси Тимека й Сташека?

— Де?

— У спальні?

— Не думаю, щоб вони тримали там трикілограмовий пакет. Але можемо перевірити.

У спальні вони зіткнулися зі Сташеком і Тимеком. Хоча була хороша погода, обидва хлопці лежали на ліжках і витріщалися на стелю. Ніна й Хуберт різко зупинилися на порозі, Сташек повернув до них голову. В його очах блиснуло щось неприємне.

— Прийшли обшукати наші речі? — запитав він.

— Що? — Ніна відчайдушно намагалася знайти якусь відмовку. — Ні, навіщо…

— Якщо так, то сміливіше, — він устав. — Хочеш зазирнути під ліжко? Тимеку, покажи їй свою валізку.

Молодший хлопець також устав і пхнув багаж до Ніни.

— Можеш відкрити, — сказав він, дивлячись дівчинці просто в очі.

«Вони знають, — промайнуло в її голові. — Вони знають, навіщо ми сюди прийшли».

Ніна відійшла, потягнувши за собою Хуберта. Вони знову вийшли в сад і, роздратовані, всілися на березі озера. Ніна обхопила коліна руками. Що їм тепер робити?

— Може, пані Стефанія зараз приїде, — із надією сказала Ніна.

— Може, — погодився Хуберт, але не надто переконано. — А якщо ні… Може, спробуємо затягнути Тимека і Сташека у пастку?

— Як? Вони нам не довіряють. Знають, що нам відомо, хто вони такі.

— Правильно, — хлопець ліг на траву. Під його очима залягли глибокі тіні, і Ніна подумала, що він мусить бути дуже втомленим, хоча й не хоче цього визнавати. Вона також була втомленою. Глянула в бік містечка на іншому боці озера. Манюпусінькі кам’янички чітко вимальовувалися на тлі блакитного неба, Ніна побачила навіть мотузку з пранням, протягнуту з вікна до вікна. Біля молу колисалися човни, що нагадували дитячі іграшки. «Пані Стефаніє, де ж ви? — подумки запитала дівчинка. — Чи ви не бачите: ми потребуємо допомоги!»

Думки Ніни почали кружляти навколо сарая для інструментів. Там нічого не було. Але ж Сташек і Тимек не мусили про те знати. Тож що вони мали намір там знайти?

Відповідь була простою: у сараї для інструментів зазвичай є інструменти.

Дівчинка заговорила.

— Здається, у мене є ідея. Тільки нам знадобиться хтось, кому Сташек і Тимек довіряють. Наприклад, Тамара.

— Вона під впливом янгольської магії, — нагадав Хуберт.

— Але чари слабшають. Принаймні так мені здається.

— Ти насправді бажаєш ризикнути?

— Здається, у нас немає іншого виходу.

Вони дочекалися моменту, коли Лідка пішла купатися, а тоді Ніна нишком кивнула Тамарі. Дівчина здійняла брови, але підійшла.

— Що? Ви потребуєте допомоги для вирішення таємниць?

— Щось подібне, — зізналася Ніна. — Краще ходімо туди, де ніхто нас не побачить і не почує.

— Звучить серйозно, — Тамара захихотіла.

Вони пішли до зруйнованого крила, де всілися на залишках поваленої вежі. Тамара роззирнулася. Навіть посеред білого дня у цьому місці було щось неймовірно шалене: воно здавалося сумним і наче… відділеним від решти саду. Важко було повірити, що за кількадесят кроків інші члени їхньої невеликої групки купаються, загоряють чи грають у футбол.

— Ну, атмосфера найкраща для страшенних таємниць. Говоріть, про що йдеться.

Ніна глянула на Хуберта, Хуберт — на Ніну.

— Краще ти починай, — сказала дівчинка.

— Чому я?

— Бо в тебе краще виходить.

— Звідки знаєш?

— Ти маєш акторські здібності, пам’ятаєш?

— Та давайте вже, — пирхнула Тамара.

Хуберт зітхнув і почав говорити, а його спільниця скоса дивилася на Тамару, яка крутилася на місці. Ніна намагалася зберігати незворушний вираз обличчя, одначе відчувала себе невпевнено.

— Підсумуємо, — запропонувала Тамара, коли хлопець закінчив говорити. — Ви кажете, Бестія спеціально випустила Сташека і Тимека, бо Коло зустріло перешкоду і вже не могло розширюватися?

— Ага, — погодилася Ніна.

— А Сташек і Тимек — це наче бригада, яка має завдання цю перешкоду оминути і збудувати стежку?

— Більш‑менш.

— І цією стежкою, усипаною сіллю, Бестія увійде в монастир?

Ніна погодилася, а Тамара хитнула головою.

— Ви ж розумієте, як божевільно це звучить? Це можна пояснити якось інакше?

— Наприклад, як? Дай хоча б одне розумне пояснення, навіщо Сташек і Тимек виходять уночі й голими руками рвуть траву?

— Ви справді їх бачили?

— Ми бачили, як вони виходять і як повертаються потім, забруднені землею. А на ранок траву було вирвано, — чесно сказав Хуберт.

— Це божевілля, — пробурмотіла Тамара, після чого глянула на Ніну. — Чому ви не сказали про це раніше?

— Бо ти була зачарована янголом, як і всі, окрім мене й Хуберта.

— А тепер я не зачарована?

— А ти боїшся?

— Так. Мабуть, що так, — визнала вона неохоче.

— Це значить, що чари слабшають.

Вона перевела погляд на Хуберта.

— А ти — син Маури Левицької, а не Адам? І насправді ти не дурна падлюка?

Хлопець неочікувано почервонів.

— Щодо першого — це правильно. А от щодо другого, то це не мені вирішувати.

Тамара вишкірила зуби в посмішці, але відразу посерйознішала.

— Якщо я правильно розумію, ви хочете, аби я знайшла Сташека з Тимеком і мимохідь згадала при них, що в підвалі бачила садовий інструмент?

Ніна кивнула.

— Вони його шукали. Я так думаю. Бо інакше навіщо комусь лізти в сарай? Мабуть, їм набридло рвати траву руками.

— Але як мені згадати про це «мимохідь»? Гей, гарний сьогодні день. До речі, знаєте, що я недавно бачила в підвалі сапу й граблі?

— Ти щось придумаєш, — сказав Хуберт. — Ти розумна, зумієш.

— Береш на «слабо»? — Тамара звела брови. — Але хай — припустимо, що я справді зумію. Що потім? Я маю увійти в підвал за ними й зачинити їх там? Чи ви не перегинаєте трохи? Пані Целіна розлютиться, коли про це дізнається…

— Не дізнається. У разі чого я візьму це на себе. Скажу, що підмовив тебе, що ми заклалися, щось таке, і що ти тільки сказала про ті інструменти, а зачинив хлопців я.

— Ти такий шляхетний?

— З ними нічого не станеться, — поспішно запевнила Ніна. — Зачинимо їх щонайбільше на кілька годин, доки не приїде пані Стефанія, — про батька Тамари вона поки що воліла не згадувати. — Ми принесемо їм їжу та питво. Ми якось мусимо їх стримати. Чи ти маєш кращу ідею?

— Можемо почекати, доки чари припинять діяти, й подумати над цим із пані Целіною.

— Тоді може бути пізно.

— Не подобається це мені… — Тамара все ще сумнівалася.

— Це нікому не подобається, — Хуберт вдивлявся удалечінь поглядом мученика.

Дівчина зітхнула.

— Ну добре. А звідки впевненість, що вони увійдуть у підвал удвох? Може, піде тільки один?

— Вони все роблять разом.

— Крім того, одній людині важко винести кілька інструментів, — додала Ніна.

— А що із ключем?

— Я вже казав, ми візьмемо його в кімнаті пані Целіни, — терпляче пояснював Хуберт.

— Ні, я не маю на увазі ключ від дверей. Я про ті ґрати, за якими сидів янгол.

— Зараз, коли крилатого немає, ключ у замку, — Ніна згадала останній свій візит до підвалу.

— Добре, нехай, — Тамара хитнула головою. — Хоча мені здається, що я можу про це пожалкувати.

— Добре, тоді я йду за ключем, — хлопець підвівся.

— Точно, краще зробити це відразу, — Тамара також підвелася, потім глянула на Ніну. — Ти лишайся у саду. Можеш удавати, що загоряєш чи щось подібне. Не крутися по монастирю, бо Сташек і Тимек щось запідозрять.

— Але…

— Не переймайся, ми зі всім упораємося, — запевнив Хуберт. — А поки подумай, де може бути янгол з підвалу.

— Я вже над цим думала, — буркнула Ніна. — І мені нічого не спало на думку. Бо де б ви заховали янгола?

— Мертвого чи живого? — Тамара знову звела брови.

Ніна дивилася, як вони йдуть до входу в монастир. Ще недавно вона дуже хотіла, щоби хтось зняв із неї відповідальність, але тепер не відчувала полегшення. «А якщо Тамарі не вдасться?» — думала весь час. Але подруга мала рацію: краще, аби Сташек і Тимек не бачили Ніну, бо тоді можуть щось запідозрити. Хуберт умів приховувати свої почуття, але не Ніна: з її обличчя напевне відразу все стане зрозуміло.

Вона рушила до альтанки, взяла підстилку й віднесла до озера. Лежачи, слухала голоси Лідки і Гелі: дівчата грали в бадмінтон. Було тепло, хилило на сон. Ніна зітхнула й перевернулася на живіт. Вона не могла не думати про Тамару, яка, може, саме зараз розмовляє з Тимеком і Сташеком. Навіть вірячи, що подрузі все вдасться, Ніна розуміла: у них залишиться багацько невирішених проблем.

Куди подівся Азкіель?

Чому пані Стефанія не приїздить?

Де знівечений янгол з підвалу?

Що відбувається із Сільвією і Ремігіушем?

Спершу Ніна зосередилася на пані Стефанії. Чому вона не з’явилася? Може, з того берега не видно простирадло у вікні? А може, до неї дістався Азкіель і зачарував або зробив щось гірше…

Дівчинка відчула, як шлунок неприємно стискається. Ні, так думати не можна. Звідки Азкіель міг дізнатися про пані Стефанію? Напевне жінку просто щось затримало, а певніше саме в ці хвилини вона разом із батьком Тамари намагалася вирішити проблему дітей, тому і не зуміла приїхати.

А що зі знівеченим крилатим? Де можна заховати янгола?

Мертвого чи живого?

Це був дурнуватий дотеп, але Ніна не могла відкараскатися від враження, що Тамара несвідомо сказала щось важливе. Чи недавнього в’язня було замордовано Азкіелем? Може, так, а може, для принади вистачить і мертвого тіла — тоді крилатий міг перебувати де завгодно. Навіть бути закопаним у саду, бо мертвому ж не потрібно дихати.

Мертвого чи живого?

Мертвим не потрібно дихати.

Шукаючи янгола, вона обійшла увесь монастир, побувала в підвалі й в господарчих приміщеннях, перевірила всі келії і зали, чиє призначення було їй абсолютно незрозумілим. Вона зазирнула навіть у комору для мітел. Але чи насправді вона не оминула жодного місця? Ніна мала неясне враження, що вона про щось забула, що щось тут має бути ще…

Її все більше охоплювала сонливість, утома вигравала в неспокою. За хвилину вона вже спала.

Прокинулася, коли хтось трусонув її за плече. Над нею схилилася Лідка — вже не в бабчиному костюмі, а в мішкуватому коричневому платті.

— Обід, — сказала вона лаконічно.

Ніна встала. Звук гонгу розносився у літньому повітрі далеко, небо ще залишалося ясним, без сліду хмар. Це її дещо заспокоїло. Якщо Тамарі не вдалося, відсутність дощу означала, що вони мають час принаймні до вечора.

Вона побігла слідом за Лідкою, яка раз у раз озиралася на неї.

За столом уже сиділи всі, окрім Сташека, Тимка й Тамари. Ніна послала Хуберту питальний погляд, а він легенько, майже непомітно хитав головою. Що це значило — «не знаю» чи «не вдалося»? Дівчинка всілася, відчуваючи, як скрутило живіт. За хвилину до їдальні увійшла Тамара.

Сама.

І послала Ніні посмішку.

Ніна полегшено зітхнула.

— А де Сташек і Тимек? — запитала пані Целіна, обводячи поглядом зібраних за столом. — Чи хтось їх бачив?

Ніна відразу відчула, що паленіє. Опустила погляд, бо вина була чітко прописана на її обличчі. На щастя, цього, здається, ніхто не помітив.

— Може, вони знову загубилися, — сказала нахабно Тамара.

— Ну що ж, не станемо на них чекати. Просто скажу Сільвії, щоби вона залишила щось для них на кухні.

Вони помолилися і почали їсти. Скориставшись штовханиною, що зчинилася при розливанні помідорового супу, Тамара нахилилася до вуха Ніни.

— Усе нормально, — прошепотіла дівчина. — Сидять у підвалі. Я потім занесу їм бутерброди і компот.

— Дякую.

Ніна скуштувала суп. Він був добрим, схоже, сьогодні випало чергувати тому, хто вмів готувати. Елізі? Можливо, хоча Ніна вже в цьому заплуталася.

Вона підвела голову й обережно глянула на пані Целіну. Руки опікунки трохи тремтіли, коли вона підносила ложку до рота. Час від часу кидала неспокійні погляди туди, де мали б сидіти Тимек і Сташек, і тоді на її обличчі проступав справжній переляк. Інші також здавалися занепокоєними. Артур говорив дещо голосніше, ніж треба, Маріуш мовчав іще затятіше, ніж зазвичай, близнючки часом перешіптувалися, нервово роззираючись навколо, а Еліза ні з грушки ні з петрушки дала прочуханки переляканій Малгосі за якийсь дріб’язок. Тільки дві особи за столом зберігали спокій: Яцек, котрий і світу не бачив поза власною тарілкою (якось сказав, що помідоровий суп — його улюблений), і Лідка, яку, схоже, оберігала її віра в Бога.

Ніна все сильніше розуміла, що має рацію: чари перестають діяти.

— Сільвія сказала мені, що зник мішечок солі, — почала пані Целіна. — Чи хтось про це знає? Лідко?

— Я бачила мішечок солі. У саду, схований у кущах позаду альтанки. Воланчик у мене туди залетів.

— І чому ти нічого не сказала?

— Не знала, що хтось украв сіль із кухні, — погляд вродливої дівчини був щирим і сповненим довіри, а оскільки вона залишалася спокійною, пані Целіна лише похитала головою. Ніна подумки пирхнула — це так схоже на Лідку: побачити щось дивне й навіть на мить над цим не замислитися. Може, їй здалося, що це Бог поклав мішок у кущі задля якоїсь своєї таємничої потреби?

Коли вони закінчили їсти, Хуберт підійшов до Тамари й Ніни.

— Ми мусимо забрати ту сіль, — прошепотів він.

— Але ж тепер це не має значення, правильно? — Тамара пошукала підтримки в Ніни, але дівчинка похитала головою.

— Хуберт має рацію, треба його забрати — про всяк випадок.

Сіль позаду альтанки вони знайшли легко, важче було витягнути її з кущів. Тамара, лаючись, шарпала мішок, а шипи роздирали ютову тканину.

— Ні, так половина висиплеться! — засичала над її плечем Ніна.

— Обережно! — застеріг Хуберт.

Зосередившись на солі, вони не зауважили, як підійшла пані Целіна.

— Що ви робите?

Вони стрімко озирнулися, Тамара відпустила мішок.

— Хотіли занести сіль на кухню, — пояснив Хуберт.

— Краще я сама це зроблю, — жінка дивилася на них із підозрою.

Хуберт хотів було запротестувати, але замовк, коли Тамара кинула на нього попереджувальний погляд. Пані Целіна нахилилася, зграбно витягла мішок із кущів і випросталася, тримаючи його так, аби сіль не сипалася з дірок.

— Що ж, викинемо сіль пізніше, — Тамара дивилася услід опікунці.

— Ага, а Сільвія відгризе нам голови, якщо впіймає у коморі, — пробурмотіла Ніна. Потім, пригадуючи ці слова, вона дуже про них жалкувала. Але було вже пізно.

— Що робимо? — запитав Хуберт. — У когось є якісь ідеї?

— Я, здається, дещо придумала, — Ніна всілася на траву. Тепер, коли вона виспалася, в голові проясніло. — Я оце думала над тим, де може бути янгол з підвалу. І спало мені на думку, що, може, ми беремося за проблему не з того боку…

— Беремося за проблему не з того боку? — Тамара всілася поряд. — О рани Божі, ти й справді начиталася детективів!

— Кажи далі, — Хуберт не звернув на те уваги.

— Раніше я шукала місце, де можна було б ув’язнити людину: якусь кімнату, сховок чи щось подібне. Але янголи — не люди.

— І що це змінює? — Тамара не здавалася переконаною. — Він же приблизно такий само завбільшки.

— Але інша фізіологія: наприклад, він їсть, але нічого не видаляє. Тож я подумала, що, може, янголи й дихають інакше. Може, їм вистачає одного вдиху на день, або вони взагалі не мусять дихати. А може, вони значно витриваліші за людей.

— Що з цього випливає? — нахмурилася Тамара.

— Те, що його можна було б зачинити в місці, яке б убило іншу людину. От я й подумала… — Ніна повернулася до Хуберта. — Де поховано монашок у цьому монастирі? Десь тут? Бо я сумніваюся, щоби ховали у містечку — це трохи задалеко.

— Під каплицею є крипта. Я одного разу там був, — очі хлопця розширилися в раптовому розумінні. — Вважаєш, що хтось закрив янгола у труні?

— Ага.

— Ну то можемо перевірити, — Тамара встала. — Веди.

Вхід до крипти знаходився в найтемнішому кутку каплиці: Ніна навіть не могла ганити себе, що раніше його не помітила. Тамара запалила свічки, Хуберт відчинив двері. Зсередини повіяло задушним холодним повітрям. Запах землі й каменю. «Я туди не піду», — подумала Ніна, але Тамара з Хубертом уже зникали в темряві. Тож вона зітхнула, намагаючись заспокоїти напружені нерви, і рушила слідом.

— Почуваю себе як у «Падінні дому Ашерів», — пробурмотів хлопець.

— Що це?

— Оповідання Едгара Алана По, — пояснила Ніна. — Про чоловіка, сестру якого живцем поховали в родинній крипті, а він сидів у кімнаті, із жахом прислухаючись, як дівчина йде по нього, вибиваючи двері. Я завжди думала: чому він не міг просто їй відчинити?

Хуберт кинув на неї сповнений осуду погляд.

— Тоді б не було готичної атмосфери.

Ніна хотіла щось відповісти, але перечепилася на сходах. По суті, вона навіть розуміла хлопця, бо також полюбляла готичну атмосферу — ну, принаймні коли їй не загрожувало повибивати через неї зуби.

Вони спустилися у залу із низькою стелею. У полум’ї свічки з темряви виплив кутастий абрис першої труни. Потім — другої, третьої… Були вони важкі, з лакованого дерева, з іменами померлих монашок, виписаними золотими літерами. Мармурові янголи дивилися на Ніну з темряви молочними очима. Дівчинка сковтнула сухим горлом. Тільки тепер до неї дійшло, що вона має намір зробити. Тамара, мабуть, також зрозуміла, бо раптом здригнулася.

— Ви хочете відкрити труну? Справді? А якщо там буде тільки труп?

— Тихо… — Хуберт приклав пальця до губ. Свічка, яку він тримав в руці, затремтіла.

У крипті пролунало тихе постукування.

— Що це? — прошепотіла Ніна побілілими губами.

— Янгол. Мабуть. Потримай свічку.

Хуберт підійшов до найближчої труни і приклав вухо до кришки. Потім випростався і похитав головою.

— Це десь звідти, — Тамара вказала підборіддям на дальній кут крипти.

Ніна нервувала все більше. Свічка в її руці тремтіла, віск капав на шкіру. А якщо вони відчинять труну з небіжчиком? Або — на саму думку про це вона завмерла — хтось зараз увійде до каплиці й зачинить двері…

— Ти добре почуваєшся? — запитала Тамара.

— Так. Ні. Не знаю. Певно, не дуже люблю мертвих.

— Мертвих ніхто не любить надто сильно, — дівчина посміхнулася.

Хуберт приклав вухо до наступної труни.

— Начебто тут, — заявив хлопець. — Послухайте.

Ніна віддала свічку Тамарі й схилилася, неохоче роблячи те саме, що й Хуберт. Лаковане дерево було холодним і закуреним, на дотик нагадувало порослий мохом камінь. Дівчина затремтіла і збиралася випростатися, коли почула повільне, мірне стукотіння у кришку труни.

— Чуєш?

— Так.

— То що, відчиняємо?

— Та… так. Мабуть, так. Тільки як ми це зробимо? Ця кришка здається страшно важкою.

— Упораємося, — Тамара поставила свічку на сусідню труну і схопилася за одну з визолочених ручок. — На раз, два, три?

— На раз, два, три, — погодився Хуберт, потягнувшись до ручки з іншого боку. — Ви тягніть, а я пхатиму.

Вони шарпнули, кришка здригнулася і трохи відсунулася. Ніна заприсяглася б, що важить вона не менше тонни, а їм рішуче бракувало четвертої особи, яка могла б пхати разом із Хубертом. Хоча хлопець, як для такого худелика, справлявся надзвичайно добре.

— Якби дощило, я б зумів її підважити, — просопів він. — Дякуючи магії, можу тоді робити так, аби предмети важили менше.

— Серйозно? — запитала Тамара.

— Так було із каменем, який я прив’язав до валізки Сташека. Тоді я дивувався, чому він здається таким легким, і тільки пізніше зрозумів, що це через світанок. Ще я вмію розпалювати вогонь силою волі. А ти що вмієш?

— Нічого, — буркнула Тамара.

— Я відчинила вікно, коли Лідку поранило, — призналася Ніна. — Насправді, нікому не хотіла кривди…

— Та що там, нічого з дівчиною не сталося, — Тамара легковажно махнула рукою. — Того шраму навіть не помітно, коли заслонить його волоссям. Ще раз?

— Ще раз.

— Раз, два, три!

Кришка знову здригнулася, а в шпарину просунулася долоня. Ніна тихо писнула, Тамара здригнулася.

— Тягніть! — крикнув Хуберт.

Вони потягнули, і за мить із труни виліз крилатий. Ніна й Хуберт уже бачили його раніше, але Тамара — ні, тож дівчина зблідла і різко відступила.

— Нічого не бійся, — губи крилатого розтягнулися у жахливій посмішці. — Я ще живий.

Він заточився, але Хуберт устиг його підтримати. Тільки тепер Ніна зауважила, що янгол не тільки має знівечене обличчя, але й накульгує, а одне плече нижче за інше. Деформоване тіло приховував розтягнутий светр і мішкуваті робочі штани. Якби не чарівно красива друга половина обличчя, ніхто б не здогадався, що це крилатий.

— А… а Азкіель усе ще тут?

— Ні, його вже немає, — відповів Хуберт.

Янгол важко усівся на краю відкритої труни.

— Ну, то ми засрані по вуха, — заявив він.

— Що?

— Нам кінець, — переклала Ніна для Хуберта, маючи доволі погані передчуття.

— Чому? — в очах Тамари був помітний переляк. — Адже це добре. Якщо вже Азкіеля немає, то й чари його перестають діяти, а ми всі можемо звідси втекти.

— Власне. Чари… перестають діяти… все… повертається до своєї попередньої форми…

Усе повертається до попередньої форми.

Ніна зрозуміла. Сільвія і Ремігіуш, які в людських будинках «пильнували все», їхня попередня слухняність, а потім раптова дивна ворожість. І картини, написані Маурою. Чому вона не помітила цього раніше? Адже відповідь мала перед очима.

Пані Целіна, яка йде з мішком солі на кухню.

Ніна глянула на Хуберта.

— Тре… треба рятувати пані Целіну. Якщо Сільвія її побачить…

— То що?

— Ти не розумієш? Сільвія говорила, що якщо знову впіймає когось у коморі, то розірве йому горло. Вона НАСПРАВДІ МОЖЕ ЦЕ ЗРОБИТИ.

— Про що ти говориш?

— Про те, що Ремігіуш і Сільвія — не люди, — змученим голосом відповів янгол.

Хубертові не треба було повторювати двічі. Він побіг у темряву, навіть не забравши із собою свічку. Тамара побігла слідом. Ніна ще почула прокльон, коли хтось із них упав на сходах.

— А ти? — янгол глянув на Ніну.

— Я боягузка, — вона відвела погляд, а крилатий поплескав її по плечу.

— Ще раніше я зрозумів, що ми пасуємо одне одному. Допоможи мені піднятися.

Минуло кілька жахливо довгих хвилин, поки вони зуміли вийти з крипти, і ще кілька наступних, які вони присвятили тому, щоби дістатися до кухні. Ніна підтримувала значно важчого за неї янгола, почуваючись наче в кошмарному сні: коли людина намагається бігти, але щось утримує її на місці. Ще здалеку вони почули вібруючий крик жаху. А потім ще один. І люте гарчання.

Коридором повз них промчав Артур, миттю пізніше — Еліза. Обоє різко зупинилися на порозі кухні.

— Облиш її! — верещав Хуберт. — Тамаро, візьми стільця! Удар стільцем. Сядь, тихо!

Ніна сповзла по стіні й заховала обличчя у долонях. Не могла туди увійти, просто не могла. Поряд хлипала налякана Малгося, інші, приваблені криком, збіглися з усіх кутків монастиря. «Це моя провина, — думала Ніна, — це все моя провина. Я повинна була додуматися».

Зіщулившись, вона затулила вуха долонями, але чула кожне слово й кожен крик.

— Облиш! — цього разу рішучий голос Маріуша й тихе, пронизливе скавчання болю, а потім вибух голосів, у яких чулася паніка.

— Треба зупинити кров! Хто знає, як це робиться? Перенесімо її! Ні, не можна її рухати з місця… Пані Целіно, скажіть нам щось…

Ніна встала на тремтячі ноги. Усі збилися на порозі кухні й кричали один голосніше за іншого. Ніна заглянула над плечем Гелі.

На підлозі, залита кров’ю, лежала пані Целіна, а поряд — тіло німецької вівчарки, точно такої, як її намалювала Маура. Ніна бачила обидві картини, мала їх перед очима. Вівчарки в лівреях лакеїв, вівчарки, що носять таці й відчиняють двері перед людьми. Чому ні? Чи може існувати кращий слуга, ніж пес, відданий і слухняний, хоча й позбавлений ініціативи? Але тварина може вкусити, коли страждає, Ніна знала про це аж надто добре. Її дядько мав лягаву, на яку наїхав віз, і треба було її добити. Але Ніна хотіла спершу попрощатися з улюбленцем, підійшла до собаки, аби погладити, а пес її вкусив. Сильно, до крові. Мала Ніна плакала, бо не розуміла, що сталося: лягава завжди її любила. «Вона боїться, — сказав тоді батько. — Боїться, і їй дуже боляче, тому тебе вкусила».

Сільвія також боялася і страждала, коли знову почала перетворюватися на тварину. А оскільки її дресирували, аби вона пильнувала речі, злість її обернулася проти тих, кого вона підозрювала у крадіжці.

Кров, стільки крові…

— Гей, тільки не втрачай свідомість! — почувся голос Тамари. — Цього ще бракувало.

Кухня крутилася у Ніни перед очима, кров розпливалася у червону пляму. Хтось кричав, що треба дзвонити до лікаря, Хуберт пояснював, що телефон зіпсований. Дівчинка відчула, що сповзає на підлогу, але Тамара, на щастя, підхопила її і посадила під стіною. Згідно з порадою, яку вона пам’ятала, Ніна звісила голову між колінами й намагалася зосередитися на диханні. Вдих, видих, вдих, видих. Трохи допомогло.

— А йон хто? — почувся ще один крик, здається, Кароліни.

— Янгол, — сказав янгол. — Радий бачити. На жаль, я не можу їй допомогти, моя сила — в читанні думок, а не в лікуванні.

— Янголи чарувні…

— Звикай, бачитимеш мене до кінця життя. І воно може виявиться не надто довгим.

Малгося вибухнула ще голоснішим плачем, а Лідка даремно намагалася її заспокоїти. Тамара кудись зникла, інші кричали, просили пояснень або щоб хтось погукав Азкіеля. Хуберт тремтячим голосом повідомив, що янгола немає і невідомо, коли той повернеться. Ніна на мить підвела голову. Холоднокровність зберегли тільки Еліза й — дивовижно — Яцек, який, виявилося, знав, як надавати першу допомогу. Щоправда, лише теоретично, але цього вистачило. Він, із трохи зеленкуватим обличчям, інструктував дівчину, а вона відривала смуги від власного плаття і спиняла кров з ран пані Целіни. Ніна, яка дивилася на це крізь відчинені двері кухні, відчувала себе абсолютно непотрібною. Кров, стільки крові… А Ніна тільки додавала усім проблем, втрачаючи в найдраматичніших ситуаціях свідомість.

Дівчинка знову звісила голову між колінами.

Через хвилину повернулася Тамара, схилилася над Ніною і поклала їй на потилицю змочену холодною водою ганчірку.

— Краще?

— Угу. Що з пані Целіною? — Ніна глянула на приятельку. Ластовиння на її широкому обличчі здавалося темнішим, ніж зазвичай, підкреслюючи блідість шкіри.

— Жива, але втратила чимало крові. Їй треба якнайшвидше в шпиталь.

— А собака?

— Собака? Ти переймаєшся зараз собакою?

Ніна стенула плечима.

— Це не була його провина. Він надто страждав. А точніше, вона.

— Ну, вже не страждає, бо Маріуш убив її ударом кулака. Це було досить неймовірно.

— Когось ще покусано?

— Хуберта, але лише за руку. З ним нічого не станеться, ну, хіба що пес був скажений. Я закрилася стільцем.

— Звідки йон узявся, той пес? — цього разу прозвучав високий, писклявий голос Гелі.

— Це Сільвія, — пояснила Ніна. — Сільвія була вівчаркою, перетвореною на людину. А коли чари янгола перестали діяти, вона знову перекинулася на пса. Ремігіуш, напевне, також.

— Цо ти верзеш? — інша з близнючок витріщила очі. — А це хто?

— Янгол, — заявив янгол. — Радий бачити.

Поступово всі збилися навколо Ніни й скаліченого крилатого.

— Це твоя провина, — Еліза заграла жовнами. На собі вона мала лише скривавлену комбінацію, але ніхто не мав наміру з неї сміятися. — Не знаю, що ти зробила, але я впевнена, що це твоя провина!

— Я нічого не зробила! — крикнула Ніна, повертаючи собі сили. — Я намагалася всіх вас попередити, але ви не слухали! Що я мала робити? Ну, скажи, що?

Її оточували похмурі, приголомшені обличчя. Чари перестали діяти, в ці хвилини всі були наляканими. Ніна все ще кричала, викидаючи із себе страх, злість і почуття провини. Хуберт, блідий, наче стіна, притискав до живота поранену руку, Лідка тулила до себе Малгосю.

— Немає сенсу сваритися, — сказав розважливо Яцек. — Зараз ми мусимо подумати, як відвезти пані Целіну до лікаря.

— Якщо наш водій бігає на чотирьох лапах, це буде важкувато, — відізвався Артур.

— Хтось уміє водити машину? — роззирнувся Яцек.

— Я умію керувати трактором, — призналася Кароліна.

— Ано, і я, — промовила Геля. — Але не знаю, чи вистачить…

— Це не може бути важким, раз пес це міг, — до Яцека, схоже, повертався оптимізм. — Ми мусимо якось перенести її до машини. Найкраще на ковдрі, чи що…

— Лідко, лети по ковдру в спальні! — скомандувала Еліза, знову приймаючи командування. Ніна ніколи її не любила, але була вражена вправністю, з якою діяла дівчина. — Адаме, покажи руку.

— Мене звуть Хубертом, — заявив хлопець, але в розгардіяші, що панував, ніхто не звернув на це увагу. — Зі мною нічого не сталося.

— Дурня. Показуй.

За мить з’явилася Лідка з ковдрою, Еліза, Яцек і Маріуш обережно підняли пані Целіну й поклали на ті ноші. Коли її виносили, Ніна дивилася на обличчя непритомної опікунки. Воно було блідим, а сама вона здавалася дитиною, яка невинно спить. Дівчинка не могла відчувати до неї неприязнь.

— Вибач, — прошепотіла вона. — Що б поганого я про тебе не говорила чи не мислила — вибачаюся. І сподіваюся, що ти одужаєш.

Потім вона пішла на кухню і, намагаючись не дивитися на велику пляму крові на підлозі, наблизилась до мертвого собаки. Тіло Сільвії усе ще було теплим, шерсть — м’якою і гладкою. «За тебе мені також прикро, — подумала Ніна. — Напевне тебе ніхто не запитував, чи хочеш ти бути людиною?»

У машину сідали близнючки — одна за кермо, а друга поряд, а ще Хуберт, який заліз на заднє сидіння до пані Целіни. Він тримав її за руку; здається, це помітила лише Ніна.

Геля провернула ключ у замку запалення, і машина шарпнулася.

— Спокійно, — сказав Яцек, заглядаючи до «іфи» у вікно. — Спробуй ще раз.

— І пам’ятайте: лікаря ви знайдете… — почала Еліза, але Хуберт перервав її.

— Я знаю, де в Маркотах є лікар.

Цього разу машина рушила й за мить зникла у брамі. Усі проводжали її поглядами.

— А де Тимек? — запитала раптом Малгося. — І Сташек?

Тамара кашлянула.

— Розберемося із цим пізніше.

Еліза наказала Лідці витерти кров, а Артуру й Маріушу — винести мертву вівчарку.

— Треба б її закопати. Але не знаю, де є лопата. Поки що віднесіть собаку в сарай для інструментів. Потім можете перевірити, чи другий пес не крутиться десь поблизу. Тільки будьте уважними.

— Я не боюся, — заявив Маріуш. — Я сильний, одним ударом міг би коня повалити.

— Коні людям в горло не чіпляються, — пробурмотіла Ніна. При цьому щиро сподівалася, що Ремігіуш уже далеко звідси, біжить у містечко чи в інше місце, де його хтось прийме й пригляне за ним.

Тим часом янгол непомітно відійшов від групи, яка стояла перед монастирем, і пішов до альтанки. Ніна, повагавшись, пішла слідом.

— Ти мені збрехав, — сказала вона, сідаючи поряд із янголом на лавці. — Коли сказав, що я не можу звідси виїхати, бо Бестія всюди мене дістане. Насправді я легко могла б поїхати, й нічого б зі мною не сталося.

Він кивнув.

— Бестії потрібен я, а не ви. Ви були, — він скривився, — скажімо так: легким десертом до головної страви.

— Але навіщо ти збрехав?

Він глянув своїм єдиним оком. Було воно красивим, жовто‑золотим, наче топаз.

— Бо я не хотів помирати сам, а товариство маленької дівчинки завжди краще, ніж жодного. Тобі вистачить такої відповіді?

Ніна стиснула губи.

— Мені вистачить знання, що ми можемо звідси безпечно поїхати, — подумки вона вже обчислювала: найближчий потяг відходить за дві години, до цього часу близнючки встигнуть відвезти пані Целіну до лікаря і залишити її там. Тамара, напевне, повертатиметься з батьком машиною, Хуберт піде до бабці, а решту за кілька турів «іфою» відвезуть на вокзал. Скоро всі будуть їхати додому.

Усі, за винятком Сташека й Тимека… Ніна раптом відчула укол в серце. Як батьки Тимека відреагують на зміни в синові? Ох, зрештою, що їй до того, чому вона повинна цим перейматися? Скаже пані Стефанії, де хлопці, нехай жінка сама вирішує, що з ними робити.

Власне, перед від’їздом треба ще попрощатися з пані Стефанією…

Янгол дивився на дівчинку так, що вона почала відчувати себе не у своїй тарілці. Абсолютно забула, що він уміє читати думки.

— Ви поїдете, якщо зумієте, — сказав він.

— Що це означає: «якщо зумієте»?

— Просто отак.

— Обранець мертвий. Загинув через нещасний випадок раніше, ніж дістався монастиря.

— Ну то ми ще більше засрані.

— Але це не має значення, Коло не може розростатися, а ми зачинили в підвалі хлопців, які намагалися побудувати стежку від монастиря до Кола.

— Ну, то ми засрані трохи менше.

Ніна розізлилася.

— Ти насправді нічим не можеш нам допомогти?

Янгол спер голову на стінку альтанки й прикрив око.

— Не дуже, — визнав він.

Минуло двадцять повних напруги хвилин, під час яких Ніна повернулася до групи, що сиділа на газоні біля воріт, і в загальних рисах пояснила, що сталося в монастирі. Тамара вже знала факти, а Яцек сприйняв те, чого не знав, достатньо спокійно. Обоє підтримували Ніну, коли вона почала плутатися і затинатися. До інших правда доходила через силу, деякі речі Ніні доводилося повторювати і двічі, і тричі. Вони повірили, хоча й не беззаперечно. Та принаймні вже не вважали її божевільною.

Маріуш і Артур легко погодилися з тим, що янголи ніякі не янголи.

— Я від самого початку підозрював, що це якийсь фокус, — заявив Фліп, а Флап гаряче підтримав. Зате Лідка й Малгося збунтувалися.

— Янголи справжні, — заявила дівчинка. — Вони роблять чудеса.

— Очевидно, люба, — кивнула Лідка. — Їх Бог послав, бо бачив, як Польща страждає.

— Якщо янголи — не янголи, то хто вони? — підтримала її Еліза.

— Не знаю. Його запитай, — Ніна кивнула у бік крилатого, який сидів у альтанці. Дівчина пирхнула, встала й пішла до нього. Повернулася за хвилину з невпевненим виразом обличчя.

— Говорить, що він з раси космічних мандрівників, які подорожують між зірками.

— То я права, вони — янголи, — в голосі Лідки чулася впевненість у собі настільки велика, що Ніна не мала сил сперечатися.

— Неважливо, янголи вони чи ні, — зважено відізвався Яцек. — Важливо, що один із них хотів нас усіх тут повбивати. Тому ми не можемо їм довіряти.

— А отому можемо? — буркнула Еліза, вказавши підборіддям на крилатого в альтанці.

Зате Маріуш і Артур не хотіли погодитися із тим, що Обраний загинув.

— Я Обраний! — заявив Флап. — Я найсильніший, а Обраний мусить бути міцним. Це я! — Він глянув на Фліпа, очікуючи, мабуть, на підтримку, але худий хлопець неприємно розсміявся.

— Якби такий тугодум мав стати Обраним, то я б не повірив. Старий, я так говорив лише тому, що ти був мені потрібен. Без образ, добре? Але тепер саме час, щоби всі дізналися, що Обранець — я. Ти вмієш чарувати? Ні? Ну бач, а я вмію. Маю силу.

— Я теж умію чарувати, — сказала Малгося.

— І я, — додала Лідка.

Тим часом Маріуш почервонів, і здавалося, що ще мить — і він кинеться на колишнього приятеля. Ніна в розпачі заплющила очі. Їй це вже набридло.

А Еліза, як завжди, зайнялася практичними питаннями.

— Дайте мені ключа від підвалу, — сказала вона Ніні й Тамарі.

— Навіщо? — зверхньо глянула на неї Тамара.

— Бо тут ніхто нікого не замикатиме без моєї згоди. Якщо немає пані Целіни, то тут розпоряджаюся я. Давайте ключа.

— Щоби ти могла випустити Сташека і Тимека?

— Я випущу їх, якщо вважатиму, що так буде краще.

— Ти певно жартуєш…

— Дай їй ключа, Тамаро, — змученим голосом відізвалася Ніна.

— Але…

— Дай їй того клятого ключа!

Набурмосена Тамара сунула руку до кишені. Еліза кивнула й заходилася заспокоювати Маріуша й Артура.

— Навіщо ти дала їй ключа? — прошепотіла Тамара. — А якщо вона випустить тих двох?

— Не думаю. Вона лише хоче відчувати, що все контролює, — відповіла Ніна також пошепки. — Я так думаю. У неї достатньо здорового глузду, аби не відчиняти ті двері.

Але насправді Ніна розуміла, як сильно ризикує. Віддала ключа, бо насправді вірила, що Еліза не звільнить хлопців, — чи вона просто вже не мала сил на нову суперечку?

«Мабуть, і те й інше», — вирішила дівчинка.

Вона встала й усілася у траві подалі від галасливої групи. За мить до неї доєднався Яцек.

— Тож Тамара допомогла тобі зачинити Тимека і Сташека в підвалі? — запитав він із легкою претензією в голосі. — Чому не попросила мене? Я без проблем би впорався.

— Ти, здається, був на мене страшенно ображений, — увіткнула йому шпильку Ніна.

— Ну, знаєш, я мав причину.

— Я також мала причину обшукати твою валізку. Я робила це не для задоволення. І все ж, — вона вирішила, що простягнути руку дружби не зашкодить, — мені прикро, якщо це якось допоможе.

— Нормально, мене вже попустило.

Ніна визнала, що це єдині вибачення, на які вона може розраховувати. Благати пробачення ніхто не буде, що б вона собі не уявляла. Що ж, доведеться якось пережити.

— Це вже кінець, чи як? — упевнився Яцек. — Відвозимо пані Целіну до лікарні й женемо звідси?

— Ага, — погодилася Ніна. — Це кінець.

Вона простягнулася у траві й заплющила очі. За півтори години їхатиме додому. А може, поїде вечірнім потягом замість денного? Так, вечірнім було б, мабуть, краще, бо матиме більше часу, щоби поговорити з пані Стефанією. Вона полюбила старшу жінку… Цікаво, що її затримало? Чому вона не приїхала до монастиря?

У Ніні знову прокинулися погані передчуття. Вона повинна радіти, так і було, але… але не до кінця. Вона має піти до скаліченого янгола й розпитати про все. Стільки було речей, про які вона хотіла довідатися… Ким є крилаті, звідки вони взялися у Польщі, чи це вони є причиною того, що світ змінюється, і навіщо вони так роблять? І чи Бестія також одна з них? Але вона продовжувала сидіти на місці, а янгол самотньо стовбичив у альтанці. Бо якби Ніна почала з ним розмовляти, то раніше чи пізніше мало б постати запитання, що він мав на увазі, коли говорив: «Виїдете, якщо вам вдасться».

Ніна боялася відповіді.

Коли за мить на дорозі пролунав рик мотору, всі нервово підвели голови. Ніна встала й підійшла до решти молоді, Яцек пішов слідом.

— Повертаються, — сказала Еліза.

— Трохи ранувато, — на обличчі Яцека проявився неспокій.

Ніна несвідомо стиснула кулаки: так сильно, що нігті увіткнулися у шкіру.

Машина зупинилася на під’їзді, але ніхто не зрушив з місця, не пішов до неї. Молодь витріщалася на «іфу», наче загіпнотизована. «Наче ми ще тоді знали», — думала пізніше Ніна. Наче всі, а не тільки вона мали одне й те саме погане передчуття.

Першим вийшов Хуберт із обличчям, мокрим від сліз.

— Ми не зуміли доїхати до містечка, — сказав хлопець. — Кружляли по колу, розумієте? Наче в петлі. Їхали, а за мить знову бачили монастир. Це без сенсу, ми ніколи звідси не вийдемо. Не вийдемо звідси, а пані Целіна помре.

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ,

в якому Ніна дізнається відповідь на всі питання,

за винятком найважливішого

— Ти знав, правда? — запитала Ніна звинувачувальним тоном. — Від самого початку знав, що ми звідси не зуміємо вибратися.

— Я підозрював, — зморено визнав янгол.

Після повернення близнючок минуло кілька годин, і вже починало потроху сутеніти. За цей час Маріуш і Тамара, підмовлені Елізою, намагалися дістатися до містечка пішки, а Яцек спробував — досить ризиковано — переплисти озеро. Це нічого не дало, всі троє повернулися хвилин за двадцять.

— Це чари, — заявив Яцек, коли виліз мокрий на берег. — Якийсь час усе здавалося звичайним. Я плив до Маркотів, а потім якимось дивом почав від них віддалятися. От просто наче мене щось тягнуло назад, поки не опинився тут знову. І що сильніше я махав руками й ногами, то більше тягнуло.

— У нас було щось схоже, — сказав Маріуш. — Неважливо, яку дорогу ми обирали — раніше чи пізніше поверталися до монастиря.

Тим часом Ніна кинулася шукати янгола, який десь подівся після повернення близнючок. Знайшла його тільки зараз — він сидів самотньо на березі озера.

— Ти можеш принести склянку води? — запитав крилатий.

— А ти відповіси на всі мої питання?

Він глянув з іронією.

— Я так розумію, якщо не відповім, то й води не отримаю?

Дівчинка відчула себе нетямою: янгол стільки витерпів, а вона намагається його шантажувати.

— Ні. Зрозуміло, що ні. Зачекай хвилину.

Вона побігла до монастиря, а потім пішла в кімнату з каміном. Там сиділи всі, зібравшись навколо столика, на якому стояв глечик гарячого чаю. Підвечірку не було, і схоже, не буде й вечері, але це нікого не обходило. Малгося, зморившись плакати, заснула на плечі в Елізи, близнючки обіймали одна одну, а Лідка тихим, монотонним голосом промовляла рожанець[29]. Це мусило діяти на нерви Артурові, бо коли Ніна увійшла, хлопець саме зірвався з крісла.

— Та заткнися ти нарешті! — гарикнув він, а потім спрямував злі очі на Ніну. — Це ти нас у це затягнула, тож тепер витягай.

Тамара незадоволено покрутила головою, Яцек здригнувся, усе ще дивлячись на кружку, яку тримав у руці. Усі мали бліді, спотворені страхом обличчя, на щоках багатьох виднілися сліди сліз. Пані Целіна лежала на ковдрі в кутку кімнати, поряд стирчав Хуберт, наче вірний пес на сторожі. Дивно, але інші уперто намагалися не дивитися у той бік, немов привид смерті, що літав над нещасною жінкою, був заразним.

— Я знайшла янгола, — сказала Ніна.

— Чудово, — голос Артура стікав отрутою. — Тоді нехай він нас звідси витягає. Мені все одно, хто з вас це зробить.

— Він не знає, як звідси вибратися.

— І яка тоді нам від нього користь?

— Може, ми завдяки йому довідаємося про те, що зможе нам допомогти, — Ніна підійшла до столика й наповнила кружку чаєм. — Скажу йому, щоби прийшов сюди, і тоді ми всі поговоримо.

— Ти, певно, з глузду з’їхала, — накинувся Артур. — Дивлячись на ту паскудну морду, я ригати хочу! Бажаєш із ним балакати, то балакай, але подалі від мене.

— Артур має рацію, — підтримала хлопця Еліза. — Він лякає Малгосю.

Ніна із сумнівом поглянула на дівчинку, яка спала. Що з того, що янгол бридкий? Адже це не його провина. І якщо вона зуміла призвичаїтися до вигляду його обличчя, то й іншим це вдасться, хай тільки спробують.

Утім, Ніна не мала ані часу, ані бажання сваритися. Просто взяла другу кружку чаю і пробігла поглядом по всіх, хто зібрався у кімнаті.

— Хтось іде зі мною?

— Я піду, — встала Тамара.

— І я, — Яцек також підвівся.

До них приєдналися близнючки та Маріуш. Еліза вирішила залишитися з Малгосею, яка боялася янгола, а Лідка воліла промовляти рожанець (Ніна підозрювала, що потворність янгола руйнує поняття Лідки про посланців Небес, і тому дівчина не хоче бачити крилатого). Артур, схоже, охоче пішов би з ними. Цікавість аж палила його, але він вирішив, що отак змінювати свою думку якось по-ідіотськи, тож залишився у кімнаті.

— Хуберте? — Ніна глянула на зіщуленого в кутку хлопця, який тріпнув головою, відкидаючи волосся, що падало йому на очі. Він рухався невпевнено, напружено, пов’язка на його руці просякла кров’ю, а в напружених м’язах обличчя відчувалося страждання. Не тільки пані Целіні була потрібна допомога лікаря.

Дівчинка зітхнула.

Янгол чекав там, де вона його залишила. Ніна присіла поряд і подала йому кружку.

— Гарячий, обережно, — сказала вона.

Крилатий подякував легким кивком. Молодь усілася на траву, сонце заходило за їхньою спиною, залишаючи на воді червону смугу.

— Хто ви такі? — запитала Кароліна. — Якщо насправді.

— Як тебе звати? — одночасно з нею озвався Яцек.

— І на яке запитання мені відповідати спочатку?

— Ім’я, — вирішила Ніна. — Ми мусимо тебе якось називати.

— Моє справжнє ім’я ви все одно не зумієте вимовити. А оте янгольське я завжди вважав винятково дурнуватим. Тому можете називати мене як захочете.

— Може, Чарек? — запропонував Маріуш. — Мій дідусь мав пса, якого так звали.

— Василь? — запропонувала Тамара.

Близнючки були за Юліуша, який чомусь здавався їм дуже романтичним, а Яцек, не розуміючи чому, вигадав Амадея.

— Квазімодо, — вирвалося у Ніни.

Запала незручна тиша. Тамара трохи посунулася.

— Може, все ж якось по-іншому…

Янгол махнув рукою.

— Можна й так, хоча я волів би мати ім’я того, хто скінчив не так погано, — янгол відпив чаю, а потім глянув на здивовану Ніну. — Ти забула, що я вмію читати думки?

— Хто ви такі? — запитала Кароліна.

— Раса міжзоряних мандрівників, я ж говорив. Коли подорожуємо крізь космічну пустку, не маємо форми, але якщо десь осідаємо, набуваємо певної форми, яку вже не можемо змінити. У цьому світі ми обрали подобу красивих істот із крилами, бо прочитали у ваших розумах, кому ви довіряєте. Більшість людей — ідіоти. Без образ.

Яцек почервонів.

— Ти, знаєш, не дуже янгольський…

— Ми пристосовуємося до потреб людей. Вони очікують, що ми говоритимемо про Бога й чесноти, тож ми так і робимо. Я від цього одвик, бо від мене подібного вже досить давно ніхто не очікує. Та й мені зараз далеко до янгольської краси, — Квазімодо гірко посміхнувся.

— Люди уявляють янголів досить по-різному, — розважливо промовила Тамара. — Дехто думає, що це такі пухкі дітлахи, що літають у повітрі… Виходить, десь є янголи у формі товстих немовлят із крильцями?

— Сподіваюся, що ніде поблизу їх нема, — здригнувся Квазімодо.

— А магія? — нахмурилася Ніна. — Світ змінюється, а ми стали чарувати — це все ваша робота?

Крилатий кивнув.

— Проблема полягає у тому, що не будь‑яке місце для нас підхоже. Щоби жити, нам потрібно те, що ви називаєте магією: тільки оточені нею, ми почуваємося добре. Ваш світ для нас надто раціональний, але ми постановили тут осісти, бо вирішили, що зможемо його змінити.

— І для цього вам знадобилася Маура Левицька? — Ніна завагалася. Нові елементи головоломки вкладалися на свої місця. Хуберт, який розповідав, як одного вечора побачив свою матір в оточенні янголів, картини Маури…

— Я помилялася, — сказала вона. — Я раніше думала, що Маура зустрічала тих дивних істот, яких вона малювала, але це неправда. Вона їх вигадала.

— Звідки ти знаєш? — Яцек миттєво втратив інтерес до янгола й глянув на Ніну.

— Бо раніше ніхто, крім Маури, цих істот не бачив, а потім раптом їх почали бачити всі. Я, Малгося, Кароліна, навіть Тамара помітила щось в озері. Єдиним поясненням є те, що цих істот раніше не існувало й жили вони лише в уяві Маури, а янголи… янголи якимось чином витягнули з її голови картини магічних Маркотів і втілили у життя. Це не картини постали на основі світу, а навпаки — світ було створено на підставі образів. Так? — вона глянула на янгола, який лише кивнув.

— Ми могли змінити світ відповідно до наших уявлень, але тоді люди пережили б шок, бо раптом опинилися б у цілковито чужому оточенні, — сказав він, помовчавши. — Тому ми використали ваших художників, поетів, митців. Маура була однією з них. Ми вирішили, що світ, створений уявою когось із вашого виду, ви сприйматимете легше.

— От дякуємо, — пирхнула Тамара, а Маріуш забурчав:

— А хто взагалі вам дозволив переінакшувати наш світ?

— Ніхто, — визнав крилатий. — Але, боюся, що ви із цим нічого не вдієте. Процес розпочався, і жодна людина не зуміє його зупинити.

Тамара вже відкрила було рота, аби щось сказати, але Ніна стиснула її плече: зараз не час на чвари.

— А магія? — запитала вона поспішно. — Чи кожен уміє чарувати?

— По-різному. Магія, принаймні тутешня, це проблема інстинкту. Раціональне мислення заважає нею користуватися. Що менш людина логічна й розсудлива, то більше в неї шансів навчитися чарувати.

— І тому в нашій групі чари спочатку почали вдаватися Малгосі й Тимеку, бо вони наймолодші й через це мислять найменш раціонально?

Квазімодо захихотів.

— Зважаючи на твою логіку, я не став би пророкувати тобі магічну кар’єру.

— Зараз, зачекайте, — втрутився Яцек. — Ти сказав «тутешня магія», так? Чи це значить, що існує якась інша?

— Існує кільканадцять різновидів, бо кожен з тих митців, яких ми використали, бачив світ по-своєму. Наприклад, в одному містечку в Бещадах…

— Бещади залишимо на потім, — відрізала Ніна. — Тепер скажи, навіщо вам Обраний?

— Щоби битися з Ворогом, для чого ж іще? — побачивши розгублені обличчя, Квазімодо зітхнув. — Добре, почну спочатку. Колись давно ми жили в одному світі з расою, яку назвали Супротивниками. Ми з ними воювали. Тривало це довго, як за вашим відліком — тисячі років. Періоди миру ставали все коротшими, в битвах гинули мільйони осіб. У тому протистоянні ми стікали кров’ю, аж врешті, побачивши, що іншого виходу немає, представники обох сторін вирішили укласти мир на досить дивних умовах. Отож, спільними зусиллями вдалося накласти на обидві раси сильні чари, завдяки яким Супротивники не можуть бачити, чути або відчувати нас, а ми не можемо бачити, чути й відчувати їх. Розумієте, до чого я веду?

Ніна прикрила очі.

«Це третій випадок, — мовила сусідка. — Тіло знайшли поблизу від дороги».

А потім Ніна і Славек у потягу, хлопець підіймає погляд над газетою…

«Загинув ще один янгол, — говорить він. — Його знайшли на узбіччі дороги десь під Закопане. Вигляд мав жахливий — тільки по обличчю можна було зрозуміти, що він — не людина».

Дівчина розплющила очі.

— Це тому, що їм вдалося зламати ті чари, а вам — ні?

По губах Квазімодо пробігла усмішка, сповнена поваги.

— Отож-бо. Звісно, й ми намагалися зламати чари, але зуміли осягнути тільки те, що з якоїсь причини ми відчуваємо, коли неподалік помирає Супротивник. Трохи не те, так? Це нас не рятує від переслідувань. Супротивники знаходять нас усюди, де їм вдається, і безжально знищують. Мерзотні істоти. Порівняно з ними комуністи — групка невинних дітлахів, які тільки й можуть, що відривати мухам крильця. Коли ми з’явилися у вашому світі, то знали, що раніше чи пізніше Супротивники дістануться і сюди, а тому ми вирішили підготуватися.

— Вони вже тут, — Ніна підвела на Квазімодо очі. — Ці янголи, які гинули останнім часом… Скалічені… Це була робота не УБ, а Супротивників, чи не так? А ви хочете, щоби Обраний убивав ваших ворогів, бо він може їх бачити?

— Обрані, бо їх більше, ніж один. Хлопець, із яким ти познайомилася у потягу, не один.

— «Більше» — це скільки? — зацікавився Маріуш.

— Наскільки я знаю, кілька. Небагато, бо й Супротивники не численні. Вони мають над нами перевагу, тому їм немає потреби атакувати великою групою. Слизькі мерзотники, які замість відкритого бою воліють підсилати таємних убивць. Ми знали, що вони прийдуть, тому, щойно приземлившись, янголи, які були серед нас найобдарованішими, почали шукати потрібних дітей.

— Це яких? — здавалося, що Геля ледь встигала за думкою янгола.

— Дітей, яких ми легко б змінили за допомогою магії. Додати їм відваги, сили й такого іншого. І також вроди. Хоча саме це було винятково дурнуватим, але хтось із нас вирішив, що раз люди уявляють справжнього героя чарівним, то наші Обрані теж такими будуть. Недозрілою людиною легше маніпулювати, але не з кожною дитиною це можна зробити однаково легко. Проблема в тому, що янгол, який зробив зі Славека Обраного, помер до того, як устиг переказати решті, кого саме він обрав. Ні, янгола вбив не Супротивник, він загинув від рук УБ. Це й називають іронією долі, еге ж? Він був одним із наймогутніших, але не зумів протистояти кулі з пістолета, яка влучила в череп. А ми лише з його нотаток довідалися, що цей янгол мав тринадцятеро кандидатів.

— І ви вирішили зібрати в одному місці всіх тринадцятьох — там, де один із них зуміє здолати Супротивника, хоче цього чи ні, — підказала Ніна удавано спокійним тоном. — А інших ви заздалегідь зарахували в можливі втрати.

— Не я, — Квазімодо похмуро дивився на озеро. — Я не маю із цим нічого спільного. Якби це залежало від мене, тут би не було ані мене, ані вас.

— Бо ти — принада?

— Бо я — принада. Бачте, Супротивники ніколи не відступають. Якщо жертва вирветься з їхніх лап, то вони зроблять усе, аби її дістати. А я зумів втекти від одного з них. Він поламав мені всі кістки і знівечив половину обличчя, але все ж якимось дивом я зумів вирватися. Добрі люди знайшли мене в полі під Краковом і відвезли до шпиталю. Я лежав там як невідома жертва нападу, бо нікому не спало на думку, що я можу виявитися янголом. Я ж був таким знівеченим, — янгол трохи скривився. — Лікар не здогадався. Навіть коли дослідження почали показувати дивні речі, він волів вірити, що обладнання шпиталю зіпсувалося. Не міг погодитися, що я маю щось спільне з тими чарівними сяючими істотами, які пробуджували в ньому захват. А я там отримав трохи спокою. От тільки потім мене знайшов Азкіель і привіз сюди. Як розумієте, я не дуже міг опиратися.

— Але чому Супротивник ховається у Диявольському Колі? — Маріуша мучило це питання. — Чому він не може ходити ні по чому живому?

— Бо Маура так це вигадала, — Квазімодо стенув плечима. — Тут панують правила гри, вигадані Маурою Левицькою, і ми всі їм підкорюємося. Я, ви, навіть Супротивник. Я готовий закластися, що Маура як митець уявляла погані речі подібно до цього шматка спустошеної землі. Наприклад, що там мешкає сам диявол, який жере дітей, і таке інше. А Супротивник увійшов у роль того диявола, бо не має іншого виходу.

— Чому він не має виходу?

— Відтоді, як ми почали змінювати світ, події у Маркотах і навколо них відбуваються відповідно до фантазій Маури. І в цій реальності щось подібне до Супротивника відсутнє. Тут є місце для янголів, авжеж, саме тому ми обрали Мауру поміж іншими. Але тут немає місця для підступного злодія з космосу. Тож Супротивник мусив набути форми чогось такого, що могла уявити Маура.

— І він обрав диявола.

— І він обрав диявола, — криво посміхнувся крилатий. — Досить схоже?

— Ви нас використали, — сказала Ніна, похитавши головою. Дивно, але вона навіть не могла гніватися. Може, була надто змученою і переляканою. У животі відчувала тупу пульсацію, наче її хтось ударив, голос тремтів, але вона не плакала. Поряд стискали кулаки Тамара й Маріуш, до Яцека, схоже, також дійшло, що насправді відбулося. Тільки близнючки все ще здавалися приголомшеними. — Люди вам довіряли, а ви всіх нас використали. Хто ми для вас? Гарматне м’ясо? Як ви могли? Ви нікого з нас не запитали про те, чи ми хочемо битися з якоюсь там потворою… І Малгося. Як вам узагалі спало на думку наразити на небезпеку таку дитину?

— Визнаю, ми також винні. Не думали, що Супротивник з’явиться настільки швидко, вважали, що маємо ще кілька років, протягом яких Обраний подорослішає.

— То ви не добрі, а погані? — Яцек недовірливо дивився на янгола.

На обличчі Квазімодо з’явилося невдоволення.

— Не розчаровуйте мене, бо я вже почав вважати вас досить розумними дітьми. Ми ані погані, ані добрі. Ми просто хочемо вижити, як і всі.

— За наш кошт, — додала Ніна.

— Якщо ти хочеш так вважати, то що ж. І хоча мені імпонує твій прагматизм, але те, про що ти зараз думаєш, навряд чи вдасться.

Дівчинка витримала його погляд.

— Про що ти думаєш, Ніно? — запитав Яцек.

— Про те, аби кинути мене на пожирання Супротивнику, якщо вже йому потрібен я, а не ви, — ввічливо пояснив Квазімодо. — Непогана думка, але, на жаль, нерезультативна. Бар’єр не зникне, поки Супротивника не буде переможено, а вбити його зможе тільки один із вас.

— Ти вже раз мені збрехав.

— Так, але тепер я кажу правду. Зрештою, подумай сама. Азкіелю не потрібна моя смерть — якби це було так, то мене давно б кинули в Коло. Ні, він хоче, аби Супротивник вийшов, і щоби ви його вбили.

— Це Азкіель побудував цей бар’єр? Щоби затримати нас в одному з Бестією місці? Щоби примусити нас битися?

— Авжеж.

— Але ж ми не можемо! — крикнула Ніна, на що Геля вибухнула раптовим плачем. — Обраний мертвий, я ж говорила тобі.

— Трохи запізно, аби переконувати Азкіеля, тобі не здається?

— Тре’ до лісу втьокати, тама Бестія нас не знайді, — нервово запропонувала Кароліна.

— І оселимося там до кінця життя? — пирхнула Тамара. — Самі, без їжі, без даху над головою?

— Бар’єр зникне після смерті Бестії, — пояснив Квазімодо. — Азкіель, безумовно, мерзотник, але йому немає потреби, аби ви загинули від голоду чи від чогось іншого. Відпустить вас, коли вб’єте Бестію.

— А якщо ми нічого не зробимо? — Ніна стисла губи.

— Бар’єр не стримає Бестію назавжди, — янгол стенув плечима. — Можете чекати, чи не вдасться їй пробитися, але це займе трохи часу.

— А до того часу ми й справді помремо з голоду, або вона всіх нас позжирає для розваги, — додала за нього дівчинка.

Янгол не став протестувати.

— Може, люди з містечка якось зуміють нас витягнути, — Маріуш завагався. У його голосі бракувало переконаності.

— Ти мусиш нам допомогти, — тим часом напирав Яцек. — Ти знаєш Бестію, адже вона походить з твого світу. Мусить бути якийсь спосіб.

— Я її не знаю. Супротивники — такі само, як і ми, в кожному світі набувають іншої форми й підпорядковуються іншим законам. Я уявлення не маю, який вигляд та форма має тут чи як її можна вбити.

— Але ж ти нам все одно допоможеш, правда? — хлопець наморщив лоба, решта дітей дивилася на крилатого з надією. — Ну, знаєш, у битві.

— Я тієї Бестії, як ви її називаєте, навіть не бачу, — пояснював Квазімодо терпляче. — Ніяк не зумію вам допомогти. У моєму товаристві ви будете в небезпеці, бо вона ж полює на мене.

Тільки тепер вони допетрали, що янгол їм НАСПРАВДІ не допоможе жодним чином. Крилатий уже говорив про це, але всі на щось сподівалися — врешті‑решт, Квазімодо був, як і Бестія, магічною істотою, а ще був дорослим, а вони, діти, звикли, що саме дорослі говорять їм, що треба робити.

Ніна прикрила очі. Іронія долі. Знали відповіді на всі питання, крім найважливішого — як перемогти Бестію?

— Яка ж з тебе користь? — Маріуш сплюнув на землю.

Тамара все ще стискала кулаки, в її примружених очах виднілася лють.

— Я у будь‑якому випадку за те, аби кинути його Бестії на пожирання, — сказала дівчина. — Навіть якщо це не допоможе, то принаймні не зашкодить.

— Ходімо, — Ніна підхопила подругу під лікоть. — Мусимо повертатися до інших і подумати, як бути далі.

У кімнаті з каміном їх привітав шепіт молитов Лідки й похмурі обличчя Елізи, Хуберта й Артура.

— І що? — запитав Фліп. — Уже знаєте, як нас звідси витягнути?

— Знаємо, — сказала Ніна. — Достатньо буде вбити Бестію.

Після чого, уникаючи питань, вона підійшла до Хуберта. За її спиною закипіло.

— Як вона? — Ніна присіла поряд із пані Целіною.

— А якою здається? — Хуберт трохи скривив губи.

— Не може бути настільки погано, — вона не розумілася у медицині, але за логікою при серйозних ранах важливими були перші години. Якщо жінка досі не стекла кров’ю, то це їй, мабуть, вже не загрожувало. З іншого боку, Ніна мусила визнати, що опікунка має поганий вигляд — дихала неглибоко, була все ще непритомною, а її шкіра залишалася блідою, холодною і липкою від поту.

— А ти як почуваєшся?

— Зі мною усе нормально, — хлопець сміливо збрехав.

— Заспокойтеся! — кричала тим часом Тамара. — Так, я знаю, крилатий — мерзотник, і сама б охоче його віддухопелила. Але зараз нам треба думати, що робити з Бестією.

— Маємо трохи часу, — додав Яцек, до якого вже потроху повертався оптимізм. — Поки Сташека й Тимека замкнено, нам нічого не загрожує.

Артур нецензурно вилаявся, інші щось пробурмотіли з сумнівом.

Хуберт зі смутком тряхнув головою.

— Ми, може, й маємо час, — сказав він. — Але пані Целіна — ні. Вона помре, Ніно, якщо швидко не довезти її до шпиталю.

— Побачиш, усе буде добре, — вона поплескала хлопця по плечу, відчуваючи себе при цьому брехухою. Хуберт, на щастя, не дивився їй в очі.

Вона встала й пішла по чай.

— Ми повинні молитися, — саме говорила Лідка. — Якщо підемо дорогою з молитвою на устах, то бар’єр розступиться, і ми зуміємо повернутися додому.

— Я в житті не чув більшої дурості, — прокоментував Артур.

Лідка почервоніла й продовжила промовляти здравиці.

— Я ж просив тебе заткнутися! — крикнув хлопець, вириваючи рожанець з її рук. Намистини розсипалися по підлозі й покотилися із веселим стукотом, наче зернятка гороху.

— Облиш її, Артуре, — сказала за мить Еліза. — Вона боїться, як і всі ми.

— Я не боюся, — сказав похмуро хлопець. — Я лише хочу, аби ми залишалися при здоровому глузді.

— Добре, тоді, мислячи розсудливо, що ти пропонуєш? — запитала Ніна.

— Напитися, — захихотіла Тамара. — У підвалі, може, знайдеться якесь вино.

Артур мовчав, схоже, не знаючи, що сказати. Проблеми його позбавив Яцек.

— Якщо ми маємо ще тут лишитися, то мусимо перевірити, скільки в нас їжі, а потім поділити її на раціони і з’їсти спершу те, що псується найшвидше.

Це була перша розумна пропозиція.

— А ще наші сили, — додала Ніна. — Краще відразу зізнаємося, хто що може. Магія може знадобитися нам у боротьбі з Бестією.

— Я нічого не вмію, — буркнув Яцек.

— Може, вмієш, тільки цього ще не знаєш, — втішила його Ніна. — А ви?

Близнючки, як і Малгося, уміли робити так, щоб легкі предмети літали в повітрі, але жодна з них не володіла цими здібностями настільки, щоби вважати їх зброєю. Хуберт і Артур силою волі підсилювали вогонь, а Лідка заявила, що її молитва має велику силу, та до цього твердження Ніна поставилася скептично.

Маріуш похвалився, що до нього прилітають дикі птахи.

— Але, — додав він відразу, — я справді не можу бути в цьому впевнений. Якось увечері мені вдалося прикликати зграю дроздів, але може, це й випадково трапилося.

Ніна кивнула. У цьому, власне, й полягала проблема із силами: вони проявлялися так рідко, що діти навіть не мали шансу, аби добряче їх протестувати.

Утім, найцікавішим виявилося уміння Гелі, яка стверджувала, що може контролювати погоду.

— Могу зробіч дош чи туман, альбо таке там. Але іно надвечір, у ранок чи…

— Коли дощить, — закінчила Ніна. — Хочеш сказати, що вмієш прикликати дощ, але тобі для цього дощ і потрібен?

Хтось тихо засміявся, а Геля зі злістю глянула на Ніну.

— Піду я краще до комори — перевірити припаси, — Еліза погасила суперечку, що саме зароджувалася. — Яцеку, підеш зі мною? За нагоди можемо зробити якогось їдла.

Вони повернулися через півгодини, несучи тарілку зі скибками хліба із сметаною і цукром. Ніна вважала, що тут нема голодних, але хліб зник на диво швидко. Після вечері Еліза й близнючки заходилися наводити лад — при свічках, бо світло пропало, — а Маріуш приніс дрова, щоби розпалити камін.

Ніна підійшла до Яцека.

— Ти випадково не знаєш азбуку Морзе? — запитала дівчинка.

— Авжеж, знаю. А що?

— Я подумала, що скоро вже стемніє, то ми можемо спробувати світлом передати сигнал SOS.

— Вважаєш, що пані Стефанія зуміє проїхати крізь бар’єр?

— Ні, що ти. Якби вона могла, то давно вже була б тут, — Ніна ані на мить не сумнівалася у старшій жінці. — Але, може, ми зуміємо коротко сказати їй, що з нами відбувається.

— Добре, спробуємо, — Яцек загорівся новою ідеєю.

До них доєдналася Тамара, й утрьох вони вийшли з кімнати, а тоді вирушили на другий поверх, прихопивши по дорозі ще й ліхтар з дівчачої спальні. Яцек, коли його побачив, лише ствердно мугикнув.

— Непоганий, світло буде видно аж на іншому березі.

На другому поверсі Тамара відразу повернула до кімнати пані Целіни, а Ніна невпевнено зупинилася.

— Ми не могли б… передавати сигнал з іншого місця?

— А навіщо з іншого? — здивувалася Тамара. — Тут чисто й немає куряви. Ой, не будь такою вразливою. Пані Целіна не мала б нічого проти.

Ніна не була настільки впевненою — заходити в цю кімнату зараз, коли її власниця лежить поверхом нижче і, можливо, помирає, здавалося ненормальним. Утім, вона не сказала нічого.

У спальні пані Целіни панувала гнітюча атмосфера запустіння. Від згаслого каміна віяло холодом, світло ліхтаря виловило з темряви на столі розгорнуту книжку, в якій стирчала закладка, зроблена із засушеного маку. В повітрі відчувався ледь чутний запах парфумів. «Наче та, яка тут жила, недавно просто вийшла звідси, щоби вже ніколи не повернутися, — подумала Ніна, здригнувшись, а потім вилаяла себе: — Не будь вразливою».

Тим часом Яцек встановив ліхтар на підвіконня і відкрив вікно. На другому боці озера чорною формою на тлі зоряного неба вимальовувалися Маркоти. Містечко було темним, у жодному вікні не горіло світло, як учора і протягом кількох останніх ночей.

— Що я повинен передавати? — запитав хлопець.

— Можеш почати з простого SOS, — запропонувала Ніна.

Яцек підняв ліхтар до вікна. Три короткі блиски, три довгі й знову три короткі.

Вони чекали, напружено вдивляючись у протилежний берег, але нічого не відбувалося.

Яцек дав сигнал ще раз, а потім ще. Ніна обійняла себе руками. Літня ніч була теплою, але дівчинка тремтіла. «Прошу, — повторяла вона подумки. — Прошу, пані Стефаніє, відгукніться. Я хочу лише знати, чи нічого не сталося».

— Може, в них там немає ліхтаря? — запитав Яцек. — А якщо їм вимкнули світло, то тепер вони не в змозі передати сигнал.

— Пані Стефанія напевне про щось подібне подумала, — відповіла Ніна. Але навіть у її голосі з’явився сумнів. А якщо хлопець має рацію? Їй спало на думку, що насправді вона зовсім не знає, чи відома старшій жінці азбука Морзе. Може, вона розпізнавала тільки один-єдиний найпопулярніший сигнал: SOS.

Але вони не мали іншого виходу, як тільки продовжувати. І врешті їхню терплячість було винагороджено. В одному з темних вікон блиснуло світло.

— Гляньте! — крикнув Яцек.

— Не радій ще. Може, це зовсім не пані Стефанія, — зупинила його Тамара.

— Це мусить бути вона! Гляньте, вона передає повідомлення…

І справді, світло гасло, а потім загоралося у коротких і довгих відблисках.

— Що вона говорить? — питала зацікавлено Ніна. — У неї усе гаразд?

— Чекайте… не так швидко… о рани Божі, я заплутався, — Яцек застогнав. — Я знаю азбуку Морзе, але…

— Теоретично. Ми знаємо, — закінчила Тамара.

— Попроси пані Стефанію, аби вона передавала повільніше, — запропонувала Ніна.

— Ага, а ви знайдіть папірець і щось для записів.

Обидві дівчини кинулися до столу, але Тамара була швидшою. Із тріумфом вона подала Яцекові папірець із зошита й олівець. Хлопець поклав папірець на підвіконня й при світлі ліхтаря почав записувати послідовності букв.

— Там пані Стефанія і професор Хельман, який запитує, що з Тамарою…

— Мій батько? — здивувалася дівчина. — Ніно, ти викликала мого батька?

— Ну‑у-у… так. Ти гніваєшся?

Тамара зітхнула.

— Ні, мабуть, ні, — вона відвернулася від Яцека. — Скажи татові, що в мене все гаразд.

— Говорять, що не можуть доїхати до монастиря, — проінформував за мить Яцек.

— Скажи їм про бар’єр. І про те, що ми вийдемо звідси, коли переможемо Бестію.

— Це останнє краще не казати, — буркнула Тамара. — А то у тата станеться серцевий напад.

Розмова світлом тривала якийсь час, раптом у певний момент Яцек нахмурився.

— Не розумію… Вона говорить, що до Маркотів приїхала… армія?

— Армія? — не розуміючи, повторила Ніна.

— УВАГА — ДИВНІ — ПОДІЇ — ВИКЛИКАНО — АРМІЮ, — прочитав по літерах Яцек. — Це, мабуть, означає, що приїхало військо, щоби розібратися, що відбувається у Маркотах. Не розумію, чому нам бути обережними? Це ж, мабуть, добре, що армія приїхала? Може, вони зможуть пробитися крізь бар’єр?

— Не будь ідіотом! — гарикнула Тамара. — Знаєш, що військові зроблять з бандою дітлахів із магічними здібностями? Позачиняють нас у лабораторіях і почнуть тестувати.

— Або розріжуть, аби побачити, що в нас усередині — чи не відмінне від звичайних людей, — похмуро додала Ніна. — Це вже не кажучи про те, що нас допитуватимуть хоча б тому, що ми приятелювали з янголом. А нам усім відомо, як воно: бути на допиті в армії.

— Я не знаю, — запротестував Яцек.

— Битимуть тебе, — заявила Тамара. — І обливатимуть холодною водою. І світитимуть в очі різким світлом. Вистачить?

— І ще ти ніколи не повернешся додому, — додала Ніна.

— Ви що, серйозно? — хлопець тріпнув головою.

— Майже, — Ніна вирішила бути чесною. — Може, нас би й відпустили за якийсь час. І, можливо, ми б тоді ще залишалися у доброму стані; у більш‑менш доброму.

— Гаразд, тоді ми подумаємо, як оминути армію, коли бар’єр зникне.

— Якщо бар’єр зникне, — буркнула Ніна. — Так чи інакше, зараз наша найбільша проблема — це Бестія. Про армію ми подумаємо потім.

Тамара та Яцек погодилися, кивнувши головами.

Тієї ж миті в коридорі почулися швидкі кроки. Ніна здригнулася, бо такий поспіх не обіцяв нічого доброго.

— Кей єсти? — голос належав одній з близнючок. — Ніно? Яцеку? Тамаро?

— Тут, — хлопець відчинив двері, і Кароліна підійшла до них зі свічкою у руках.

— Йдімо наниз, Артур хче Лідку затовкти.

— Що? — очі Яцека стали, наче блюдця. Ніна за його плечима тихо застогнала.

— Хче йі затовкти, — повторила дівчина. — Дерся, шо Лідка єст той диябол, шо в деревах сидить. Х’дімо, поки нема біди.

Вони побігли, а Кароліна хаотично пояснювала, що сталося. Ніна з тих пояснень зрозуміла лише, що, коли вони були на другому поверсі, у дверях кімнати з’явилася Лідка, одягнена як для виходу, із валізкою в одній руці й сумкою — в іншій.

— Доведу вам, що завдяки молитві можна перетнути бар’єр, — заявила дівчина. — От побачите. Якщо хтось бажає, то може йти зі мною.

І тоді Артур знову розлютився. Пхнув дівчину, поваливши її на підлогу, сумка Лідки розкрилася, з неї повипадали різні речі. Хлопець нахилився, щось підняв, а потім…

— Ано цілком звар’яв, — закінчила, посапуючи, Кароліна.

Вони увірвалися у кімнату, коли Артур боровся з Хубертом. Малгося плакала, решта молоді роздивлялася Лідку, яка зіщулилася на підлозі й намагалася витерти кров, що лилася з розбитого носа. Її руки й обличчя були вимазані червоним, ліве око вже зникало під набряком.

Ніну зачепило, що ніхто не намагався їй допомогти. Тільки Хуберт робив спроби стримати Артура.

— Що тут відбувається? — запитала вона, але питання її потонуло в голосному плачі Малгосі й репетуваннях хлопця, який усе ще намагався вирватися.

— Досить! — Тамара, як виявилося, мала куди міцніший голос: від його звуку Малгося перестала нарешті рюмсати, а Артур завмер.

— Я хочу врятувати ваші шкури! — сказав він зі злістю. — Бо ви лише балакати можете. Пусти, кретине! — він нарешті вивільнився з рук Хуберта, вдихнув повітря, а потім підняв із землі невеличку картку.

— Що тут відбувається? — запитала Ніна.

— Лідка — це демон, — заявив Маріуш. — Вона хоче усіх нас повбивати, тож ми мусимо порішити її першими.

Геля кивнула, Еліза, здається, сумнівалася, але й вона не мала наміру захищати Лідку.

— Про що ви говорите? — голос Ніни небезпечно наблизився до межі істерики.

— Дивися, — Артур сунув їй у руку картку, яка виявилася шкільним квитком. — Ти говорила, що хтось тут є не тим, за кого себе видає, так? І що серед нас ховається демон. Ну так ось він, маєте.

— Та ви схибнулися! — крикнула вона розпачливо. — Це не так. Я ніколи…

— Дивися, — з натиском повторив Артур.

Вона глянула на посвідчення. Ім’я і прізвище співпадали: Лідія Ґалік, але на фото був хтось абсолютно інший.

Факт — та особа нагадувала Лідку, вони обидві мали однакову овальну форму обличчя, схожі риси й ідентичні зачіски, але дівчинка‑підліток на шкільному посвідченні була куди менш вродливою, здавалося, що на фото — її бридкіша сестра. Те, що в Лідці викликало захоплення, в іншій дівчині видавалося звичайним. У неї було безбарвне обличчя, позбавлене гармонії і того невловимого, що й створює красу.

— Хто це? — здивована Ніна перевела погляд з посвідчення на Лідку й назад.

— Я, — хлипнула та, все ще лежачи на підлозі. — Присягаюся! На цьому фото — я!

— Яким дивом… — у голові Ніни щось блиснуло, думка була далекою, хоча важливою, у цьому дівчинка була переконана. — Яким дивом ти можеш на фото мати такий вигляд, а в житті — інакший?

— Може, в неї хороший макіяж, — сказав Артур, але цей жарт нікого не розвеселив.

Ніна схилилася і подала Лідці носову хусточку. Дівчина почала витирати кров.

— Як це можливо?

— Не знаю! Це сталося в нічному потягу, коли я їхала до Маркотів. Я… все життя була бридкою, дуже хотіла бути гарною й постійно про це молилася, і тоді… тоді Бог до мене прислухався й обдарував милістю. Просто… я пішла ввечері в туалет у вагоні, щоб умитися перед сном, глянула в дзеркало й… побачила, що стала вродливою. Насправді! Я не брешу вам. Я так сильно боялася, що якось уранці прокинуся і знову буду такою, як раніше. Не могла в це повірити, й тільки потім зрозуміла, що Бог хоче, щоби я цю свою вроду йому віддала. І тоді…

— Ти нас кретинами вважаєш? — презирливо кинув Артур.

— Це й справді звучить по-ідіотськи, — додала Еліза. — Навіть магія не може робити таких чудес. І навіщо Богу давати вроду саме тобі?

— Це правда, — голос Лідки був змучений, але сповнений емоцій. З носа дівчини надувалися криваві бульбашки, але вона не мала наміру ані на крок відступати від своєї версії. — Можете мені не вірити…

— Я тобі вірю, — сказала Ніна, здивувавшись цьому навіть сама.

— Ще одна кретинка, — пирхнув Артур.

— Ніно, це ж неможливо, — втрутилася Тамара, промовляючи лагідно, наче звертаючись до божевільної.

— Заткніться! — Ніна закрила вуха долонями. — Дайте мені хвилинку подумати!

— Але… — цього разу відізвався Яцек.

— Тихо! Я думаю.

Дивно, але більше ніхто не одізвався, що пізніше — значно пізніше, коли Ніна вже мала час подумати про таку дурню — наповнило дівчинку певною гордістю. Може, її не дуже любили в монастирі, але принаймні шанували її розумові здібності.

Лідка, яка з гидкого каченяти перетворилася на приголомшливу красуню.

Яцек, який ще недавно бив посуд у Сільвії, Яцек зі своїми «теоретичними знаннями» й браком практики, які дивним чином суперечили його спритності. Чому хлопець із такими вмілими пальцями ніколи не намагався збудувати годівнички для птахів, якщо ними цікавився? Чому не записався у гарцери, якщо прагнув цього?

Яцек, який, схоже, краще почувався у компанії дівчат. І це було характерною рисою усіх товстих, незграбних хлопців, з яких сміялися товариші…

Тамара, відважна й безстрашна Тамара, з якою раніше не траплялося нічого цікавого.

Еліза, яка — якщо вірити чесній Гелі — після приїзду до монастиря заявляла спочатку, що не любить опікуватися дітьми й хворими, змінила свою думку на сто вісімдесят градусів.

І Тимек, чарівний Тимек, який міг переконати будь‑кого, що дощ, який ллється з неба, означає чудову погоду, і про якого його власна мати сказала: «Ніхто йому не вірив».

І це враження, що в монастирі кожен щось приховує… авжеж, йшлося про магію, але й не тільки про неї.

Вона зітхнула. «З якого це часу ти така мудра?» — запитала Тамара тиждень тому (рани Божі, як же давно це було), на що Ніна відповіла: «Десь тридцять шість годин», навіть не розуміючи, що вона влучила в ціль.

— Я хочу вас про дещо запитати, — сказала вона повільно. — Тільки обіцяйте, що не брехатимете.

— Питай, — кинула Тамара спокійно. Решта відповіла більш‑менш охочими кивками. Артур стиснув рота, але не відізвався.

— Чи… зараз, коли це було… тиждень тому, у вівторок пізнім вечором нічого у вас не змінилося?

Усі мовчали. Схоже, що ніхто не хотів говорити першим.

— Тамаро?

На мить здавалося, що дівчина нічого не відповість, але нарешті вона перемогла себе й подивилася на присутніх з викликом.

— Ви всі вважаєте, що я відважна, так? Але так було не завжди. Більшість мого життя я була страшенною боягузкою. Мене все лякало: павуки, темрява, собаки, навіть швидка їзда в машині. А коли я мала відізватися до когось чужого, то починала труситися і пітніти. Трагедія, ага. Але я тримала обличчя. Що більше я була наляканою, то більшого крутька із себе вдавала, нехай би всередині я вся тряслася. А того вечора, це було відразу після приїзду в Маркоти, наче… все, що я тільки вдавала, стало правдою, розумієте? Раптом я відчула, що мені діла немає до того, що люди можуть з мене сміятися, і я вже не боялася говорити вголос те, про що думаю. Не боялася вже нічого.

Ніна подякувала їй кивком.

— Яцеку?

— Я був тюхтієм, ага? — хлопець почервонів. — Звичайним товстим тюхтієм, який може перечепитися на рівній дорозі й б’є посуд, а коли грає у футбол, то не потрапляє по м’ячу. А потім… це змінилося. Щоправда, я й досі товстий, але раптом виявилося, що я також несамовито спритний, наче мої м’язи самі знають, що робити. Я навіть не маю ні про що думати.

— Елізо?

Найстарша дівчина стенула плечима.

— Раніше я не любила займатися дітьми, але тепер люблю. Що в цьому дивного? Люди змінюються.

— Гелю?

— Давнєй я не знала, шо тре’ завше гварить правду, а тераз знаю.

— Кароліно?

Друга з близнючок безпорадно покачала головою.

— Ти раптом відчула себе дорослою, правильно? — допомогла їй Ніна. — Наче за кілька хвилин ти перестала бути дитиною й постаршала на кілька років. Це, мабуть, здалося тобі страшенно дивним?

— Звикла, — буркнула Кароліна.

— Артуре?

— Здогадайся, якщо така мудра.

— Добре, я готова закластися, що ти не завжди був швидким. А Маріуш не завжди мав таку силу.

— І що з усього цього випливає? — пирхнув худий хлопець.

— Те, що тиждень тому, у вівторок увечері, помер Славек — хлопець, який був саме таким, яким повинен бути Обраний: вродливим, відважним, сильним, спритним, швидким, правдивим, уважним до інших й обдарованим силою переконувати, а також надто зрілим, як на свій вік.

— А ми наче успадкували ці риси після його смерті? — Тамара першою відважилася сказати вголос те, про що всі інші вже подумали.

— Так, мабуть, так. Маєте інше пояснення?

— І мені дісталася відвага? А Лідці — його неземна врода?

— Авжеж.

— Пощастило, — буркнула Тамара.

— Ну, не знаю, коли повернеться додому, то її і рідна мати не впізнає, — розсудливо запротестував Яцек, через що Тамара трохи розвеселилася.

— А я дуже сильний, — повільно сказав Маріуш, після чого повторив, насолоджуючись кожним словом. — Дуже сильний.

— Якщо ти хочеш, аби це прозвучало скромно, то спробуй знову, — пирхнула Ніна.

— А ти, Ніно, — примружився Артур, — тепер розумна?

— Розумною я була й раніше, — обурилася дівчинка. — Тепер я порозумнішала.

Утім, вона розуміла, що це не повна правда. Давня Ніна не була нерозумною, але їй бракувало… спостережливості. Так, мабуть, це правильне слово. Ніна і тиждень тому вміла вигадувати різні речі, але вона б ніколи в житті не звернула увагу, наприклад, на обсипані білим пилом черевики Хуберта — навіть якби вони їй упали на голову.

— І що це нам дає? — Артур і далі залишався скептичним. — Моя швидкість і сила Маріуша можуть стати в нагоді у битві з Бестією, але як має допомогти те, що вона, — він вказав на Лідку, яка все ще сиділа на підлозі, — вродлива, а Геля мовить правду?

— Не знаю, — визнала Ніна. — Певно навіть янголи не могли передбачити, що станеться щось схоже. Так мені здається. Вони також не повністю контролюють усі ці магічні зміни. Квазімодо мені сказав.

— Квазімодо? — здивувалася Еліза.

— Янгол, так я його назвала, бо…

— Давай не про це, — роздратувався Артур. — Ми тільки язиками плещемо й залишаємося там, де й були, й досі ні на гріш не маємо ідей, як із цього вибратися.

Із цим довелося погодитися.

У скло задзвонили перші краплі дощу. Усі раптом замовкли, неспокійно переглядаючись. Нарешті, Маріуш першим вийшов із заціпеніння і підкинув поліно в камін, а Еліза допомогла встати Лідці.

— Вибач, — сказала Еліза. — Я на мить справді повірила, що ти демон. Через це все в нас, певно, в головах перемішалося. Якби я трохи подумала, то зрозуміла б, що це дурня. Ходімо, допоможу тобі вмитися.

Близнючки пішли на кухню і повернулися із кружками, до половини наповненими какао.

— Решта молока, тре’ пити, бо скисне, — заявила Геля.

Через хвилину в кімнату зайшла Лідка, вже вмита і у свіжій блузці. Губи мала припухлі, навколо ока розливався великий криваво-фіолетовий синець. Дівчина всілася біля каміна, обхопила коліна руками. Артур поводився так, наче нічого не трапилося, а вона навіть не дивилася у його бік.

Ніна всілася поряд.

— Усе нормально?

— Так, дякую, — обличчя Лідки засвітилося. — Я уже вибачила Артурові.

— Маю надію, що на тобі не залишиться жодних шрамів…

— Це не має значення. Бог подарував мені вроду, і, якщо захоче в мене її відібрати, я з радістю віддам цю красу.

— Ну, якщо чесно, то красу ти маєш не від Бога, а від прибульців із космосу. Вірніше, безпосередньо від Славека.

— Янголи — божі створіння. Як би ти їх не назвала, вони є частиною Його плану.

Ніна не вірила, що Бог десь там, у глибинах космосу, створив расу дивних істот, аби одного дня ця дівчина стала гарною, а інша — розумною. Це було… надто ексцентрично, як на її смак. Хоча, може, вона трохи Лідці й заздрила: тепер їхня подруга-красуня чи не єдина з них зберігала спокій. Схоже, довіра до молитви непогано охороняла її від страху.

Пані Целіна на мить отямилася, а Хуберт скористався цим, щоби її напоїти. Жінка розкашлялася. Її очі, завеликі на блідому обличчі, запали, руки стискали рукав хлопця так, як потопленник хапається за мотузку.

Ніна відвела погляд.

Як сказав Яцек, їжі в них було достатньо, аби прожити три-чотири дні та, може, навіть тиждень, якщо заощаджуватимуть (хоча Ніна не вірила, що будуть). «Тиждень», — подумала вона. Їй у голові не вміщувалося, що вони можуть залишитися у монастирі так довго. Для пані Целіни це означатиме вірну смерть, а для Хуберта — можливе зараження й ампутацію.

Хай його!

Еліза запропонувала зіграти в щось, але жоден не мав бажання. Близнючки принесли ковдри зі спальні й розклали їх перед каміном, Малгося дрімала, скрутившись у кріслі. Пробило одинадцяту, але ніхто не мав бажання першим іти до спалень. Разом вони почувалися у безпеці — принаймні частково.

Ніна вдивлялася у вогонь, розхитуючись. Вона була зморена, але заснути не могла.

Пів на дванадцяту.

Близнючки перешіптувалися, Яцек крадькома хрумкав кубиками цукру, а Артур та Маріуш сиділи із похмурими обличчями, намагаючись не дивитися один на одного.

Дванадцята.

Лідка нарешті перестала молитися, Тамара знову повернулася до тієї само сторінки зачитаного детектива, який вона намагалася читати. Еліза встала й запитала, чи не хоче хтось чаю, але їй ніхто не відповів.

Маріуш підкидав у вогонь дрова.

«Час духів», — подумала Ніна, і майже тієї самої миті в коридорі залунали кроки.

Обличчя відразу витягнулися від страху, в очах блиснула паніка. Малгося прокинулася і притулилася до Елізи, яка турботливо її обійняла.

Усі вдивлялися у двері, наче загіпнотизовані, поглядом, яким курка могла б вдивлятися у змію, що вповзає до кошика.

Двері скрипнули, і на порозі став Квазімодо.

Ніна мало не розсміялася від полегшення, але серйозне обличчя янгола не обіцяло нічого доброго.

Крилатий обвів поглядом тих, хто зібрався у кімнаті.

— Ви говорили, що замкнули хлопців, яких отримала Бестія, так?

— Сташека і Тимека, так, — відповіла Тамара, бо ніхто інший не квапився відізватися. — Вони в підвалі, а що?

— Тоді хто ж ходить монастирем?

— Що? — очі дівчини стали круглими, наче денця стаканів.

— Я бачив двох хлопців: один великий і товстий, а інший — малий і худий. Це ж вони?

Тамара приголомшено кивнула.

— Хтось їх випустив? — запитала здивовано Еліза, а Яцек першим подумав про те, що було найважливішим.

— Ми мусимо пильнувати, щоби вони не подовжили стежку!

Тамара підхопилася і вискочила з кімнати, за нею побігли Артур і Маріуш, а за мить вагання — і Яцек. Ніна не ворухнулася. Її огорнуло відчуття безпорадності. Тільки зіщулилася, стискаючи кулаки й повторюючи пошепки: «Прошу, прошу». Притому вона не знала, кого просити і про що. Щоби стежка лишалася незакінченою? Щоби хтось прибув їй на допомогу? Щоб усе це виявилося тільки поганим сном, від якого можна прокинутися?

Тамара з хлопцями повернулася через кілька хвилин. Ніні не знадобилося навіть питати — достатньо було побачити їхні обличчя.

Сташек і Тимек продовжили стежку аж до Кола.

Це означало, що Бестія може будь‑якої миті увійти в монастир.

29 Послідовність молитов у католицтві; при читанні її віруючий часто перебирає спеціальні чотки — по одній намистині на молитву; кількість молитов і їхню послідовність чітко визначено.

РОЗДІЛ ЧОТИРНАДЦЯТИЙ,

в якому з’являється Бестія

і прилітають птахи

— Прошу, не кричіть! — заволала змученим голосом Малгося. У її очах стояли сльози, губи тремтіли. Це трохи витверезило інших.

Еліза обійняла дівчинку.

— Не бійся, сонечко, нічого поганого не відбувається, — запевняла старша дівчина, але її словам бракувало впевненості.

Артур швидко стрибнув до дверей і прокрутив ключ.

— Шо зара? — очі Гелі були розширені від переляку.

— Ми мусимо перейти в сад, — Яцек намагався зберігати спокій, хоча й було помітно, що робити це йому непросто. — Там ми будемо в безпеці, якщо вже Бестія не може ходити по живому.

— Дощить, — Тамара глянула у вікно. — І холодно. Як довго ми витримаємо назовні, під дощем і в холоді? Серед ночі? Із пораненою жінкою?

— Ми можемо замкнутися у сараї для інструментів. Там, мабуть, також холодно, але матимемо дах над головою. І не панікуйте! Паніка нам ні до чого.

Геля, як на замовлення, вибухнула голосними схлипуваннями.

— Умремо тута всі, — рюмсала вона, тоді як Кароліна даремно намагалася її заспокоїти.

— Перш за все, — Артур примружив очі, дивлячись на Квазімодо, — ми мусимо викинути звідси його. Бестія його шукає, і поки він тут, ніхто з нас не буде в безпеці. Ну, давай, гаде, геть звідси!

Знівечений янгол кивнув та рушив до виходу. У його очах одночасно були і сум, і насмішка.

— Ні! — крикнула Ніна. Ще недавно вона сама думала про таке рішення, але тепер їй це здавалося небаченою жорстокістю. — Ми не можемо отак просто викинути його!

— Чому ні? — відізвалася Еліза. — Ми його не знаємо, ми нічого йому не винні. Чому нам через нього наражатися на небезпеку?

— Краще, щоби згинув він, а не ми, — Маріуш виказав практичність мислення.

Ніна глянула на Тамару та Яцека, шукаючи допомоги. Але дівчина стенула плечима, а хлопець відвів погляд.

Запротестував лише Хуберт.

— Це не по-людськи, — сказав хлопець. — Ніна напевне щось вигадає, і тоді ми справимося з Бестією.

— Якщо він звідси не зникне, Ніна не матиме достатньо часу на обдумування.

Квазімодо повернувся до Ніни.

— Це слушно, — сказав він, а потім трохи вклонився. — Але, незважаючи ні на що, дякую.

Він провернув ключ у замку і вийшов, а Ніна побігла за ним.

— Вибач, — прошепотіла вона, думаючи про себе: «Що я виробляю?» Монастир був тихим і наче набурмосеним, дощ барабанив у шибки, відлуння кроків відбивалося від кам’яних стін. Чи Бестія уже всередині? Ніна майже відчувала, як за її спиною росте зловорожа тінь. «Що я виробляю? — повторила вона подумки. — Ми всі давно маємо бути в саду».

— Ми ж вас використали, пам’ятаєш? — в очах Квазімодо з’явилася насмішка. — Ти так часто змінюєш думку?

— Я дівчина, маю право бути непостійною, — буркнула вона.

— Мабуть, я зараз повинен сказати, що дам зжерти себе Бестії і цим вас врятую, так? Але я боюся, що шляхетність ніколи не була моєю чеснотою.

Ніна стиснула губи. Чи вона дійсно на це розраховувала? Що янгол заради них пожертвує собою?

«Що ж, це хоча б якийсь вихід», — промовив голосок у її голові, а крилатий трохи посміхнувся.

Вона примусила себе говорити, аби проковтнути злість.

— У саду… у саду ти маєш бути в безпеці.

— Але буду мокрим і змерзлим, так? — вишкірив він зуби. — Не переймайся, я зумію про себе подбати. А ви?

— Ми маємо чесноти Обраного. Так наче… успадкували їх після його смерті. Ви знали, що щось подібне може статися?

— Ні, не думаю, щоби в наших планах було щось подібне, — стенув він плечима. — Магія інколи дивує навіть нас самих.

— Я так і думала, — Ніна кивнула.

— Повертайся всередину, — Квазімодо вказав на двері, з‑за яких нервово виглядав Яцек.

— Ніно!

— Уже йду.

Вона хотіла сказати щось розумне на прощання, але не знала, що б це могло бути. Бережися? Не дай їм себе з’їсти?

Квазімодо послав їй ще один насмішкуватий погляд, відвернувся і пішов.

У кімнаті з каміном Маріуш з Елізою саме переносили пані Целіну на ковдру. Хуберт намагався допомагати, хоча з пораненою рукою мало що міг зробити.

— Ми не можемо отак вийти назовні, — нервувалася Еліза. — Візьмемо плащі й завдяки цьому уникнемо переохолодження.

— І станемо дуже здоровими трупами, — буркнула Ніна, а у відповідь старша дівчина зміряла її промовистим поглядом.

— Дощовики висять біля дверей. Нам не треба далеко ходити, аби їх забрати, — Яцек намагався замирити обидві сторони.

— Хапайте ковдру! — командувала Еліза. — Кароліно, ти біжи по лампу, Яцеку — по ліхтар. Повільніше, без паніки!

— Я б її залишив, — Артур глянув на пані Целіну. — Видно ж, що довго вона не протягне, тільки втратимо через неї час.

Хуберт за один стрибок опинився біля худорлявця і зацідив йому в писок здоровою рукою. Артур гепнувся з виразом здивування на обличчі. Усе сталося так швидко, що ніхто не встиг відреагувати. Тільки за мить Еліза крикнула:

— Перестань, що ти робиш, на милість Божу!

Хуберт важко дихав, рум’янець на блідих щоках був такий, як у хворого на сухоти. Руки все ще були стиснуті в кулаки. Артур люто мружив очі, й на мить здалося, що він кинеться на хлопця, але тільки сплюнув криваву слину й витер рота.

— Ідіоти, — сказав він презирливо. — Хочете померти через цю напівживу бабу? Прошу — дорога вільна. Я ж маю намір жити.

Артур підвівся, а Еліза впіймала за лікоть Хуберта, який, здавалося, мав намір врізати Фліпу ще раз.

— Ходімо, — сказала вона. — Не маємо часу.

Артур ішов перший, із затятим, похмурим виразом обличчя. За ним — Маріуш, Еліза, Яцек і Тамара, які несли ковдру з пані Целіною. Ніна йшла майже останньою, час від часу неспокійно озираючись.

— Не біжіть! — нагадувала решті групі Еліза. — Обережно! Яцеку, міцніше тримай ковдру! І тиша, не розмовляти!

— Ну, ти ж сама верещиш, — буркнув Яцек.

Ніна озирнулася у темний коридор за спиною. Чи їй здалося, чи там справді промайнула якась тінь? Вона приспішила кроки. «Бестія не стане за нами гнатися, — умовляла вона себе. — Вона ж хоче дістати Квазімодо».

Це була жахлива думка, але якимось чином заспокійлива.

Світло в коридорі заблимало й згасло, з чиїхось губ зірвався здавлений крик. Малгося знову почала плакати. У темряві було чути важке, перелякане дихання, у Ніни пульсувала в скронях кров.

— Спокійно, — голос Елізи тремтів. — Нічого страшного, тут світло гасне завжди. Яцеку, засвіти ліхтарик!

Хлопець забурмотів під ніс, щось ударило в підлогу — і за мить сніп яскравого світла розтяв темряву. Вони рушили далі. З вішалки біля дверей зняли дощовики і плащ‑палатки, а потім із полегшенням вискочили («Не біжіть», — повторювала Еліза, але її мало хто слухав) надвір, прямуючи в сарай для інструментів.

Сарай, на щастя, був чималим, так що кільканадцять осіб розмістилося у ньому без особливих проблем. Ніна стратегічно зайняла місце біля брудного вікна, Маріуш підпер виламані двері старим триногим стільцем. Ковдру з пані Целіною поклали на землю, і Хуберт відразу схилився над жінкою, аби перевірити, чи не зашкодило їй не дуже делікатне транспортування. Крізь шпарини у вікні віяло запахом дощу. Еліза тримала гасову лампу, світло якої вихоплювало з темряви налякані приголомшені обличчя.

Ніна обережно глянула на абрис, що вимальовувався під брезентовою плахтою у темному кутку сарая. Собака. Мертвий собака, що колись був Сільвією. Дівчинка нервово сковтнула слину. Здавалося, що всі вже, окрім неї, встигли забути, що тіло нещасної тваринки лежить тут. Може, це й добре, бо ще бракувало, аби Малгося чи Геля впали в істерику, побачивши мертву вівчарку. Ніна принюхалася: труп, на щастя, не смердів, у сараї пахло лише курявою і вологою соломою. Потім вона перевела погляд на інших з їхньої групи. Здавалося, що поки вони в безпеці, бо сарай оточував газон, але ж усі розуміли, що це не може тривати довго.

— Тре’ тікать геть, до лісу, — повторювала вперто Геля.

— Ні! — запротестував різко Хуберт. Ніна озирнулася на нього: очі хлопця горіли. — Це нічого не дасть. Рано чи пізно нам все одно доведеться помірятися силою з Бестією. А її можна перемогти, бо інакше янгол нас тут не залишив би…

— Азкіель усе ще мав надію, що хтось із нас виявиться Обраним, — нагадала Ніна.

— Що з того? Славек, незважаючи ні на що, був людиною. А якщо одна людина мала перемогти Бестію, то всі ми тим більше можемо її перемогти. Нас одинадцятеро, ну, десятеро, не враховуючи Малгосю. Хочете сказати, що удесятьох ми виявимося гіршими за одного хлопця? Я готовий битися, — він обвів гордим поглядом змерзлу й нещасливу громадку. — Навіть якби мав пожертвувати власним життям…

Маріуш тим часом допитувався, хто, власне, випустив Сташека й Тимека.

— Малгося, ано я бачила ї, як ішла тихцем до кухні, — сказала Геля.

Усі погляди втупилися у дитину, яка тулилася до Елізи. Дівчина трохи її відсунула.

— Малгосько? Це правда?

— Зрозуміло, що правда, — із погордою кинув Артур. — Хто ж інший мав їх випустити? Крім неї, ні в кого не було причин. Вона ж із Тимеком приятелювала.

— Перевір, чи ключ у тебе, — порадила Ніна.

Еліза встромила руку до кишені.

— Немає, хтось його забрав, — глянула підозріливо на Малгосю. — Ти увесь час сиділа поряд… Скажи правду, ти відімкнула підвал? Не бійся, ми не злимося на тебе.

— Я злюся, — гарикнув Артур.

— Це не я! — крикнула дівчинка. — Я тільки до дверей підійшла і… і слухала, бо думала, що почую Тимека, але я туди не заходила! Навіть якби я мала ключ, і тоді б не увійшла! Я боюся Тимека, він зараз дивний!

— Тихо, тихо, заспокойся, — казала їй Еліза.

— Не має значення, хто відчинив, — сказав Хуберт. — Це вже сталося, нічого із цим не вдієш.

— Ясно, дитина нас, може, повбивала всіх, але ж ні, ми не матимемо до неї претензій, бо що сталося — не відстанеться, — пирхнув Артур. — Ото б я її відшмагав…

— Спробуй тільки торкнутися Малгосі! — обурився Маріуш.

— Припиніть! — Ніна затисла вуха долонями. — Прошу, припиніть!

— Ніна має рацію, — підтримала її Тамара. — Таким чином ми нічого не доб’ємося.

— Що тепер? — тихо запитав Яцек.

— Тепер Ніна щось вигадає, — заявив Артур. — Вона ж наймудріша.

Погляди молоді відразу втупилися у Ніну. Окрім Артура, в голосі якого чулася явна іронія, усі дивилися на дівчинку з надією. Так, це точно була надія, жадібна й відчайдушна. А якщо чесно, то навіть худий Фліп розраховував на те, що Ніна НАСПРАВДІ щось вигадає. Але ж це не мало сенсу! Вони не могли вимагати від неї, щоби вона отак просто знайшла спосіб перемогти потвору з іншого світу!

— Я не зможу! — крикнула Ніна. — Не отак відразу! Мені потрібен час!

— Ну то маєш приблизно стільки, скільки ми тут витримаємо, — прокоментував Артур. — Тож краще поквапитися.

Хуберт стиснув їй плече.

— Знаю, ти зарадиш. Якщо хтось може вигадати спосіб знищити Бестію, то це ти.

Тамара та Яцек гаряче кивнули.

— Сядь коло пані Целіни, спокійно подумай, а ми не будемо тобі заважати, — запропонував Хуберт.

«Та вони збожеволіли, — думала Ніна, зіщулившись біля непритомної опікунки. — Просто з глузду з’їхали. Чи я їм фея, щоби знати всі відповіді?»

«Я хочу повернутися додому», — стогнала вона подумки, відчуваючи, як в очах збираються сльози. Це все було наче кошмарний сон, від якого несила прокинутися. Думки Ніни перескочили на батьків. Як вони будуть себе почувати, коли вона помре? Уявляла власне поховання, схиленого над могилою посивілого батька, заплакану матір, яка тримає за руку смутного Шимека… Від усього цього розрюмсалася і вона сама.

— О рани Божі, тільки не це, — буркнула Тамара, яка раптом присіла поряд із нею. — Ну, досить, не плач.

Яцек приєднався до дівчат.

— Але можеш про це подумати. Слухай, Хуберт має рацію: якщо хтось і може знайти спосіб проти Бестії, то тільки ти. У Бестії має бути слабке місце.

— А якщо його немає?

— То нам не залишиться нічого іншого, як тільки кинутися на неї голіруч, — заявив Хуберт, долучаючись до їхньої трійці.

Ніна відкрила рота й відразу закрила. Це звучало як ідіотський жарт, але, на жаль, жартом це не було. Дівчинка не сумнівалася, що син Маури Левицької зможе зробити те, про що говорив.

Здавалося, що всі навколо подуріли.

«Думай, Ніно, думай», — наказувала вона собі.

На що розраховував Азкіель? Вочевидь, на Обранця. Славек був сильним, швидким, умілим тощо. Тільки чи всіх цих рис насправді було достатньо, аби перемогти істоту з іншого світу? У битві з вовком чи ведмедем у тебе мало шансів на перемогу. Але ти принаймні знаєш, що на тебе чекає: ікла та кігті. А у випадку з Бестією ніхто нічого не знав. Ані як вона атакує, ані яку має зброю, ані навіть який вона має вигляд. На лихо, якщо це була істота з космосу, то могла мати шість щелеп і по десять пазурів на тридцяти лапах. Могла плюватися отрутою або вбивати думкою, навіть не підходячи до жертви. Або ще щось, що й на думку людині не спало б…

— А де Лідка? — раптом запитала Еліза.

Вони роззирнулися — і справді, дівчини з ними не було. Ніна застогнала, бо мала відчуття дежавю. Точно так було, коли Лідка виявилася пораненою, а Тимек і Малгося зникли в саду.

— Мабить, бестія ї по цьомку хапснула, — похмуро заявила Кароліна, на що Геля писнула високим, істеричним голосом.

— Спокійно! — наказала Еліза. — Лідка, думаю, сама від нас від’єдналася. Вона ж останньою йшла?

Ніна кивнула. Вона деякий час бачила, коли озиралася, красиву дівчину позаду себе. А потім… потім уже ні. У монастирі вона думала тільки про те, аби якнайшвидше дістатися до виходу, ні до чого іншого їй не було діла.

— На скільки закладемося, що та ідіотка пішла за валізкою і тепер чимчикує до бар’єра? — Артур презирливо скривився. — З молитвою на устах і подібним.

— Ми мусимо її затримати, — Еліза вже відсувала стілець, яким вони підперли двері. — Хто зі мною? Маріуше? Яцеку? Ох, не робіть таких облич, ми не повертаємося у монастир. Артур має рацію, Лідка напевне піде до містечка дорогою. Треба її повернути. Немає сенсу в тому, щоби дівчина валандалася десь уночі, мокнучи. Артуре?

Хлопець стиснув губи, стенув плечима й відвів погляд — може, йому таки було трохи соромно.

— А якщо Лідку дійсно викрала Бестія? — тихо відізвався Маріуш, на що Артур тільки пирхнув.

— Тоді ми їй уже не допоможемо, — тверезо оцінив Яцек.

— Я можу повернутися у монастир, — запропонував Хуберт. — Я не боюся.

— Я також не боюся, — поспішив запевнити Маріуш.

— Ніхто не повернеться у монастир, — підсумувала Еліза. — Це надто небезпечно. Хуберте, залишися. Ти вже й так маєш такий вигляд, наче смерть на знаменах. Крім того, хтось мусить зайнятися пані Целіною. Кароліно, Гелю — пильнуйте Малгосю.

Еліза, Яцек, Тамара й Маріуш вийшли назовні. Ніна, після хвилинного вагання, долучилася до них. Дощ переходив у мжичку, світло у вікнах монастиря загоралося і гасло. Це здавалося моторошним, наче будинок жив і підморгував до них.

Дівчинка ледь зуміла відвести погляд.

Вони розділилися. Тамара та Яцек побігли в напрямку головного входу, а Еліза з Маріушем — в бік дороги, що вела до містечка. Ніна залишилася посеред газону й, чесно кажучи, почувалася трохи по-дурному. «Це безглуздо, — думала вона, обіймаючи себе руками, бо холодний вітер пролазив під светр і плащ. Краплі дощу били об каптур, черевики дівчинки грузли в грязюці. — Лідки тут напевне немає, вона ще в монастирі або вже на дорозі в містечко. Бо не вештається ж вона у саду. То що саме я тут роблю?»

— Лідко! — розносилися волання в темряві. — Лідко! Поверта-а-айся!

Ніна також крикнула, не вірячи, що дівчина їх почує.

Мимоволі, наче ноги її мали власну волю, вона прямувала до Диявольського Кола. Думками вона все ще була поряд із Лідкою. Може, те, що робила вродлива дівчина, не було таким уже дурнуватим? Адже той факт, що на Польщу впала банда крилатих брехунів, аж ніяк не означав, що не існує СПРАВЖНІХ янголів. То, може, молитва могла допомогти?

«З іншого боку, — думала Ніна, підводячи погляд на хмарне небо (швидко опустила голову, аби дощ не падав в очі), — Бог геть не квапиться допомагати будь‑кому. Якщо він УЗАГАЛІ існує». Десять років тому на фронті загинуло троє братів її матері, а четвертий, наймолодший, помер дорогою в концтабір. Це тому мама Ніни ніколи не сміялася. Дівчинка труснула головою — чи має вона право вимагати, щоби Небеса втручалися у справу купки наляканих дітлахів, якщо вони не зробили нічого, аби врятувати людей, яких масово вбивали під час війни?

«Ні, — подумала Ніна, — ми впораємося самі, або… або ні». Так чи інакше, не буде жодного дорослого, який прибув би з допомогою, як не буде чудесної допомоги з боку Небес. Вони лишилися сам на сам із проблемою.

Відчула, як десь усередині розверзається запаморочлива безодня. Ще ніколи тягар самотності й страху не був настільки нестерпним, як тієї миті, коли вона чимчикувала, огорнута темрявою, під густою мжичкою.

«Яким дивом вони мають перемогти Бестію, якщо нічого про неї не знають?» — повернулася вона до роздумів, що їх перервало питання про Лідку. Битва із чимось невідомим здавалася наперед приреченою на поразку. Що зуміють сила, швидкість чи спритність проти сутності з іншого світу?

Але й янголи мусили це розуміти. То чому ж вони не наділили Обраного додатковими незвичними вміннями?

«А може, наділили?» Думка ця промайнула у Ніни в голові й відразу згасла, стлумлена раптовим нападом страху.

Дівчинка стояла перед Диявольським Колом. Хащі, схоже, мали звичний вигляд: похмурі, засохлі дерева, що маячили в дощовому мороці. А втім… втім щось змінилося, і саме це непокоїло Ніну, хоча вона не відразу зрозуміла, в чому, власне, ця зміна полягає.

Коло вже не здавалося небезпечним, не відчувалося зла, яке з нього випромінювалося. Зараз це була лише купка мертвих дерев, бридких і насуплених, от і все. Що б у Колі не мешкало, воно звідти зникло.

А ймовірніше, перенеслося в інше місце.

Ніна розвернулася і побігла до сараю.

— Ми не знайшли Лідку, — суворо говорила роздратована Еліза. — Схоже, вона десь на дорозі до містечка.

— Або ж Бестія і справді її зжерла, — додав Артур, на що Тамара люто крикнула:

— Стули пельку!

Було схоже, що всі без винятку вже мають порвані в клоччя нерви.

— Ми мусимо повернутися у монастир, — заявив Хуберт, але не наполягав, коли Еліза сказала тверде «ні». Можливо навіть, що рішення старшої дівчини він сприйняв із полегшенням.

«Правдою є те, — гірко думала Ніна, — що ми смертельно налякані». Чи Лідка дійсно йде зараз у напрямку містечка? Якщо так, то вона в найбільшій безпеці з них усіх, і Ніна лише мала надію, що чорноволоса красуня не забула захопити один із потужних ліхтарів, що зберігалися у шухляді на кухні. Інакше її чекало те саме, що було недавно з Ніною — тиняння у темряві під зливою.

А коли ні, якщо Лідка досі була тут… Ніна здригнулася.

— Бестія уже там, — тихо сказала вона. — У монастирі.

— Ти не можеш це знати, — не повірив Яцек.

— Можу, — вона не мала сили пояснювати, на що спирається її упевненість.

— Ми підемо в монастир лише тоді, коли матимемо план, — промовила Еліза, і це не прозвучало оптимістично. — Ніно, ти щось придумала?

— Та-ак, певно так.

Вони дивилися на неї, наче зголоднілі люди на останню скибочку хліба. Ніна трохи здригнулася і заховала сумніви якомога глибше. Мусила мати рацію.

— Ніно? — підігнала її Еліза. — Ти знаєш, як перемогти Бестію?

— Ні, — відповіла вона. А потім, перш ніж обличчя хлопців і дівчат навколо видовжилися, додала: — Але я знаю, хто знає.

— Хто?

На коротку мить вона насолоджувалася своєю владою, хоча одночасно ніяковіла під гострими поглядами.

— Малгося.

— Малгося? — здивувалася Тамара, а дитина, почувши своє ім’я, налякано глянула на Ніну.

— Ага, Малгося. Риси Обраного, ті швидкість, сила й решта, нічого не варті, порівняно зі здібностями Малгосі.

— Я умію лише чарувати, — тихо сказала дівчинка.

— Крім того, ти ще вмієш передбачати майбутнє. Як Славек, який знав, що на колію стрибне самовбивця.

— Дурня, — жорстко відрізала Еліза. — З Малгоськи така віщунка, як з мене примадонна. Я б знала, якби вона щось подібне вміла.

— Бо вона передбачає майбутнє, лише коли спить. Уночі я чула це вже кілька разів. Не знаю чому, може, Малгося, ну… якимось чином замала для свого дару чи щось подібне. Може, за кілька років вона вмітиме користуватися ним так, як Славек. Неважливо. Тепер важливо лише те, що, дякуючи їй, ми зможемо довідатися, як перемогти Бестію.

— Вигадуєш, — сказав Артур.

— Аж ніяк. Першої ночі, коли я сюди приїхала, Малгося говорила, щоби не ходили в сад на світанку, а відразу потому зник Сташек. Пізніше говорила, що Бестія прийде до нас по стежці, зробленій із солі.

— Я тож Малгоську чулам, — призналася Геля. — Мемрала шось про те, же Тимек і Сташек сі повернут. А йоні сі повернули.

— Чому ти про це нікому не сказала?

Молодша з близнючок стенула плечима. Ніна добре її розуміла: дівчина була зачарована янголом, і тоді будь‑яка важлива інформація важливою не здавалася.

Еліза повернулася до Ніни.

— Навіть якщо ти маєш рацію, то як ти це уявляєш? — тон її залишався скептичним. — Малгося ж зараз не засне. Не за таких обставин.

— Мені геть не хочеться спати, — підтвердила дівчинка, дивлячись на них круглими очима. Ніна прикинула, наскільки вона взагалі розуміє, що відбувається. Малгося була наймолодшою з них, і тому мало хто цікавився її думкою. Найчастіше про неї забували, наче вона була лише доповненням до Елізи. Думаючи над тим, хто які здібності отримав після Славека, дівчинку навіть не взяли до уваги. Проте її вміння було найважливішим.

— У шафці на кухні є снодійне, — сказала Ніна. — Я бачила його, коли ми з Тамарою готували обід.

— Ти на голову впала? — обурилася Еліза. — Хочеш десятирічну дівчинку отруїти? Оце твій геніальний план?

— Не веми, скілько їй того тре’ дати, — підтримала Елізу Кароліна.

— На коробці все має бути написано, — втрутився Яцек. — І не перегинайте: це лише снодійне, не отрута. Ним можна отруїтися, якщо з’їсти половину пачки, але не з однієї чи двох пігулок.

— А крім того, іншого виходу в нас немає, — додала Тамара.

— Нехай Малгося сама вирішує, бо вона ж одна з нас, — вирішила Ніна.

Хвилинку почекали, поки Еліза розтлумачувала дівчинці, що саме від неї хочуть і які є ризики. Мала слухала, а очі її розширювалися. Нарешті вона кивнула.

— Ну, я можу піти спати, якщо кажете, що це допоможе.

Ніна сумнівалася, чи дівчинка насправді розуміє, на що вона підписується. Але ж Тамара казала правду: іншого виходу в них не було.

Еліза неохоче кивнула, погоджуючись, а Яцек запитав:

— Нормально, але хто піде по пігулки?

Запанувала тиша, молодь невпевнено перезиралася. Ніна майже чула думки друзів.

З одного боку, Бестія, зайнята полюванням на янгола, напевне не зверне увагу на підлітка, який бродить коридорами.

З іншого боку, якось нікому не хотілося на власній шкірі перевіряти, чи насправді це так буде.

— Я, — відізвалася нарешті Тамара. — Раз уже я отримала ту відвагу, то треба якось нею користуватися.

Вона відчинила двері раніше, ніж хтось устиг запротестувати. І вийшла.

Минуло кілька жахливо довгих хвилин, під час яких вони прислухалися до звуків, що долинали із саду. Гілля шелестіло на вітрі, наче хтось ішов по траві, шум дощу в їхній уяві перетворювався на тихий шепіт безтілесної істоти. Ніна рахувала секунди, одночасно роздумуючи, котра може бути година. Перша, друга?

— Я голодний… — буркнув жалісно Яцек. — Треба було сказати Тамарі, щоби за нагоди вона прихопила щось із їжі.

Еліза тільки пирхнула, а Ніна раптом відчула, що, незважаючи на весь страх, у неї також посмоктує у шлунку.

Крізь шум дощу пробився звук швидких кроків, а за мить до альтанки увірвалася Тамара. Очі її були розширені, зуби цокотіли.

— Я бачила її! Прокляття! Я її точно бачила. У… у кінці коридору. Була… рани Божі, цього не описати. Як панна Смерть, схрещена з павуком, хай їй трясця!

Ніна очікувала на вибух істерії, але несподівано в сараї запала важка від напруги тиша. Тільки коротко схлипнула Малгося.

«Як панна Смерть, схрещена з павуком».

Еліза перша віднайшла голос.

— Дурня, — сказала вона шорстко. — Тобі здалося.

— Аж ніяк! Була…

— Тобі здалося! — з натиском повторила Еліза.

Тамара глянула на Малгосю, яка тулилася до старшої дівчини.

— Певно й справді щось мені привиділося… — вона кинула Яцеку коробку таблеток. — Тримайте. Якщо малій треба чимось запити, то я другий раз не піду.

Хлопець тремтячим голосом прочитав інструкцію:

— Одна-дві пігулки перед сном. Це для дорослого, тому, коли дам Малгосі одну, то буде добре.

Трохи почекали, поки Еліза настільки заспокоїла дівчинку, що вона погодилася узяти пігулку.

— Ви ж мене не залишите тут, правда? — запитала мала, коли вже проковтнула снодійне.

— Ні, сонечко, ми точно тебе не залишимо, — Еліза кинула суворий погляд на Тамару, наче казала: «Бачиш, що ти наробила? Вона ж через тебе боїться».

Із саду долинув тихий шум, і всі нервово підскочили, але тривога була фальшивою. Нічого поганого до альтанки не наближалося. Ще ні.

«Як панна Смерть, схрещена з павуком».

Ніна відчувала, що перетнула межу, з‑за якої уже не можна повернутися. Тепер у них не було іншого виходу, як тільки йти вперед.

На зустріч із потворною істотою з Диявольського Кола.

— Думай про те, як перемогти Бестію, — порадила вона Малгосі. Еліза саме вкладала малу поряд із пані Целіною. — Повторюй це питання весь час, аж поки ти заснеш. Твій розум…

— Та не приставай до неї із цими твоїми премудростями, — шорстко втрутилася Еліза. — Ти вже й так намішала дитині в голові.

— Але…

— Стули писок і дай їй заснути!

Ніна замовкла і просто занепокоєно дивилася. Навіть якщо Малгося її послухала, це не гарантувало того, що вона почне говорити крізь сон. Ані тим більше, що вона згадає про цю конкретну проблему, яка їх цікавить.

З іншого боку, це було можливим — у всіх зараз у головах виключно Бестія. Хотіли вони цього чи ні, але коли людина про щось довго думає, потім це «щось» має чималі шанси наснитися їй. Ніна добре про це знала. Якби вона заснула, напевне їй наснився б кошмар, пов’язаний зі страшною істотою, що виходить із Кола.

Інша справа, що Ніна все одно не стулила б очей у таких умовах: не на твердій підлозі, в холоді, коли всі витріщаються, збившись навколо. Ні, напевне вона б не зуміла на місці Малгосі заснути.

Але малу, схоже, було зліплено з іншої глини, бо повіки її відразу закрилися, і дівчинка почала дихати в рівному, спокійному ритмі. А може, просто пігулка виявилася досить міцною, аби перемогти страх, холод і незручності?

Пізніше, коли Ніна пригадувала минулі канікули, то найчастіше в пам’яті спливала саме та ніч — чекання у тиші, неспокійне дихання подруг і товаришів, які вона чула в напівмороку. Штовханина ліктями, тихе «ш‑ш-ш» і нервове тремтіння щоразу, коли Малгося перекидалася уві сні з боку на бік або бурмотіла. Неспокій наче розтягував хвилини. Ніні ставало все холодніше, бо від нещільно зачиненого вікна йшов протяг. Дощ шемрав і цюркотів у гіллі дерев, озеро шуміло, наче ліс під вітром.

Нарешті Малгося заговорила:

— Треба її убити чимось живим.

— Що? — Артур нахилився до дівчинки, але Еліза його відіпхнула.

— Вона тебе не чує, ідіоте. Бо вона ж спить.

— Треба її убити тим, що живе, — повторила дитина, а потім кумедно прицмокнула губами, наче смоктала цукерку. Більше вони нічого не почули.

— Чимось живим? — Артур випростався. — Що це, у лиха, значить?

— Певно те, що ми не зуміємо вбити Бестію за допомогою ножа, палиці чи чогось такого, — відповіла Ніна.

— Тоді чим?

— Не знаю. Лютим псом? Кактусом у горщику? Чому я маю це вигадувати? — розізлилася вона.

— Може, це просто означає, що Бестію треба вбити голіруч, — похмуро заявив Хуберт, але ні‑хто не підтримав тему.

— Маріуш говорив, що вміє прикликати птахів, так? — втрутився Яцек. — Ну то ось вам і відповідь. Підемо до монастиря, відчинимо там вікна і прикличемо птахів, а вони вб’ють Бестію.

— Не знаю, чи я точно зумію їх прикликати, — запротестував Флап.

Ніна додала:

— Крім того, те, що Маріуш прикликає птахів, ще не означає, що ми можемо наказати їм убити.

— Хтось має кращу ідею? — Яцека, здавалося, трохи зачепило за живе.

Еліза поволі качнула головою.

— Звучить розумно, але спочатку ми мусимо перевірити, чи це діятиме. Гелю, пильнуй, щоби дощ не припинявся. Можеш це зробити?

— Можу.

— Нормально. А ти, Маріуше, зосередься і спробуй прикликати птахів.

— І яким чином ми переконаємося, що птахи вбиватимуть за наказом? — Тамара нахмурилася. — Хтось із нас має пожертвувати собою, так?

На це вже ніхто не знайшов що відповісти, а в сараї знову запала тиша. Тільки за якусь хвилину відізвалася Ніна:

— Я… Здається, я знаю, як ми можемо це перевірити…

Сказала, і на обличчях молоді з’явилося незадоволення.

— Ну що, — збунтувалася дівчинка, — я знаю, що це огидно, але ви ж, думаю, не хочете, щоби птахи атакували когось із нас? Бо можуть вибити очі або… — відгодована сотнями книжок уява розганялася, але раніше, ніж вона встигла вийти з‑під контролю, заговорила Еліза.

— Добре, ми вже зрозуміли. Давайте цього пса. Маріуше?

Хлопець зник у темному кутку, звідки за мить вийшов, несучи шматок брезенту. З‑під нього стирчали дві закостенілі лапи. Побачивши їх, частина дітей відвела погляди, а в решти з’явився вираз стурбованості на обличчях.

Маріуш поклав собаку перед сараєм і зняв брезент. Хтось за спиною Ніни голосно вдихнув. У світлі ліхтаря очі мертвої тварини були наче два золотисті дзеркальця, об які розбивалися краплі дощу. Ніна знову відчула приплив жалю. Сільвія не заслуговувала на таку долю.

— Зараз приклич птахів.

Час спливав. Ніна все сильніше мерзла, стоячи у відчинених дверях і втрачаючи надію. Більшість молоді відступила під дах сараю, де принаймні не дощило. У дворі залишилися тільки Еліза й Маріуш, який сидів над трупом собаки. Ніна озирнулася, глянувши мимохідь на групу за її спиною. Малгося все ще спала, Артур надалі був набурмосеним і похмурим, Тамара та Яцек ледь стримували нетерплячку, а близнючки, навпаки, здавалися виснаженими, хоча й вони мали досить непоганий вигляд порівняно з Хубертом. Ніна шкодувала, що ніхто не подумав прихопити з монастиря болезаспокійливе. Пігулки зменшили б страждання хлопця, хоча йому насправді була потрібна допомога лікаря, який почистить і зашиє рану.

Перші птахи з’явилися настільки несподівано, що вона мало їх не прогледіла. Вони випірнули з дощової ночі, тихо прилетіли на чорних крилах і всілися неподалік, на чорне гілля. Світло ліхтаря, який тримала Еліза, вихоплювало з темряви їхнє пір’я кольору вугілля й очки-намистинки. Круки, багацько круків. Ніна відчула, як її серце починає битися сильніше. Птахи сипалися з неба, наче м’які, чорні шматки снігу, укриваючи пір’яним саваном газон і дах сарая.

Еліза відступила, Маріуш витягнув руку й обережно, ласкаво торкнувся голівки найближчого створіння. Птах дозволив себе погладити.

— Тепер… — у голосі дівчинки звучала невпевненість, — …тепер накажи їм атакувати пса… Прокляття… Це справді діє, ти вмієш… Добре, досить… Накажи їм припинити!

Ніна озирнулася, відчуваючи напад млості (читала про виклювані очі, але не мала бажання це побачити), зблідла Еліза обтерла чоло від дощових крапель.

Вони повернулися до сарая і зачинили двері.

— Ну, вже маємо план, — відізвалася Тамара за мить непевного мовчання.

— Саме так, — енергійно підтвердив Яцек. — Маріуш піде в монастир…

— Я маю іти туди сам? — у голосі кремезного хлопця зазвучало вагання.

Знову запала тиша, яку перервала Тамара:

— Я піду з тобою.

— Я… я теж, — Яцек, з одного боку, безсумнівно боявся. Але з іншого — йому було нерозумно залишатися тоді, коли одна з дівчат збиралася до монастиря. Ніна трохи йому співчувала. Бути хлопцем бувало важкувато: чоловік постійно мусив доводити, який він крутий, героїчний тощо.

— І я, — Хуберт, який стояв навколішки біля пані Целіни, підвів голову. Обличчя його було упертим і сповненим відчаю.

— Ти залишаєшся, — сказала Еліза. — Ти все одно нічого не зумієш зробити.

Він хотів запротестувати, але Ніна присіла поряд і стиснула його здорову руку.

— Прошу тебе, залишайся, — прошепотіла вона. — У тебе насправді кепський вигляд. Крім того, зараз усе одно важливішим є Маріуш. Ми небагато можемо зробити.

— Стережіться Бестії, — мовила Еліза. — Не дозволяйте їй підійти до себе. У разі чого негайно тікайте.

Дівчина мала ще кілька подібних, не дуже важливих порад, які троє сміливців слухали із явним нетерпінням.

Еліза балакала й балакала.

Артур мовчав і витріщався у вікно.

Близнючки обмежилися запевненням, що молитимуться за успіх місії.

Ніна, яка знову гадки не мала, що сказати, і яку мучило відчуття вини (може, й вона має піти із ними? але що це дасть?), обійняла друзів, а потім, повагавшись, ще й Маріуша.

Яцек забрав ліхтарик, і незабаром невеличка група зникла: її швидко проковтнув дощовий морок. Решта зібралися навколо лампи, що стояла на триногому столику. Намагалися переконувати одне одного, що все буде добре, але розмова не клеїлася, а з очей кожного визирало одне й те саме питання: «Що буде, якщо їм не вдасться? А якщо Бестія їх повбиває, а потім прийде і за нами?»

Ніна всілася поряд із Малгосею і легенько розгойдувалася, поклавши голову на коліна. Тільки тепер вона усвідомила, що незнання і невпевненість є гіршими, ніж страх. Незважаючи ні на що, вона воліла бути в монастирі поряд із Тамарою і Яцеком. Тоді б вона принаймні знала, що відбувається, а знання навіть гіршої із правд завжди краще, ніж уявлення якихось страшних речей.

Але вона перелякалася і тепер не могла вже цього виправити. Їй залишалося лише чекання, під час якого вона завзято намагалася відігнати картинки, що з’являлися у її голові: Тамара та Яцек, розшарпані Бестією; Тамара та Яцек, які перетворилися на живі трупи, як раніше Сташек чи Тимек…

Близнючки розмовляли тихими голосами, Хуберт намагався поговорити з Артуром, замість чого отримав презирливе ричання. Еліза розповідала анекдот, щоби розвіяти атмосферу, але ні‑хто не сміявся. У сараї знову запанувало важке, кам’яне мовчання.

Хоча це здавалося неможливим, Ніна якоїсь миті, певно, заснула, бо Хуберт розбудив її, шарпнувши за плече.

— Що сталося? — серце відразу скочило їй у горло. Вона роззирнулася. Малгося спала, Еліза і близнючки скупчилися поблизу відчинених дверей. Навіть Артур приєднався.

— Сама подивися.

Вона встала й підійшла до групи біля входу.

— Сташек і Тимек, — сказав Хуберт за її спиною, хоча це було непотрібним, оскільки вона вже бачила хлопців, які стояли посеред газону та мокли під дощем, вдивляючись у сарай. Було щось несамовите в їхніх нерухомих фігурах і блідих очах, що поблискували у темряві, наче риб’яче черево.

— Шо вони од нас хчать? — у голосі Кароліни звучав переляк.

— Ми мусимо з ними порозмовляти, — сказав Хуберт.

— Порозмовляти? — гарикнув Артур. — Я б їм як вгелемсив…

Утім, ні він, ні хтось інший з місця не рушив. Тільки за мить Хуберт відважився відчинити двері ширше.

— Іду, — заявив рішуче.

— Здурів? — просичала Ніна.

— Вони можуть знати спосіб, як відкликати Бестію. Може, ми зуміємо… не знаю, змусити їх до цього чи якось так.

Ніна відкрила рота, але раніше, ніж хоча б щось промовила, хлопець уже вискочив під дощ. Вона побігла за Хубертом слідом, навіть забувши про плащ. Пізніше вона й сама замислювалася, чому так вчинила. Бо Хуберт, здавалося, потребував допомоги? Бо в його товаристві не боялася надто сильно? Бо з неї було досить бездіяльності й марних фантазій про те, що відбувається в монастирі?

— Скажіть їй, щоби вона пішла геть! — тим часом кричав Хуберт. — Чуєте? Скажіть Бестії, щоб…

— Та заспокойся, — Ніна схопила хлопця за плече, але він вирвався, схопив Тимека за сорочку і почав його трясти. Але ані Тимек, ані Сташек не відреагували, все так само дивлячись своїми блідими, майже білими очима. «Це мертві очі, — подумала Ніна. — В них немає ані крихти життя».

Нарешті Сташек здригнувся і махнув Хуберту. «Ближче», — говорив його жест. Губи хлопця розтяглися у жахливій посмішці.

— Маріуш лежить у холі біля сходів, — сказав він.

— Щ-що?..

— Маріуш лежить у холі біля сходів. Не буде птахів. Ви всі загинете.

— Брешеш! — із люттю крикнув Хуберт, а Тимек захихотів.

— Переконайтеся самі, якщо маєте відвагу.

За мить, відіпхнутий, він упав у траву, а Хуберт розвернувся до Ніни.

— Я іду в монастир, — заявив хлопець.

— Ти здурів? Справді їм віриш? Вони хочуть нас тільки залякати! Чуєш?

— А звідки вони, по-твоєму, знають про птахів? — хлопець уже біг до будинку, що поставав посеред темряви.

Прокляття!

Кляте в три чорти прокляття!

Ніна подолала опір власного тіла й кинулася слідом.

— Чекай! — кричала вона. — Там Бестія!

Хуберт сповільнився, але не зупинився.

— Не бійся, — сказав хлопець. — У разі чого я захищу тебе. Ти моя подруга, я б віддав за тебе життя.

— Чому мені здається, що ти говориш це кожній дівчині?

Він закліпав, струшуючи з вій краплі дощу.

— Я завжди щирий.

Хуберт дістався до дверей монастиря, відчинив їх і забіг у хол. Ніна наступала йому на п’яти. Усередині було темно, й на мить їй здалося, наче вона занурилася у густу, душну смолу. Кров шуміла у її скронях, серце калатало, наче готувалося зламати ребра. За мить загорілося світло.

Спалах.

Ніна крикнула.

Монастир був наповнений птахами. Круками, воронами, дроздами, навіть малими сірими горобцями — всі вони сиділи на підлозі, на сходах, що вели нагору, і на перилах. Дівчинка спочатку стримала дихання — їх було так багато, і це було так… страшно. Тільки потім вона полегшено зітхнула. Адже цього вони й добивалися? Маріуш мав викликати птахів — от і викликав. Усе нормально.

— Ба… бачиш… — прошепотіла вона Хуберту. — Птахи є. Можемо повертатися.

— Вони нічого не роблять, — хлопець понуро покрутив головою. — Просто сидять.

Він мав рацію. Птахи стирчали на своїх місцях нерухомо, із похиленими набік голівками. Їхні темні оченята й гострі дзьоби полискували, відбиваючи світло лампочок.

Ніна сковтнула сухим горлом.

— Не розумію…

— Дивися! Це, здається, Маріуш, — Хуберт простягнув руку, вказуючи на темний силует, що лежав біля сходів. Ніна спочатку подумала, що це купа викинутих ковдр, бо це мало саме такий вигляд: безформна брила, в якій ледь можна було впізнати людське тіло.

Хуберт рушив через хол, розгортаючи ногами птахів, які неохоче відсувалися з дороги. Ніна йшла за ним. Десь здалеку, стлумлений товстими мурами, долинав заклик Бестії. Здалеку. Це трохи заспокоїло дівчину, бо це означало, що поки що вони в безпеці.

— Маріуше? — Хуберт нахилився над кремезним хлопцем. — Маріуше!

Через кілька довгих, наче вічність, секунд хлопець відкрив очі й роззирнувся навколо безтямним поглядом.

— Що сталося? — запитала Ніна, присівши поруч.

— Болить… — простогнав Маріуш. — Моя нога… Я зламав ногу…

— Може, в тебе тільки вивихнуто кістку, — втішила вона його, але у глибині душі знала, що Флап говорить правду. Очі його раз по раз закочувалися, бліде, наче крейда, обличчя було вкрите потом. Він мав сильно страждати, а вивихнута кістка не болить аж так сильно. Ніна про це знала з власного досвіду.

— Бестія… була тут. Схопила мене й запитала… де янгол, а коли я сказав, що не знаю, то кинула мене об стіну. Вона… несамовито швидка.

— Де Тамара та Яцек?

— Не знаю. Ма… мабуть, я знепритомнів. Допоможи мені, прошу. Про-о-ошу.

— А що з птахами? — Ніні здалося, чи заклик Бестії звучав ближче? — Ти зумієш…

Голова хлопця відкинулася назад, очі повільно закрилися. Хуберт прошепотів щось, що Ніна не зрозуміла. Швидше за все, це було: «Ми всі загинемо» чи щось таке.

Він глянув на дівчинку.

— Біжи до Елізи й близнючок, разом витягнете його звідси. Я пошукаю Тамару та Яцека.

— Ні, — несподівано вирішила Ніна. — Ти йди по решту, а я пошукаю Тамару та Яцека. Ну, швидше.

— Це ненормально, — упирався Хуберт. — Ти дівчинка. Я повинен залишитися.

— Я здорова, а ти маєш такий вигляд, наче от‑от упадеш. Якщо ти десь знепритомнієш, то хто потім тебе шукатиме? Ну ж бо, Хуберте, не дурій. Матимеш ще досить можливостей, щоби похвалитися власним героїзмом. Я тільки погукаю Тамару та Яцека і відразу повернуся. А потім подумаємо, що робити далі.

На мить їй здалося, що він протестуватиме, але хлопець знав, що Ніна має рацію, то ж, нехай і після паузи, але рушив до дверей.

Ніна встала.

— Тамаро? Яцеку? — крикнула тихенько.

Слова відбивалися від кам’яних стін, а дівчинка не сміла волати голосніше, щоби не привернути увагу Бестії. Дощ вривався крізь відчинені вікна, світло загоралося і гасло, сяйво затягнених павутинням лампочок не могло вигнати з кутків густу тінь. Монастир, якщо не зважати на птахів, здавався покинутим, наче й не було останнього тижня, коли тут вирувало нормальне життя. Наче Бестія була в цих стінах завжди, позначивши кожен камінь печаткою своєї присутності.

— Ви чуєте мене?! Повертайтеся! — нарешті вона відважилася крикнути, але відразу принишкла й нервово зіщулилася. Голос її здавався на диво чужим і був надто писклявим. Десь поблизу щось зашаруділо, і Ніна, озираючись, стрімко підскочила.

Нічого. Мабуть, це крук подряпав пазурками по підлозі. Птахи дивилися, схиливши голівки, їхні очі поблискували особливим розумом. Наче… наче сміялися з неї?

«Дурня, — вилаяла себе Ніна. — У тебе завелика уява».

«Тікай, поки ще не пізно», — прошепотів розум, але з останніх сил вона проігнорувала це й подалася до кімнати з каміном. Знайшла там розкидані кружки та холодний уже глечик із чаєм. Монастир видавався на диво вистиглим, Ніна в мокрому вбранні весь час цокотіла зубами. Мороз повзав по стінах, дихання перетворювалося на пару. Що тут таке, най йому? Адже зараз кінець літа, а не січень… А може, ні, може, монастир разом із птахами, які тут оселилися, тепер опинився у безчассі, підвішений у білій холодній пустці, поза якою вже немає нічого? І чому все здається настільки чужим: стіл, крісла, на яких вони сиділи ще кілька годин тому, — наче Ніна зазирнула в дім, залишений ще в дитинстві, ніби відтоді, відколи вони пили тут чай, минули століття. Дивно. Чи це вплив Бестії?

Вона із зусиллям відсунула подалі від себе подібні думки і на тремтячих ногах вийшла в коридор. Лавіруючи поміж птахами, повернулася до холу.

Заклик Бестії ставав усе голоснішим, шум у голові дівчинки наростав. Обридливе дзижчання, наче тисячі мух роїлися у банці. Обридливе й водночас якимось огидним, дивним способом привабливе, наче… наче музика, наче колискова з дитинства, схована у спогадах так глибоко, що людина пригадує це лише уві сні. Щось у Ніні хотіло линути за цим голосом.

— Тікай! — її глузд уже не шепотів, а волав.

Бестія була все ближче.

Ніна стала поряд із непритомним Маріушем, і тоді світло ще раз згасло. Спокусливе дзижчання набрало силу, дівчинка облизнула сухі губи. Тепер вона могла б піддатися і піти до Бестії. Чому ні? Що швидше все це скінчиться, то краще, вона ж усе одно не зуміє втекти. Тож навіщо мучитися?

Світло то загоралося, то гасло. Спалах — темрява, спалах — темрява. Ніна вдивлялася у верхні сходи.

Спалах. Хтось там стоїть.

Темрява.

Спалах. Хтось високий, значно вищий за Тамару чи Яцека, й значно худіший.

Темрява.

Спалах. «Панна Смерть, схрещена з павуком», — сказала Тамара, але це не те, точно не те. Бестія набагато жахливіша.

Темрява.

Спалах. Могутня рогата голова нагадувала бичачий череп з обдертою шкірою і з рештками червоних м’язів. Фасеткові очі комахи палали холодною зеленню.

Темрява.

Спалах. Три пари чорних, наче смола, крил розкривалися за спиною Бестії, наче тінь самої смерті.

Темрява.

Спалах. Вісім кінцівок: дві — на місці ніг і шість — там, де мають бути руки. У верхніх парах надто багато суглобів, а закінчуються вони пазурами, гострими, наче ножиці, що клацають із тихим металевим звуком.

Темрява.

Спалах. Бестія тепер на кілька сходинок нижче.

Темрява.

Спалах. І ще нижче.

Саме так Маура уявляла диявола.

Ніна нарешті перемогла власну безвладність, нажахано заверещала й кинулася навтьоки. Але Маріуш безперечно мав рацію. Бестія була несамовито швидкою. Настільки швидкою, що навіть Артур не зумів би від неї втекти.

Долоні, що нагадували ножиці, схопили Ніну, яка знову крикнула так, що й мертвий вистрибнув би з труни.

Нав’язливе питання вдерлося у її голову.

Воно не було поставлене польською або якоюсь іншою мовою, яку Ніна могла б розпізнати. Вона не була схожою на земну мову. Але питання було чітке, і дівчинка його зрозуміла.

ДЕ Є… тут прозвучало поєднання звуків, неможливе для людського горла.

Вона не мала сумнівів, що йдеться про Квазімодо.

«У… бібліотеці», — намагалася вона сформулювати відповідь за допомогою образу, який розум Бестії зумів би прочитати.

Пізніше вона не раз думала, чи в ту мить мала план, чи бібліотека їй спала на думку чисто випадково. Так чи інакше, але якщо план існував, то його було поховано під шаром паніки та чистого переляку. Але дівчинка ледь звертала на це увагу. Цей план був наче тінь, що її помічаєш кутиком ока; наче звук, щодо якого людина не впевнена, чи не обманюють її власні вуха.

ПРОВЕДЕШ МЕНЕ ТУДИ.

Це вона зрозуміла без проблем.

Бестія несла її, а Ніна вказувала дорогу, уявляючи нові повороти й коридори. Гострі кігті ранили шкіру, але дівчинка про це навіть не знала. Тіло Бестії було настільки холодним, що Ніні здавалося, наче її позбавили відчуттів, і вона опинилася в обіймах крижаної брили. А до того ж… до того ж істота із зірок залізла їй у голову, тасуючи спогади Ніни, наче колоду карт.

Родинний обід. Ніні, може, років сім. Шимек ще сидить на високому дитячому стільці. Він капризує, не хоче їсти, і тоді Ніна починає смішно кривлятися, а мама, скориставшись з того, що син сміється, суне йому до рота ложку картоплі із соусом. Потім хвалить Ніну, яка горда й водночас трохи присоромлена, бо ж знає, наскільки вона далека від ідеалу старшої сестри.

Клік — спогад зникає, лишивши по собі неясне відчуття втрати.

Перший день школи. Ніна в темно‑синьому платті й білій блузці уважно розглядається. Усе їй здається таким великим, чужим і трохи страшним, але дівчинка має передчуття, що їй тут буде добре.

Клік — наступний спогад зникає, наче камінь, кинутий у глибоку воду.

Фільм для дорослих, про який розповідала їй Агнешка (він здавався нудним, але Ніна ввічливо не хотіла цього казати), подорож у гори, коли всі настільки промокли, що потім усі ж, за винятком Ніни, розхворілися. Світловолосий хлопець, який подобався їй у п’ятому класі…

«Бестія пожирає мене, — зрозуміла вона. — Так закінчили Тимек і Сташек. Істота з Диявольського Кола поглинула всі їхні спогади, шматочок за шматочком».

Це її протверезило настільки, що вона почала боротися. «Пісенька, я мушу зосередитися на пісеньці». І пригадався єдиний текст — дурнуватий довоєнний шлягер, який так любила її мати.

Таке нещастя стається, може, раз на сто років. Знаю Агнешку, для якої я би сонце з неба вкрав. Але прізвища не знаю, адреса невідома, й тому шукаю і волаю тут і там…

Ніна заховала спогади так глибоко, що Бестія не в змозі була до них дотягнутися. Тепер у її голові була лише пісенька, в яку вона вчепилася так, наче це найважливіша у світі справа. Бо вона насправді БУЛА такою.

Чи тут мешкає панна Агнешка? Така миленька, очі наче фіалки. Стільки днів шукаю, в усі двері стукаю, але знайти не можу, хоча так цього хочу.

На третьому куплеті вони дісталися до бібліотеки, Бестія відпустила Ніну так, наче вона вже непотрібний багаж. Дівчинка впала на підлогу, паралізована крижаним холодом. Тільки за мить вона зуміла звестися на ліктях і глянути поперед себе.

Квазімодо — Ніна навіть у темряві впізнала його характерну фігуру — стояв біля заваленої стінки, там, де закінчувалася бібліотека. Стояв і дивився у прірву, що відкривалася під його ногами. Дощ усе ще падав.

Спалах, світло на мить з’являється.

У бібліотеці повно круків, дроздів, горобців і ворон. Сидять на полицях із книжками, нашорошивши мокре пір’я і блискаючи агатовими очицями.

Ніна хотіла крикнути, але те, що вирвалося з її горла, нагадувало, скоріше, скрип.

Спалах. Бестія йде до янгола. Тепер не поспішаючи, наче насолоджуючись розумінням того, що жертва вже не втече. Птахи проводжали її поглядами.

«Це вже кінець, — подумала Ніна розпачливо, заплющивши очі. — Тепер Бестія уб’є Квазімодо, а потім нас усіх по черзі». Вона зіщулилася на підлозі. Усе ще було страшенно холодно, а там, де її тримала Бестія, шкіра, позбавлена чутливості, наче вкрилася кригою. Це обмороження? Синє, паскудне обмороження, від якого тіло гниє і доводиться відрізати кінцівку… Дурнуваті думки, бо Ніна все одно не доживе до жодної ампутації. Загине відразу після Квазімодо, вона ж навіть ворухнутися не може.

Дівчина розплющила очі — воліла дивитися, незважаючи ні на що.

Спалах. Бестія уже біля крилатого, який, порівняно із нею, здається малим, наче дитина. Простягає до нього одну з пазуристих лап, поволі, наче замислившись, схиляє набік бичачо-комахоподібний череп, після чого торкається янгольського обличчя з того боку, де воно все ще вродливе. По гладкій щоці тече кров — у світлі голої лампочки чорна, наче смола. Квазімодо трохи відступає, але далі йому йти нікуди, його п’яти вже звисають над прірвою. Тепер він тільки нерухомо дивиться на свого ката.

План! У Ніни, здається ж, був якийсь план, але його подробиці випали з пам’яті, якщо взагалі він колись там був. Зрештою, це не має значення. Адже вони все одно загинуть. Дівчинці здавалося, що з глибини темряви долинають слова молитви, проказані тихим голосом. Але це могла бути й ілюзія, бо кому ж тут молитися?

Спалах. Бестія розводить шестеро рук, аби схопити янгола і проштрикнути його гострими шипами кігтів.

«Радуйся, Маріє…» Цього разу Ніна була впевнена, що чує молитву. До того ж і голос здався їй знайомим. Лідка? Яким дивом?..

Спалах. Бестія розводить шестеро рук, аби схопити янгола і проштрикнути його гострими шипами кігтів.

«…благодаті повна, Господь із Тобою, благословенна Ти між жінками…»

Спалах. Бестія розводить шестеро рук, аби схопити янгола і проштрикнути його гострими шипами кігтів.

Що тут, прокляття… Ніні здавалося, що перед очима в неї стоп-кадр. Дві постаті стояли нерухомо на краю прірви: кат і його жертва, застиглі в часі, наче глиняні фігурки. Дівчинка прикрила очі, а коли знову їх розплющила, янгола вже не було. Він стрибнув у прірву? Розкрив крила й полетів?

А Бестія все ще стояла, розкинувши руки, наче її жертва знаходилася там, де була ще мить тому.

— Зараз! — крикнув хтось. Приголомшена Ніна тільки за мить чи дві зрозуміла, що це Яцек. — Зараз ми маємо шанс її убити!

Спалах. З кутка бібліотеки вискочила пухкенька постать, вклала пальці в рот і пронизливо свиснула. Птахи злетіли й хмарою шугонули до завмерлої Бестії.

Летіли, щоби проминути її і зникнути за завісою дощу.

Прокляття.

Ніна знову зуміла ворухнутися — принаймні настільки, щоб сісти. Яцек стояв посеред бібліотеки, а його обличчя здавалося б кумедним, якби не було настільки трагічним. Молитва Лідки все ще долинала з темряви, куди не досягало світло лампочки. Бестія ворухнулася — мляво, наче її суглоби геть задерев’яніли. Сталося диво, завдяки якому вони отримали кілька додаткових секунд, але навіть дива мають свої межі. У будь‑який момент Бестія звільниться від чарів — і тоді буде запізно.

Під впливом цієї думки Ніна раптом повернула собі ясність розуму.

— Зіштовхни її! — крикнула вона одурілому Яцеку. — Просто штовхни її!

Хлопець ще мить приголомшено дивився, а потім крикнув, наче індіанець, який іде у бій, і помчав, розганяючи всі свої сімдесят кілограмів живої ваги. Швидше і швидше, аж поки не вдарив із силою тарана в постать, що стояла на краю прірви. Вона впала, а Яцек напевне приєднався б до неї, якби не з’явилася ще одна постать і не схопила його останньої миті за рукав.

Тамара.

«О рани Божі», — тільки й устигла подумати Ніна, коли їй вдалося встати. Тамара, яка якимось дивом виросла біля неї, підхопила її за лікоть. За мить до них приєдналися також Яцек і Лідка.

— Звідки… ви… тут узялися?

— Лідку ми зустріли перед входом у монастир, а потім до нас підійшов янгол і наказав бігти в бібліотеку, — пояснила Тамара.

— І сказав, що раз ми вже там будемо, то маємо молитися голосно і з вірою, — додала Лідка. — Дивно, бо я ж завжди молюся з вірою. — Вона на мить нахмурилася, але відразу розслабилася. — Бачте, я ж вам казала, що віра має силу. Янголи — справжні.

«Аж ніяк, — подумала Ніна. — Просто на диявола діє сила молитви. А якщо Бестія грає його роль, то молитва повинна подіяти й на неї. Чому ж ніхто, крім Квазімодо, про це не подумав?»

Яцек важко дихав, а потім усівся на підлозі. На обличчі хлопця вимальовувався вираз здивування, наче тільки зараз до нього дійшло, що він зробив.

— О рани Божі, — видихнув він. — Я не думав… не думав…

— Що з Маріушем? — запитала Тамара й відразу засоромилася. — Ми його залишили. Та клята Бестія вискочила на нас відразу, щойно ми увійшли, і ми не мали іншого виходу, як тільки розділитися і дати драла.

— Маріуш почувається добре. Чи то майже добре, — Ніна заплуталася, бо все ще не могла розібратися у думках. — У нього зламана нога.

— Від цього не вмирають! — повеселішала Тамара. — Як я побачила птахів, то подумала, що все нормально, але ті малі паразити зовсім не мали бажання нам допомагати, — вона осудливо глянула на останнього горобця, який, крутячи голівкою, сидів на підмоклому стосі релігійних книжок. Пташка відповіла невинним поглядом.

— Що з Бестією?

— Сама подивися, — вишкірилася Тамара.

Ніна підійшла до краю прірви й обережно глянула вниз. Бестія була там, обплутана гіллям старого граба. Зламаний сук наскрізь пробив її тіло і стирчав зараз із нього, наче дріт із зіпсованої іграшки.

Дівчинка сковтнула слину.

«Треба вбити її чимось живим».

Що ж, дерево, безсумнівно, було живим.

Коли вони спускалися на перший поверх, Ніна думала над тим, звідки янгол знав, що Бестія буде саме в бібліотеці. Єдиним поясненням видавалося те, що він зумів зчитати з думок дівчинки план, в якому навіть вона не була впевненою, а потім повідомив план Яцеку, Тамарі й Лідці та всіх врятував. Пожертвувавши власним життям.

Вона тріпнула головою. Може, Квазімодо зовсім не впав, а й справді полетів? Мусив уміти літати, бо інакше яким дивом він зумів опинитися у бібліотеці до Ніни й Бестії? Яцек, Тамара й Лідка прибігли тільки недавно… А якщо ні? Якщо Квазімодо все ж упав, то, може, йому вдалося залишитися живим? Бо Ніна пам’ятала, що у крилатих інша, ніж у людей, фізіологія.

Унизу на них вже чекали перелякані Еліза й Кароліна, які, побачивши приятелів, що спускалися, мало не зомліли.

— Усе добре! — крикнула Ніна. — Бестія мертва!

Еліза прикрила очі й, здається, промовила коротку молитву, а Кароліна палко всіх обійняла.

Спільними зусиллями вони перенесли все ще непритомного Маріуша до сарая і поклали на підлозі. Еліза залишилася з пораненими і ще сонною Малгосею, а інші рушили до поваленого крила. З ними пішов навіть Хуберт, який, здається, десь віднайшов сили.

Тамара залізла на дерево й торкнулася тіла Бестії.

— Як на мене, здається повністю мертвою.

Ніна роззирнулася, шукаючи янгола, але ніде не побачила характерної перекошеної фігури. Полегшено зітхнула, а тоді, втративши енергію, з розмаху всілася на мокру траву.

Де ж Квазімодо? Чи його поранено? Дівчинка не могла викинути з пам’яті чорний струмок крові, що тік по його обличчю.

Де б янгол тепер не перебував, вона сподівалася, що він зуміє з усім впоратися.

«Уже все скінчилося», — думала вона, сидячи на траві, підтягнувши коліна до підборіддя. Дощ усе ще падав, але вона вже не могла намокнути або замерзнути ще більше. Усе скінчилося. І Ніна ніяк не могла в це повірити.

Поряд обіймалися і поплескували одне одного по спинах інші хлопці та дівчата, а Яцек навіть виконав щось на зразок переможного індіанського танцю. Ніна дивилася на це, цокочучи зубами.

Усе скінчилося.

Якщо не враховувати того, що вони ще мусять звідси вийти, уникнувши армії.

Тільки через якийсь час зраділа молодь зосередила увагу на Лідці, яка все ще дивилася на тіло, що звисало з дерева.

— І кей ти лазила? — запитала Кароліна.

— Молитва не допомогла? — вперше за довгий час відізвався Артур. Зараз, коли страх минув, у його голосі знову звучала насмішка.

— Допомогла, — дівчина не могла відвести погляду від мертвої Бестії. В її очах горів вогонь перемоги. Ніна подумала, що так мав би виглядати святий Єжи[30], коли дивився на мертве чудовисько. — Завдяки їй ми перемогли диявола.

— А що із бар’єром? — нетерпляче промовив Яцек. — Він зник?

— Напевне, якщо Бестія мертва, — оптимістично сказала Ніна.

— Чудово, тоді ми візьмемо машину…

— На дорозі стоїть військова вантажівка, — Лідка неохоче відвела погляд від дерева. Блиск її очей трохи згас.

— Що? — нахмурилася Тамара.

— Вантажівка, повна людей у мундирах, — пояснила Лідка, а тоді, даючи зрозуміти, що віра її має певні обмеження, додала: — Я бачила її за самим бар’єром. Перегородили дорогу так, що проїхати ми не зможемо.

30 Більше звичний для нас св. Юра (або св. Георгій), відомий своєю перемогою над чудовиськом (т. зв. «Чудо зі змієм»).

РОЗДІЛ П’ЯТНАДЦЯТИЙ,

в якому Яцек демонструє винахідливість,

а Ніна нарешті позбувається валізки

— Я ніколи такого не носила! — запротестувала Ніна.

— Ну, завжди щось мусить бути вперше, — відрізала Тамара, витягаючи з валізки пару штанів із забрьоханими грязюкою холошами. — Вдягни, вони достатньо теплі й чисті, а ти вся трясешся. Є в тебе якийсь сухий светр чи і його тобі позичити?

— Усі мої речі брудні, подерті або мокрі, — Ніна зняла вологу блузку й глянула на свої руки. Дякувати Богу, ніяких обморожень. Але ж буйна уява може бути прокляттям. — Або й усе відразу. Мені б влаштувати прання, але так складалося, що останнім часом я була зайнятою, вистежуючи диявола з космосу.

Холоші довелося закатати, бо Тамара була вищою, позичений светр спускався Ніні до половини стегон. Зате їй було тепло.

— І як? — запитала Тамара.

— Нормально, — Ніна із сумнівом глянула на власний одяг. Ніколи не любила стиль а‑ля хлопець, бо завжди віддавала перевагу більшій кількості оборок, мережива й старосвітських рукавів-буф. — Чи то пак, — виправилася вона, — красно дякую.

— Як думаєш, що тепер буде? — Тамара засунула валізку назад під ліжко.

— Не знаю. Лідка сказала, що солдати її не бачили, тож усе не так і кепсько. З іншого боку, якщо бар’єр і справді зник після смерті Бестії…

— Військові будь‑якої миті можуть зрозуміти, що шлях вільний, і приїхати до нас у монастир, — доказала за неї Тамара. — Прокляття, Ніно, ми мусимо звідси вшиватися. І що швидше, то краще.

— Знаю.

— Ходімо до інших?

Ніна кивнула.

Вони піднялися на другий поверх, де в темній кімнаті зібралася решта їхньої невеликої громадки — за винятком, зрозуміло, пані Целіни й Маріуша, з якими залишилася Еліза. Малгося терла очі, Яцек стояв біля вікна і ліхтариком передавав звістку.

— І що? — запитала Ніна, присуваючись до нього в мороці. Дощ ущух, з‑за хмар виглядав місяць та іскристі зірки. Повітря після зливи пахло вологістю лісу й водою збуреного озера.

До світанку залишалося десь півгодини.

— Не відповідають.

— Може, заснули? — припустила Лідка, але Ніна похитала головою.

— Там тато Тамари, а жоден батько в такій ситуації не спатиме.

«Та й пані Стефанія також напевне не засне», — додала вона про себе.

— Тоді що сталося? — запитав Хуберт, кліпаючи. Еліза видала йому відразу кілька таблеток, що гамували біль, завдяки чому він перестав здаватися наче з хреста знятим, зате став сонним.

— Не знаю.

— Тре’ тікати, — відізвалася Кароліна. — Зара’ світатиме.

— Дорогою ми не пройдемо, — вирішила Тамара. — Принаймні не машиною.

— Могли б, ну, не знаю, оминути солдатів лісом або якось так, — запропонував Яцек.

— І нестимемо двох поранених, які не можуть іти самі? — Тамара стенула плечима. — Не впораємося.

— Тоді треба пливти озером, — Яцек, як і всі, був змореним, але тільки-но нова ідея спала йому на думку, відразу пожвавився. — Плотом.

— Ти маєш на увазі отой, що ми збудували? Ти на голову впав, чи як?

— Він не витримає дванадцять осіб, — підтримала подругу Ніна. — Він нас трьох ледве тримав.

— Ні, чекайте, є ідея, як це вирішити. Ми можемо зняти шини з автівки й приєднати їх до плота. Тоді він нас втримає.

— Усе одно ми там не помістимося, — запротестувала Ніна.

— Я можу пливти за ним, це не дуже далеко.

— Я також, — відразу сказав Хуберт, на що Ніна запротестувала:

— Ні! Ти — точно ні.

— Може, ідея і не настільки погана… — Тамара замислилася. — Вода буде холодною, але не настільки, аби не витримати. А якщо хтось замориться, то завжди зможе схопитися за пліт.

— Спершу спробуй ще раз передати звістку, — Ніна неспокійно вдивлялася у темряву за вікном. Чи їй здавалося, чи ніч уже трохи зблідла?

Яцек увімкнув ліхтарик, але цієї миті Тамара різко схопила його за руку.

— Ні.

— Що сталося?

— Дивіться, — вона вказала пальцем на озеро. Ніна напружила погляд. Спочатку не бачила нічого, окрім нічної темряви, але потім… так, там виднілися дві фігури — темні плями, що ледь вирізнялися у темряві.

— Човни, — проштовхнула дівчинка це слово через стиснуте горло, відчувши раптовий приступ безнадії. Лідка за її спиною тихенько зітхнула.

— Човни, — погодилася Тамара. — На скільки закладемося, що військові?

Сперечатися не захотів ніхто. У кімнаті пані Целіни запанувала важка мовчанка. Ще мить тому вони були впевнені, що зможуть утекти, вже майже почувалися так, ніби вони прямують додому… Тепер усе пропало.

«Напевне, що так, — думала гірко Ніна. — Ми мали зрозуміти, що пильнуватимуть нас не лише із суші».

— Це тому пані Стефанія і батько Тамари мовчать, — сказала вона. — Бояться, що військові побачать відблиски світла й заарештують їх.

— Тож жодної переправи плотом, — промовив понуро Хуберт, але Ніна несподівано збунтувалася.

— Я не згодна. Це ж наш найбільший шанс. Можемо пропливти поряд із човнами.

— Як? — голос Кароліни звучав скептично.

— Скоро світанок! На світанку магія знову діятиме, і Геля прикличе туман.

— Я те можу зробіть, — молодша з близнючок кивнула. — Іно тре’ сі поспішати.

— А ми в цьому тумані непомітно прослизнемо, — в голосі Яцека зажевріла надія, очі хлопц блиснули в темряві. — Авжеж.

— Але ми не можемо пливти до містечка, правда? — Малгося дивилася на них великими очима. — Бо ви ж говорили, що там на нас чекають погані люди?

Було це несподівано слушне зауваження. Ніна навіть відчула себе трохи винною, бо ж вважала дівчинку нерозумним дитям, яке не варто слухати за винятком, можливо, тих хвилин, коли воно віщує.

— Ми можемо пристати до берега в іншому місці… — почала Тамара, вагаючись. — Але в будь‑якому випадку ми мусимо якось проінформувати мого батька, де ми будемо, аби він зумів приїхати по нас машиною.

— У мене ідея, — пожвавилася Ніна. — Яцек, передай ліхтарем повідомлення «На ескізі Маури».

— На ескізі Маури? — здивувалася Лідка. — Що це означає?

— Неважливо. Пані Стефанія зрозуміє.

— Ми навіть не впевнені, що вони бачать наші сигнали.

— Бачать, — Ніна не мала наміру сумніватися. Пані Стефанія і професор Хельман були десь там, на другому боці озера, і хоча не могли відізватися, чекали на повідомлення від ув’язнених у монастирі підлітків.

Яцек поставив ліхтар на парапет і ввімкнув його. Довгий спалах, короткий, короткий, знову довгий. Дивлячись на світло, що розтинало темряву, Ніна думала про ескізи, які їй показувала пані Стефанія. На всіх було зображено монастир або найближчу місцевість — за винятком одного, на якому була дорога до містечка, а точніше, одне прикметне на тій дорозі місце, де над водою росла стара верба.

«Пані Стефанія зрозуміє», — уперто повторювала вона подумки.

Щоправда, сумнівалася, що вдасться пристати до берега точнісінько в потрібному місці, але це не мало великого значення. Навіть коли вона помилиться на кільканадцять чи кількадесят метрів, пані Стефанія і професор Хельман їх помітять — якщо також опиняться неподалік. Або молодь побачить машину на дорозі.

Вони спустилися у кімнату з каміном. Вогонь давно пригас, у приміщенні було холодно. Еліза і Маріуш глянули на них з надією.

— Здається, ми вигадали спосіб, щоби звідси втекти, — сказав Яцек. — А що з вами?

— Пані Целіна все ще непритомна, — відповіла дівчинка. — А він, — вказала на Маріуша, — жаліється, що йому недобре. І нічого дивного, бо поки я не бачила, він зжер усю упаковку знеболювального. Говорила, щоби виригав, бо ще отруїться, але він не хоче.

— Нічого мені не буде, — блідий Маріуш усе ще стікав потом, але Ніна за нього не переймалася. Хлопець був при тямі, перелом не здавався складним, а зроблені Елізою і Яцеком лубки виконували своє призначення. Більше непокоїла її пані Целіна. Ще недавно жінка час від часу розплющувала очі або тихенько стогнала, а тепер занурилася у щось схоже на летаргію. Нерухома, із холодною шкірою і неглибоким диханням, вона інколи здавалася мертвою.

Ніна перехопила погляд Хуберта. Він також знав, що часу в пані Целіни обмаль — вони обоє це розуміли.

Хлопець присів поряд із жінкою і делікатно прибрав їй волосся з обличчя, поки Ніна вперто відводила погляд. Що він думає? Ніна з подругами, бувало, закохувалися трохи в гарних учителів, але ніколи не ставилися до цього так… серйозно, коли дорослого можна сприймати наче ровесника. Ніна вже не вважала себе дитиною, але все ще відчувала, що від людей НАСПРАВДІ дорослих її відділяє прірва. Хуберт, схоже, навіть не підозрював про існування тієї межі, і дівчинка всерйоз була занепокоєна його поведінкою. Занепокоєною, а водночас трохи йому заздрила. Як це, коли ти кохаєш когось настільки сильно, що готовий зробити заради нього будь‑що — навіть пожертвувати собою? Або пожертвувати кимось іншим, якщо доведеться?

Ніна на мить замислилася: чи сама вона колись про це дізнається?

Тим часом Яцек виклав Елізі план того, як вибратися з монастиря, а дівчинка погодилася з ним (ніхто навіть не сумнівався, що потрібна буде її згода), після чого почала розподіляти обов’язки.

— Яцеку, ти займаєшся плотом. Тамара й Ніна можуть тобі допомогти.

— А я? — Хуберт відчув себе забутим.

— А ти сиди на сраці рівно й намагайся трохи оклигати. Можеш залишитися із Маріушем і пані Целіною, а ми із близнючками пошукаємо Тимека й Сташека. Хтось їх узагалі бачив?

Усі заперечливо похитали головами.

— Ми не можемо їх тут залишити, — сказала Лідка.

— Можемо. Хіба що вони знову стали нормальними.

— І як ми про це дізнаємося? — Тамара була налаштована скептично, а Ніні раптом щось спало на думку.

— Вони знають наші прізвища, — сказала вона тихо. — Якщо потраплять у руки військових, то напевне все видадуть.

На мить у кімнаті запала тиша, але зрештою Еліза отямилася.

— Що ж, не будемо цим перейматися наперед. Лідко, ти із нами чи залишаєшся?

— А що, як бар’єр досі не зник? — Тамара відважилася сказати те, про що всі лише думали. — Бо ж в нас немає впевненості, правда?

Знову запала тиша, яку цього разу перервав Яцек:

— Ми мусимо ризикнути, бо іншого виходу в нас немає.

Усі погодилися, задумливо киваючи.

— Ще сі спакувати тре’, — нагадала Кароліна.

— Ми не візьмемо на пліт багаж, не поміститься! — запротестував Яцек.

— Точно, — Еліза на мить нахмурилася. — Тоді кожен піде в тому, що має на собі. Забираємо тільки найважливіші речі: документи чи гроші.

— Документи краще запакувати в пакетики з поліетилену, щоби не намокли, — додав хлопець. — І ми мусимо пильнувати, аби тут не залишилося нічого, що допоможе нас потім знайти. Ну, знаєте, якщо у когось є картка з адресою або книжка, підписана його іменем і прізвищем, то треба їх спалити.

— Найкраще спалити всі речі, які ми не беремо із собою, — заявила Еліза. Ніна вважала, що це трохи занадто, але не мала наміру протестувати.

Спершу вони зайнялися плотом. Ніна намагалася допомагати, але швидко зрозуміла, що мало що зможе зробити, тож лише дивилася, як Яцек і Тамара підважують машину домкратом і знімають покришки. Неподалік крутився Артур, якого оминули, роздаючи усім обов’язки. Від часу перемоги над Бестією решта молоді його ігнорувала, що, схоже, дратувало хлопця.

— Я досі вважаю, що ми повинні залишити тут пані Целіну, — відізвався він наполегливо. — Вона тільки буде нас обтяжувати.

— Так, може, ми й тебе залишимо? — Ніна не піддалася на провокацію. — Ти нас також обтяжуєш.

— Та не розмовляй із ним… — просопіла Тамара, підіймаючи покришку. Ніна кинулася на допомогу, але не встигла нічого зробити, бо старша дівчина вже поклала вантаж на землю. — Він хоче, щоб із ним сперечалися.

Артур похмуро стиснув губи й тепер тільки стояв, витріщившись на товаришів, які працювали. Іноді Ніні було його майже шкода. Їй здавалося, що хлопець насправді хоче вибачитися за свою поведінку, але не знає, як це зробити. А може, це лише здалося? Навіть якщо так і було, наміру допомагати йому вона не мала.

Вони перекотили покришки на берег, де Яцек прив’язав їх мотузкою до плота. Уся конструкція мала вигляд склепаної нашвидкуруч, проте дівчинка оптимістично вирішила, що має витримати, принаймні якийсь час.

Потім вони винесли в сад багаж і склали з нього невеличке багаття.

— Вогонь буде помітно з озера, — занепокоїлася Ніна, але Яцек похитав головою.

— Не обов’язково, дерева й альтанка його закриють.

Він пішов за гасом, а дівчинка, скориставшись відсутністю хлопця, витягнула свою валізку й відступила в темряву.

— Ти здуріла? — схопила її за руку Тамара.

Ніна одягнула одразу обидва улюблені плаття: блакитне й кремове, натягнувши їх на позичені в приятельки штани. Тепер вона точно мала такий вигляд, як злодій, який напер на себе все, що знайшов у магазині одягу.

— Я їх тут не залишу!

— Ти стукнута, — заявила Тамара наче з невеликим подивом.

Ніна кинула валізку на купу речей, а Яцек облив багаття гасом і підпалив. Полум’я вистрелило вгору, розсипаючи навколо іскри, а посіріла світанкова темрява розійшлася ще більше.

— Тепер ми в безпеці, — задоволено сказав хлопець.

— Ти справді вважаєш, що військові їздили б Польщею, приміряючи нашу білизну на підлітків, як принц — туфельку Попелюшки? — захихотіла Ніна, але Яцек не дав збити себе з пантелику.

— Завжди краще бути обережним.

«У цьому щось є», — подумала Ніна. Чи щоразу, коли вона згадуватиме монастир, бачитиме оце багаття і відчуватиме паскудний сморід спалюваного одягу? Що ж, принаймні у стосі горіла її ненависна валізка. Тепер батькам доведеться купувати їй нову.

Але спершу, зрозуміло, буде скандал, і доведеться пояснювати, чому вона знищила речі. Це чекає на всіх. Стільки спалених хороших речей — які батьки не сердитимуться через це? Скільки з них отримає по дупі, як повернуться додому?

До Ніни ще не повністю дійшло, що саме сталося. Чи насправді лише півгодини тому потвора з космосу міцно тримала її у своїх павучих лапах? Це було водночас страшно реально і неймовірно. Вона ніяк не могла звільнитися від спогадів про Бестію — бачила її, ледь заплющивши очі, а голос чудовиська все ще звучав у голові Ніни, наче пісенька зі старої платівки. Їй здавалося, що так буде завжди, що Бестія її ніколи не відпустить. З іншого боку… рани Божі, ці події були настільки неймовірними, що дівчинка ледь вірила, що все це сталося з нею насправді. Раз у раз торкалася подряпин, які залишилися від гачкуватих лап — подряпин не дуже глибоких, але виразних, наче їх залишив розлючений кіт; Ніна хотіла б упевнитися, чи досі вони є у неї на щоках і руках.

Чи зуміє вона хоча б колись спокійно заснути?

— Ми мусимо поспішати, — Яцек підігнав товариство, яке зібралося навколо вогнища.

Вони принесли пані Целіну й Маріуша на пліт, що колихався біля берега. Ніна обережно зайшла на хитку конструкцію. Покришки, прив’язані знизу, підняли дошки вище рівня води, так що тепер, навіть із чималим вантажем, пліт не занурювався надто глибоко.

— Ті, хто не вміє плавати — на середину, решта сідає, де зуміє, — порадила Еліза.

Пліт затрясся, коли на нього заскочила остання людина. «Цікаво, чи він витримає», — подумала Ніна, підтягнувши коліна до підборіддя, щоб займати якомога менше місця. Було тісно, вони сиділи наче оселедці в діжці. До того ж треба було весь час слідкувати, щоби не спертися на пані Целіну чи Маріуша, який стогнав від болю щоразу, коли хтось торкався його ноги.

Темрява сірішала. Ніна вже розрізняла листя найближчого дерева, а на обличчях товаришів навколо бачила кожен прищ. Ці обличчя і без прищів виглядали страшно: землисті, змучені, з темними колами під очима. Лише зараз дівчина зауважила, що не одна вона вдягла кілька одежин. Багато хто скористався цією ідеєю. У блідому світанку вони видавалися групою сиріт-безхатченків, які тікають від війни.

Яцек і Тамара, які мали пливти за плотом, уже знімали светри і штани. Хлопець кинув Ніні зібгане вбрання, підштовхнув дошки і по кісточки зайшов у озеро.

— Список! — раптом крикнула Тамара.

— Що?

— Той клятий список пані Целіни. У ньому всі наші прізвища.

Яцек вилаявся.

— Хтось мусить по нього піти, — сказала Еліза.

— Я можу, — Ніна скочила в холодну воду, намочила до колін штани, в її черевиках захлюпало.

— Тільки поспіши, вже світає.

Дівчинка побігла в монастир, уявлення не маючи, як так сталося, що саме вона взялася за цю справу. Може, тому, що останні півгодини вона відчувала, що на неї не звертають увагу?

Вона увімкнула світло в холі й помчала на другий поверх. Десь із глибин її пам’яті виринув спомин про біг за морозивом, коли в Познані вона не встигла на потяг, але Ніна його відганяла — не хотіла думати про Славека, геть не хотіла.

Чи щось змінилося б, якби він був тут із ними?

Вона увірвалася у кімнату пані Целіни, знайшла список і встромила його до кишені, а потім знову кинулася униз сходами. Світло над її головою спалахувало і гасло, Ніна поспішала, наче за нею гналася зграя дияволів. А може, вони й насправді йшли по сліду? Необов’язково ціла зграя, але хоча б один…

Не могла позбутися враження, що Бестія з Кола досі жива й що ховається у неї за спиною. Це ж була істота з космосу, а з ними наперед невідомо — може, вони вміють повставати з мертвих?

Засапана Ніна зупинилася перед брамою. «Я тільки перевірю, — подумала вона, відчуваючи, як щось тягне її до зруйнованого крила. — Я мушу упевнитися до того, як ми відпливемо. Це займе лише пару хвилин, які ні на що не вплинуть».

Вона розвернулася і побігла.

Ще здалеку побачила Бестію, що звисала з дерева: заплутане в гіллі тіло, що було темнішим навіть за чорноту ночі — нехай та вже й відступала потроху. Ніна полегшено зітхнула, але відразу її увагу привернуло дещо інше.

Ще дві фігури лежали під деревами, наче покинуті лантухи з‑під картоплі. Спочатку вона й подумала, що це саме вони. Звісно, не картопля, а, наприклад, сміття або купа старого вбрання. Щось непотрібне, від чого людина безжально позбавляється, хоча дівчинка й гадки не мала, звідки це все тут взялося. Потім зрозуміла, що бачить два тіла.

Напевно, що мертві.

Сташек і Тимек?

Вона підійшла ближче. Під час війни вона вже бачила кілька трупів, тому не боялася померлих. Значно більше враження на неї справляла кров, що ллється з живої людини.

Ще ближче. Так — Тимек і Сташек.

Раптом у ніс вдарив огидний, солодкуватий сморід трупного розпаду. Вона відступила, прикриваючись рукавом, а потім розвернулася і помчала до плота.

— Нарешті! — привітала її Тамара. — Залазь.

Ніна вийняла з кишені список, подерла його на дрібні шматки і кинула у воду. Поки пліт віддалявся, дівчинка дивилася, як позаду залишаються білі шматки паперу, лагідно погойдуючись на хвилях. За хвилину вона помітила в напівмороці знайому згорблену постать. Якусь мить вона стояла біля берега, потім розвернулася і пішла.

А може, це Ніні лише здалося?

Геля прикликала туман, і він укрив озеро шаром м’якої холодної вати. Вони прямували на південний захід — приблизно в тому напрямку, де знаходилося місце з малюнка Маури. Ключовим тут було «приблизно». Кароліна й Еліза сиділи навпочіпки, веслуючи дошками, Яцек і Тамара пливли за плотом. Решта сиділа, збившись, на невеликій площині, час від часу здригаючись, коли хвилі хлюпали на палубу. Усі мовчали, навіть Малгося. У тиші було чути тільки хлюпіт води й неспокійне дихання.

Ніна тільки зараз усвідомила, як багато речей вони не взяли до уваги. Бар’єр — це як булка з маслом: якщо він не зник, їм доведеться повертатися до монастиря і там думати, що робити далі. Їм загрожували значно більші небезпеки. А якщо пліт розпадеться посеред озера? Або якщо в густому тумані вони наштовхнуться просто на військовий човен?

Лідка схопила її за руку, а Ніна другою долонею потягнулася до руки Гелі, відчувши себе трохи краще. Вони додавали одна одній відваги, молячись подумки. Принаймні молилася Ніна. Так, про всяк випадок.

Тиша, плюскіт води, в яку занурювалися дошки замість весел. Ніна почала непокоїтися, чи вони не занадто завертають на південь, бо Кароліна веслувала сильніше, а Еліза — слабше. Одначе дівчинка боялася відізватися. Схоже, вони вже були настільки близько від човнів, що їх могли почути. Вона непокоїлася за Тамару та Яцека. Вода була холодною, а вони — змучені, зморені й голодні. Яцек справлявся непогано, але Тамара, схоже, стрімко втрачала сили. Ніна навіть зі свого місця чула, як хрипить у дівчини в легенях. Раптом вона вчепилася у пліт і повисла на ньому, важко дихаючи. Кароліна та Еліза припинили веслувати, пліт якийсь час погойдувався на хвилях. Усі чекали, поки Тамара віддихається — без єдиного слова, в глибокій тиші світанку, коли світ ще не прокинувся до життя.

Вони рушили далі. Незабаром попереду з’явився корпус човна — так близько, що вони ледь‑ледь його не торкнулися. Кароліна й Еліза, як по команді, повернули, Ніна на мить перестала дихати. Малгося тихенько пискнула, але Геля миттєво прикрила їй рота долонею.

Вони пропливли поряд, наче духи. Ніна навіть бачила силует вартового в тумані й червоний вогник цигарки біля його рота.

Тиша, плескіт води. Хвилі майже повністю зникли, й пліт сунув рівно, наче по склу. Ніна потім іноді думала, чи не справжні янголи допомогли їм останньої миті.

З іншого боку, вона вже не дуже довіряла янголам, справжнім чи ні. Її віру було значно підірвано цього літа.

Хвилин за десять пліт ударився об камінь. Вони зійшли з нього й збилися на березі тісною, наляканою і перемерзлою громадкою. Від води, що захлюпувалася на пліт, одяг Ніни був вже мокрим ззаду, але Тамара та Яцек змерзли більше за всіх: тепер, цокочучи зубами, вони поспіхом натягали вбрання на мокрі тіла. Туман над ними був таким густим, що діти навіть не бачили обличчя одне одного, й ніхто не насмілювався заговорити. Іще вони не мали жодного уявлення, де знаходяться.

Тамара обійняла з одного боку Ніну, а з іншого — Яцека, Малгося тулилася до Елізи. Чекали.

Коли з туману випірнула темна фігура, всі знову стримали дихання. Чоловік, високий, худий.

— Тату?

— Тамаро?

Дівчина кинулася до бородатого чоловіка, а Ніна за мить опинилася в обіймах пані Стефанії.

— Ходімо, в нас тут дві машини. Помістимося.

— Пані Целіну поранено. Маріуша теж.

— Дамо раду. І вибачте, що ми не приїхали раніше. Професор прислав телеграму, що в нього зіпсувалася автівка, а я поїхала за ним аж під Варшаву. Довга історія, ми чимало часу згаяли в майстерні, бо професор упирався, що мусимо мати дві робочі машини, щоби всіх вас звідси витягти. До Маркотів ми повернулися тільки під ранок, а коли я знайшла твій папірець, було вже пізно. Що у вас відбувалося? Зрештою, розповіси мені потім, зараз ходімо. Все добре. Вже добре!

І Ніна насправді відчула, що все добре.

* * *

Ніна стояла на пероні гданського вокзалу — втомлена, в брудному блакитному платті з одірваною оборкою. У руках дівчинка стискала полотняну торбу, в якій лежало друге плаття. Професор Хельман пропонував купити їй щось з одягу, але вона відмовилася. Батько Тамари й так чимало зробив, а Ніна не любила залишатися боржницею.

Півгодини тому Тамара поїхала з батьком до Варшави, ще раніше до одного з гданських шпиталів відправили пані Целіну й Маріуша. Чи вдасться хлопцю вигадати правдоподібну історію, яка б пояснила, яким чином він зі зламаною ногою опинився так далеко від дому? Що ж, Флап не належав до геніїв інтелекту, але міг просто сказати, що втік з дому й під час цих канікул з ним трапився нещасний випадок. Ніна сподівалася, що він допетрає це вигадати. А ось Целіна Сошинська… ніхто не мав гарантії, що після того, як вона отямиться, триматиме язика за зубами. Це був ризик, уникнути якого вони були не в змозі.

Ніна не могла позбутися думки, що для них усіх було б краще, якби світловолоса опікунка померла в шпиталі. Знала, що це підло, але все одно про це думала. Пані Целіна була єдиною особою, яка знала їхні прізвища й точно зуміла б ідентифікувати тринадцятеро хлопців і дівчат, які перебували в монастирі.

Хлопців і дівчат, яких військові вже скоро розшукуватимуть по всій Польщі.

А може, вже розшукують?

Вона стривожено озирнулася: наче будь‑якої миті з підземного переходу міг вигулькнути чоловік у мундирі — такому самому, які носили люди з патруля, що стояв на шляхах навколо Маркотів. Ніна здригнулася. Вони майже дві години кружляли машинами по лісових стежинах, намагаючись оминути пости. Добре, що обидві автівки виявилися на диво міцними, а пані Стефанія гарно знала околиці, бо інакше вони ніколи б не зуміли звідти вибратися. Тепер небезпека залишилася далеко позаду, але Ніна все ще не могла заспокоїтися.

Вона глянула на вокзальний годинник: було близько десятої. Молодь уже встигла роз’їхатися. Яцек усівся у трамвай, інші — на потяги, що їхали у різні напрямки: Артур і близнючки — на південь, Лідка — на південний захід, а Еліза, яка вирішила спочатку відвезти Малгосю, — на схід. Тамара та Яцек написали Ніні свої адреси, а вона завчила їх напам’ять і подерла папір, про всяк випадок.

Подумала, чи вона вже занурюється у параною, чи ще ні.

Потяг Ніни від’їжджав останнім, за десять хвилин. Дівчинка залишилася на вокзалі з пані Стефанією та Хубертом, які вирішили супроводжувати її аж до від’їзду. Потім вони повернуться до Маркотів машиною.

Ніна намагалася переконати їх, що це небезпечно, але чи був у них інший вихід?

— Зрештою, — сказала жінка, — місцеві мене з вами не пов’язують. Вони знають тільки, що діти з монастиря час від часу заходили до моєї кав’ярні. Про те, що я вам допомагала, знав тільки ксьондз, а він уже встиг про все забути. Може, про вас узагалі ніхто не пам’ятатиме через ті янгольські чари.

«Може, — подумала тоді Ніна. — А може, й ні».

— А я для багатьох людей просто онук старої Левицької, — додав Хуберт. — Мене ніхто ніколи з вами не бачив.

— Крім того випадку, коли вранці ми залишали пані Стефанії записку.

— Ой, то було настільки рано, що нас могли помітити не більше ніж три-чотири людини. Не перегинай. Крім того, мені все одно нікуди йти: бабцю я залишити не можу, і скоро починається школа.

Ніна неохоче кивнула. Усе ж вони були дітьми, й у цьому крилася проблема. Дорослі могли взяти гроші й утекти до іншого міста, аби там сховатися, вони навіть могли змінити прізвище. У дітей було куди менше можливостей.

Хуберт з’явився несподівано, вивівши Ніну із задуми. Його правиця, вже зашита і перебинтована, висіла на перев’язі.

— Ми на правильному пероні, я перевірив, — сказав він. — Де пані Стефанія?

— Пішла купити якоїсь їжі в дорогу.

Усі вони, правда, з’їли в кав’ярні сніданок, за який заплатив батько Тамари, але дівчинку чекала майже десятигодинна подорож. Раніше, ніж вона добереться до Вроцлава, встигне двічі зголодніти.

— Ніно…

— Так?

— Коли ти побігла по список, то… ти щось побачила в монастирі?

— Звідки ти знаєш?

— Так мені спало на думку. Ти потім мала дивний вираз обличчя.

— Я бачила Сташека і Тимека, — визнала вона. — Вони були мертві, наче… наче не жили вже якийсь час.

— Чому ти про це не сказала?

Так, власне, чому? Це була важлива звістка, бо смерть хлопців — як би це жахливо не звучало — давала їм усім більшу гарантію безпеки. Але Ніна не могла, просто не могла про це згадати. І тепер це її гризло. Чому вона мовчала? Бо здавалося, якщо вона нічого про це не скаже, то зможе удавати, ніби не бачила Сташека і Тимека, не відчувала страшенного смороду тліну, від якого в неї і досі свербіло в носі? Так, мабуть, що так.

Ніна не зізналася у цьому Хубертові. Замість цього заявила:

— Я не сказала й про інші речі.

— Наприклад, про що? — в очах хлопця промайнув неспокій.

— Наприклад, про те, що насправді це ти звільнив Тимека і Сташека.

— Але ж це зробила Малгося, — Хуберт добре брехав, Ніна навіть могла б повірити, якби не його очі.

— Усі так і вважають, я знаю. Але я не думаю, що Малгося відчинила ті двері. Вона могла б їх відчинити, якби ключ був у замку, але навряд чи їй вистачило б відваги витягнути його з кишені Елізи. Забракло б духу. Крім того, я повірила, коли вона казала, що боїться Тимека, бо він дивний.

— А навіщо це робити мені?

— Щоби в нас не було іншого виходу, як тільки битися з Бестією. Ти знав, що лише її смерть ліквідує бар’єр, і хотів, аби пані Целіна якнайшвидше опинилася у шпиталі. Якби ти не випустив Тимека і Сташека, ми б, напевне, ще днів зо три дебатували, що робити, а вона б за цей час померла.

Хуберт прикрив очі, удаючи приреченого на смерть, який із гідністю приймає вирок.

— Тепер ти, напевне, скажеш про це пані Стефанії, так?

— Я про це не сказала нікому раніше — то чому б мені говорити про це зараз? — розсердилася Ніна.

— Не розумію, чому ти цього не зробила, якщо із самого початку знала…

Вона стенула плечима.

— Малгосі всі вибачили, бо вважають її дитиною, яка сама не знає, що робить. А з тобою так легко не минулося б. По‑перше, всі б на тебе розлютилися. А по‑друге… ну, не знаю: мені чогось здалося, що це може тобі сподобатися.

— Сподобатися? — він закліпав.

— Страждання заради любові й подібне. Не кажи, що це не спадало тобі на думку.

Хуберт щось невиразно пробурмотів.

— Через тебе ми всі могли загинути. Маріуш ногу зламав.

— Я знаю.

Хоча у його голосі вона почула справжній сором, але впевненості в тому, чи не насолоджується хлопець тим соромом, Ніна не мала. Хуберт був… нетиповим. Може, це той мистецький темперамент, про який розповідав її батько? Багато митців робили дивні речі з не дуже зрозумілих причин. Як ван Гог, який відтяв собі вухо. Може, й тут щось схоже. Вона мусила б зараз розізлитися, але вже не мала для цього сили, скінчилося ж усе добре. Та й любила вона Хуберта.

Повернулася пані Стефанія, несучи наповнену їжею торбинку.

— Я купила трохи солодких булок, тістечка і три пляшки «оранжаду», — сказала жінка. — Боюся, що зараз нічого кращого не знайти. Якби ти подумала про це раніше, я б зробила тобі бутерброди й дала чай у термосі…

— Тістечок вистачить, — Ніна обійняла її. — Я дуже люблю солодке.

Потяг вкотився на станцію. Дівчинка попрощалася і заскочила до вагона.

— Сподіваюся, що ви будете в безпеці, — сказала вона.

— Не турбуйся, — пані Стефанія обійняла Хуберта, а той підняв здорову руку, аби помахати. Обличчя хлопця все ще залишалося похмурим, але ж такий вигляд він мав увесь час. Може, насправді він не так уже й переймається через пані Целіну.

Сидячи в купе, Ніна прикрила очі, але, незважаючи на втому, боялася заснути.

Що, як їй насниться Бестія?

Також її мучило знання про пожерті потворою спогади. Скільки вона їх втратила? Знала, хто вона, пам’ятала батьків і брата, знала свою адресу й телефон сусідів, а все інше? Якийсь час вона відчайдушно намагалася згадати прізвища й обличчя усіх приятелів у класі. Чи когось вона забула? Чи пам’ятає, що робила минулого літа? А ще раніше?

Чи можна жалкувати за спогадами, про які людина й не знає, що колись їх мала?

«Я не стану про це думати», — вирішила вона твердо. Замість цього зосередилася на поясненнях батькам.

«Мамо, тату, я приїхала раніше й без валізки, бо так склалося, що потвора з космосу хотіла нас пожерти, а янголи не є справжніми янголами».

Потім, коли вчителька в школі скаже написати твір на тему «Як я провів літо», також буде важкувато.

«Улітку я спала з ножем під подушкою. Про всяк випадок, якби довелося б убити перетвореного на живий труп приятеля».

Ні, це точно звучатиме кепсько!

Ніна зітхнула. Буде непросто, але ж у неї є десять годин, аби щось вигадати.

Ця книга належить mrgaser@gmail.com).

Content

Кантьох Анна Таємниця покинутого монастиря

Анна Каньтох Таємниця покинутого монастиря

Пролог

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ, в якому Ніну обирає янгол і вона вирушає у подорож — от тільки все у цій подорожі йде шкереберть

РОЗДІЛ ДРУГИЙ, в якому Ніна знайомиться з рештою обраних і гадає, що значать слова «Не дозволяй йому вранці йти в сад»

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ, в якому з’являються наступні таємниці, сліди ведуть лише в один бік, а малюнки викликають неспокій

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ, в якому Адам потайки ходить до підвалів, а Ніна, Тамара та Яцек роздобувають ключ

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ, в якому приходить несподівана гроза, Малгосі ніхто не вірить, а Ніна розкриває секрет підвалу

РОЗДІЛ ШОСТИЙ, в якому до монастиря приїздить міліція, а Ніна отримує анонімного листа і здогадується, що означає білий пил на черевиках

РОЗДІЛ СЬОМИЙ, в якому всі стають жертвами чарів, а Ніна звинувачує янгола й тікає у ніч

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ, в якому Ніна виїздить, а потім повертається, картини викликають ще більший неспокій і ми дізнаємося правду про Славека

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТИЙ, в якому Ніна стає детективом і оглядає Гданськ, а наприкінці стається дещо, чого ніхто не передбачив

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ, в якому Ніна не може стриматися, аби не ставити питання, втрачає друзів, зате вивідує секрет Адама

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ, в якому Ніна спить із ножем під подушкою і дізнається, для чого може знадобитися сіль

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ, в якому все повертається до попередніх форм, і це має дуже погані наслідки

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ, в якому Ніна дізнається відповідь на всі питання, за винятком найважливішого

РОЗДІЛ ЧОТИРНАДЦЯТИЙ, в якому з’являється Бестія і прилітають птахи

РОЗДІЛ П’ЯТНАДЦЯТИЙ, в якому Яцек демонструє винахідливість, а Ніна нарешті позбувається валізки